У Х В А Л А

Іменем України

07 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі

головуючогосудді КОНДОРА Р.Ю.

суддівЛЕСКА В.В., ГОТРИ Т.Ю.

при секретаріМАРЧИШАКУ Ю.М.

за участю представника позивача Садварі Г.І. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про солідарне стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_7, на заочне рішення Іршавського районного суду від 19 квітня 2012 р., -

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Державний ощадний банк України» у лютому 2012 р. звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 мотивуючи таким. ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», 14.02.2007 уклало з ОСОБА_4 договір № 45-п/07, за яким надало кредит у розмірі 15000,00 грн зі сплатою за користування коштами 20% річних і терміном повернення не пізніше 14.02.2010. Сплату коштів за договором позичальнику належало здійснювати ануїтетними платежами по 558,00 грн щомісяця. Виконання зобов'язань позичальником було забезпечено порукою ОСОБА_5 і ОСОБА_6, з якими 14.02.2007 банк уклав договори поруки № 45/1-п і № 45/2-п відповідно. Позичальник порушив свої зобов'язання і спричинив виникнення боргу, звернення з претензіями до відповідачів результату не дало, станом на 15.02.2012 борг складав 29637,65 грн, з яких: 12695,45 грн - борг за кредитом, 5954,89 грн - борг за відсотками і 10987,30 грн - пеня. Посилаючись на ці обставини та на передбачене договорами і нормами ЦК України право вимагати солідарної сплати боргу, банк просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у розмірі 29637,65 грн, а також покласти на них судові витрати.

Ухвалою Іршавського районного суду від 19.04.2012 провадження у справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про солідарне стягнення боргу закрито на підставі ст. 205 ч. 1 п. 3 ЦПК України.

Рішенням Іршавського районного суду від 19.04.2012 позов до ОСОБА_4 задоволено: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» 29637,65 грн заборгованості за кредитним договором, а також 296,38 грн судового збору.

09.07.2014 ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_7, подав заяву про перегляд заочного рішення Іршавського районного суду від 19.04.2012, ухвалою Іршавського районного суду від 18.07.2014 заяву залишено без задоволення.

Відповідач ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_7, оскаржив заочне рішення Іршавського районного суду від 19.04.2012, вважає його незаконним та необґрунтованим. Так, суд не взяв до уваги, що у спорах про споживче кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності за яким минув. Суд не врахував, що у випадку наявності у позичальника обов'язку сплачувати борг частковими платежами, перебіг позовної давності обчислюється щодо кожного такого окремого платежу. Крім того, суд стягнув з відповідача пеню, розмір якої становить 86,5% боргу, що є непропорційно великою стосовно розміру боргу компенсацією та не відповідає положенням ст. 18 ч. 3 п. 5 Закону України «Про захист прав споживачів», які належало застосувати. Апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов банку в межах строку позовної давності за період з 28.02.2009 по 28.02.2011.

У письмових запереченнях на апеляцію позивач вказує на її необґрунтованість, просить скаргу відхилити, рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника позивача Садварі Г.І., яка апеляцію не визнала, розглянувши справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК України у відсутність інших учасників процесу, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, пред'явлений до ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності. Рішення суду відповідає вимогам закону та ґрунтується на доказах, яким дано правильну оцінку.

Встановлено, що Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (а.с. 17, 18), уклало 14.02.2007 з ОСОБА_4 договір № 45-п/07, за яким надало кредит у розмірі 15000,00 грн зі сплатою за нього 20% річних і терміном повернення не пізніше 14.02.2010 (а.с. 7-8, 11). Сторони договору погодили, зокрема, що позичальнику належало здійснювати за договором ануїтетнї платежі по 558,00 грн щомісяця до 14-го числа кожного звітного місяця (п. 1.4.); за порушення зобов'язань з повернення суми кредиту та сплати відсотків позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми платежу за кожний день прострочення (п. 4.1.1.).

Відповідач порушив свої зобов'язання, у справі наявні адресовані позичальнику письмові претензії банку від 23.05.2008, від 24.11.2010, від 07.07.2011 про сплату боргів, доказів отримання яких адресатом, утім, немає. Позивач подав розрахунок заборгованості станом на 15.02.2012 і визначив борг у розмірі 29637,65 грн, з яких: 12695,45 грн - борг за кредитом, 5954,89 грн - борг за відсотками і 10987,30 грн - пеня (а.с. 6). У межах строку дії договору останній платіж відповідача зафіксований у розрахунковому періоді з 15.09.2007 по 14.10.2007, відповідно до якого на сплату основного боргу було зараховано 336,64 грн, на сплату заборгованості за відсотками - 221,36 грн. Після закінчення строку дії договору (кінцевої дати повернення кредиту та сплати інших платежів за договором - 14.10.2010), проте, в межах 13-ти місяців після 14.10.2010, зафіксовані платежі, що відображені в графі «Фактично сплачені %», а саме: 14.01.2011 - 3000,00 грн, 14.10.2011 - 1100,00 грн, 14.11.2011 - 1060,00 грн.

