Справа № 446/881/13 Головуючий у 1 інстанції: Костюк У.І.
Провадження № 22-ц/783/139/15 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Мельнчук О.Я., Монастирецького Д.І.,

секретаря - Матяш С.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2,

та її представника - ОСОБА_3,

представників позивача - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 08 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 08 листопада 2013 року позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» 170 738 грн. 63 коп. заборгованості за договором кредиту. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що при ухваленні рішення суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Мотивує апеляційну скаргу тим, що 29.07.2008 року вона дійсно уклала з позивачем кредитний договір № СК-453-000667/7-2008 на суму 5454 грн. з відсотковою ставкою 7 % , термін дії договору до 29 липня 2010 року.

Зазначає, що в кредитному договорі зазначено, що до нього додається графік погашення кредиту, однак в матеріалах справи такий відсутній. Також в матеріалах справи відсутні документи та дані щодо погашення нею кредитних зобов»язань. Натомість в матеріалах справи знаходиться розрахунок заборгованості по кредитному договору, однак такий на думку апелянта, не може рахуватися належним доказом, який підтверджує суму заборгованості, оскільки даний розрахунок не містить відповідних реквізитів.

Крім того, суд не надав належної оцінки доказам у справі, внаслідок чого ухвалив незаконне рішення. Зокрема, суд в своєму рішенні покликається на приписи ст. ст. 526, 527, 530, 625 ЦК України, якими не передбачено стягнення пені. Сплата пені регулюється ст. ст. 549 - 552 ЦК України. Суд не володіє інформацією щодо її кредитних зобов»язань. Ще до ухвалення судом рішення, апелянт оплатила банку заборгованість по кредитному договору № СК-453-000667/7-2008, за винятком пені. Однак, всупереч цьому суд ухвалив рішення, яким стягнув з неї в користь банку заборгованість по даному кредитному договору.

Також, апелянт покликається на приписи ст. 257 ЦК України, оскільки вважає, що сплив строк позовної давності для пред»явлення позову в суд, так як позивач звернувся з позовом в суд лише 12 квітня 2013 року.

Просить рішення Кам»янка-Бузького районного суду Львівської області від 08 листопада 2013 року скасувати в частині стягнення 161945 грн. 57 коп. пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості у зв»язку із закінченням строку позовної давності, встановленого законом для даного виду правовідносин, 7961 грн. 81 коп. заборгованості по кредиту і 831 грн. 25 коп. - 3% річних та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3 в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення представників позивача ОСОБА_5, ОСОБА_4 проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 свої зобов»язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом належним чином не виконувала та не вносила передбачені договором платежі, через що заборгованість по договору кредиту № СК -453 -000667/7-2008 від 29.07. 2008 року становить 170738 грн. 63 коп., з яких 7961 грн. 81 коп. прострочена заборгованість по кредиту, 161 945 грн. 57 коп. - пеня за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості, 831 грн. 25 коп. - сума 3% від простроченої заборгованості.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального права.

За приписами ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, а відповідно до ст.11 цього Кодексу - підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов»язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору та вимог закону.

На підставі ст. 599 ЦК України, зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором Банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Судом встановлено, що 29 липня 2008 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено кредитний договір № СК-453-000667/7-2008, відповідно до умов якого, відповідачу надано споживчий кредит у розмірі 5454 грн. 50 коп., строком до 29 липня 2010 року зі сплатою 7 % відсотків річних ( а.с. 3-8).

За приписами ст. ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, відповідач ОСОБА_2 пояснила суду, що на момент звернення позивача до суду, останній пропустив строк на звернення до суду з позовом. Однак, оскільки у неї дійсно виникла заборгованість за кредитним договором № СК-453-000667/7-2008 від 29.07. 2008 року, до ухвалення рішення судом першої інстанції така була нею повністю сплачена в добровільному порядку, що підтверджується копіями квитанцій № 312- 20 від 10.06.2013 року на суму 6500 грн., квитанції № 312-9 від 07.06.2013 року на суму 1300 грн. та квитанції № 312 -20 від 10.06.2013 року на суму 150 грн., а також випискою з особового рахунку, які наявні в матеріалах справи (а.с.46-48, 88-90). Факт сплати основного боргу без врахування пені не заперечив у суді апеляційної інстанції і представник позивача. Вважає, що такий судом першої інстанції стягнуто безпідставно. Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про стягнення з відповідачки основної заборгованості за кредитним договором, оскільки така сплачена добровільно і тому рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Пеня в сумі 161 945 грн. 57 коп. позивачкою не погашалась, просить до цієї вимоги застосувати давність. Про застосування давності в суді першої інстанції не заявляла, оскільки не була присутня в жодному із судових засідань, а вела переговори з баком, який обіцяв не ставити питання про стягнення пені у разі відшкодування основного боргу.

Згідно ч. ч.1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За приписами ст. 260 ч. 1, ст. .261 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилам визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 ЦК України.

Згідно ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог встановлюється спеціальна позовна давність.

Відповідно до ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу), пені.

За приписами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно, тощо).

Відповідно до умов кредитного договору, термін дії договору завершувався 29 липня 2010 року.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідач ОСОБА_2 у встановлений кредитним договором № СК-453-000667/7-2008 від 29.07.2008 року строк, а саме до 29 липня 2010 року зобов»язань перед позивачем не виконала. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом до суду лише 12 квітня 2013 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов»язку. Відповівдач ОСОБА_2 сплатила основний борг поза межами строку позовної давності, однак не визнала свого боргу щодо сплати пені. Тому колегія суддів приходить до висновку, що перебіг позовної давності щодо вимоги про стягнення пені не перервався, а відтак сплинув.

Згідно із вимогами ст. 267 ч. 3 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Про застосування давності відповідач ОСОБА_2 заявила лише в апеляційній скарзі, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції. Колегія суддів приймає до уваги те, що відповідач не приймала участь у розгляді справи в суді першої інстанції, оскільки це стверджується журналами судових засідань. В матеріалах справи відсутні докази про вручення ОСОБА_2 повідомлень про час і місце розгляду справи. Тому колегія суддів вважає за можливе застосувати позовну давність при ухваленні рішення судом апеляційної інстанції. А відтак і в частині стягнення пені рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинами справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильної оцінки встановлених судом фактичних обставин і помилкового визначення юридичних наслідків цих обставин. Судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права. Відповідно до ст. 309 ЦПК України це є безумовними підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п.1,3, 313, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Кам»янка - Бузького районного суду Львівської області від 08 листопада 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Мельничук О.Я.

Монастирецький Д.І.