Суд першої інстанції 05.03.2012 надіслав відповідачу ОСОБА_4 рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення судову повістку про судове засідання, що було призначене на 22.03.2012, кореспонденція 14.03.2012 була повернена поштою до суду з відміткою про відсутність адресата вдома (а.с. 22). Листом СГІРФО Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області від 10.03.2012 № 1425 суду було повідомлено, що ОСОБА_4 виписаний з адреси: м. Іршава, вул. Зелена, 4 з 12.01.2012 на підставі рішення суду (а.с. 21, 26). У судове засідання, що було призначене на 19.04.2012, ОСОБА_4 викликався через оголошення у пресі (а.с. 34). ОСОБА_4 у судові засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, ніяких клопотань, заяв від нього не надходило. У заяві про перегляд заочного рішення суду, поданій 09.07.2014 ОСОБА_7 як представником ОСОБА_4, зазначено, що неявка відповідача в засідання була зумовлена тим, що він тривалий час мешкає за кордоном (а.с. 48-50), що підтверджується також іншими матеріалами справи. При цьому, адреса місця проживання відповідача за кордоном не була повідомлена суду, якому була відома лише адреса місця реєстрації особи в м. Іршаві, а довіреність ОСОБА_4 від 26.09.2013 на ім'я ОСОБА_7 була посвідчена радником з консульських питань Посольства України в Італійській Республіці (а.с. 46-47). За таких обставин та з огляду на фактичну відсутність відомостей про місцезнаходження відповідача, суд першої інстанції на час ухвалення рішення мав обґрунтовані підстави для застосування положень ст. 74 ч.ч. 4, 5, 9, ст. 76 ч.ч. 1, 4, ст. 77 ч. 2 ЦПК України.

Здійснюючи своє право на захист і розпоряджаючись своїми цивільними та процесуальними правами вільно, на власний розсуд (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України (норми матеріального права в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)), відповідач не взяв участі в розгляді справи в суді першої інстанції, не спростовував розрахунків, розміру боргу, підстав і доводів позову по суті, не робив цього і в апеляційному суді. Водночас в апеляційній скарзі відповідач поставив питання про застосування позовної давності та зменшення неустойки, скасування рішення суду із задоволенням позову про стягнення боргу в межах строку позовної давності за період з 28.02.2009 по 28.02.2011.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 303 ч.ч. 1, 2 ЦПК України, колегія суддів констатує таке.

Ухвалу суду першої інстанції від 18.07.2014 про відмову в перегляді заочного рішення суду відповідач у порядку ст. 293 ч. 2 ЦПК України не оскаржував, тож проти встановленої судом неповажності причин неявки до суду не заперечував, у скарзі на рішення суду апелянт не вказував на порушення судом його права на участь у судовому засіданні та не мотивував її відповідним чином, тож про порушення цього процесуального права відповідача не йдеться. Неявка відповідача до суду, невикористання процесуальних прав не дають жодних матеріально- та процесуально-правових переваг перед іншою стороною, яка, пред'явивши позов, добросовісно користувалася процесуальними правами та здійснювала процесуальні обов'язки. Розгляд цивільної справи по суті покладається на суд першої інстанції, де сторони повинні реалізувати свої процесуальні права, в т.ч., подати докази, заявити відповідні клопотання, обґрунтувати свої правові позиції і т.ін., суд розглядає справу з урахуванням відповідних дій сторін (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч.ч. 1, 2, ст.ст. 27, 31, 107, 118, 119 та інші норми ЦПК України). Це повною мірою стосується і права сторони заявити про застосування позовної давності.

За таких обставин, заява апелянта про застосування позовної давності (ст.ст. 256, 257, ст. 267 ч.ч. 3, 4 ЦПК України), подана на стадії апеляційного провадження в справі, не може бути задоволена судом. Понад те, апелянт не звернув уваги на обставини, що вказують на переривання перебігу позовної давності та на час звернення кредитора до суду із позовом у взаємозв'язку з часом, з якого починається перебіг позовної давності (ст. 260 ч. 1, ст. 261 ч. 1, ст. 264 ЦК України).

Висновки стосовно правил застосування позовної давності щодо кожного окремого періодичного платежу, у разі встановлення обов'язку сплати таких договором, зроблені Верховним Судом України у постанові від 06.11.2013 у справі № 6-116цс13, на ці правила посилається апелянт. Проте, за обставинами справи та правовою ситуацією, які були предметом розгляду Верховним Судом України у вищезгаданій справі, після припинення виконання зобов'язань за кредитним договором позичальник до моменту звернення кредитора до суду з позовом не вчиняв дій, які б переривали перебіг позовної давності. Між тим, за обставинами справи, що була вирішена Іршавським районним судом 19.04.2012, позичальник частковими платежами, вчиненими у межах позовної давності, що охоплювала як період дії договору, так і період після настання строку виконання зобов'язання в повному обсязі, переривав перебіг позовної давності, а кредитор подав позов про стягнення боргу у межах позовної давності.

Твердження апелянта про заборону кредитодавцю вимагати у спорах щодо споживчого кредитування повернення споживчого кредиту, строк давності за яким минув, теж необґрунтовані. Апелянт не враховує, що п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (Закон № 1023-XII) у системному зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитора з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 20.11.2013 у справі № 6-126цс13.

Таким чином, по-перше, відповідний строк давності переривався і не минув, по-друге, йдеться про судовий порядок вирішення спору, при розгляді якого питання про застосування позовної давності вирішується за загальними правилами, встановленими ЦК України.

Немає й підстав для застосування положень ст. 18 ч. 3 п. 5 Закону № 1023-XII. Ця норма закону стосується визначення як несправедливої умови договору зі споживачем, що встановлює вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Однак, умова кредитного договору щодо відповідальності за порушення зобов'язань позичальником у вигляді сплати пені не є умовою договору, яка визначає розмір компенсації у разі невиконання споживачем зобов'язань за договором. Неустойка є засобом забезпечення зобов'язання і засобом цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язання; пеня є видом неустойки; сплата неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі; сплата неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ст.ст. 546, 548, 549, 552, 622 ЦК України). Розмір пені, стягнення якої вправі вимагати кредитор, залежить від характеру та тривалості порушення зобов'язання боржником. Зрештою, відповідач уклав договір вільно, отримав кредитні кошти, доказів наявності будь-яких його заперечень щодо умов договору немає і його правомірність та/або дійсність він не оспорював.

З причин, що були наведені вище, підстав для застосування спеціальної (річної) позовної давності щодо пені (ст. 268 ч. 1, ч. 2 п. 1 ЦК України) немає. Беручи до уваги, що розмір нарахованої пені є меншим від загального розміру заборгованого кредиту та відсотків за користування ним (18650,34 грн), що визнає й апелянт (фактично ж пеня складає 58,91% від розміру боргу), а нарахування пені як таке не оспорюється, відсутні й підстави для застосування положень ст. 551 ч. 3 ЦК України.

У контексті встановленого, не може йтися про задоволення позову в межах строку позовної давності за період з 28.02.2009 по 28.02.2011. Попри відсутність у відповідача власне підстав для вимоги про вирішення справи у наведений спосіб, такі доводи апеляції не обґрунтовані жодними розрахунками та суперечать обставинам справи, а розмір боргу за відповідний період не був відповідачем визначений. До того ж, незважаючи на необґрунтованість указаної вимоги по суті, такі твердження відповідача теж свідчать про визнання ним факту виникнення боргу як такого, що, в свою чергу, відповідають ознакам дій, передбачених частиною 1 статті 264 ЦК України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин норми ст.ст. 11-16, 202, 204, 509, 525, 526, 549, 550, 610, 614, 622-625, 629, 1054 ЦК України, якими вони регулюються та які встановлюють правила щодо необхідності належного виконання договірних зобов'язань; обов'язку позичальника повернути кредитору заборговане та права кредитора відповідно до умов договору та положень закону вимагати виконання порушеного зобов'язання, стягнення боргу, сплати неустойки; обов'язку саме особи, яка порушила зобов'язання, доводити відсутність своєї вини. Відповідач не довів відсутності своєї вини в порушенні зобов'язання.

Відтак, на підставі ст. 308 ЦПК України апеляцію, доводи якої законності рішення суду, ухваленого щодо відповідача ОСОБА_4, відповідності його вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України, не спростовують, слід відхилити, рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 1, ст.ст. 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_7, відхилити, заочне рішення Іршавського районного суду від 19 квітня 2012 р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді