У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі суддів: Малько О.С., Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 серпня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Здолбунівського районного суду від 8 серпня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задоволено.

Вказане рішення скасовано рішенням колегії судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області від 22 жовтня 2014 року і цим рішенням ОСОБА_2 у задоволенні позову відмовлено.

25 лютого 2015 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ скасовано рішення суду апеляційної інстанції і справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з покликанням на вимоги ст.387 Цивільного кодексу України просив витребувати у відповідачки земельну ділянку площею 420 кв.м за адресою АДРЕСА_1 а, власником якої він є згідно договору дарування, нотаріально посвідченого, укладеного між ним та ОСОБА_1 19 листопада 2009 року.

За цим договором відповідачка подарувала для нього 0.1000 га цієї земельної ділянки, однак фактично передала в натурі лише 580 кв.м., а решту в розмірі 420 кв.м. продовжує утримувати у своєму користуванні.

Позовні вимоги рішенням суду першої інстанції було задоволено на підставі ст.ст.321,328,387 Цивільного кодексу України та ст.ст.90,116,125 Земельного кодексу України.

В апеляційній скарзі на це рішення ОСОБА_1 вказує, що за адресою АДРЕСА_1 а, у її власності було 2 земельні ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та площею 0,0722 для ведення особистого селянського господарства.21 січня 2009 року Здолбунівською міською радою було прийнято рішення щодо зміни цільового призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування кафе-магазину площею 0,1122 за рахунок земель, які перебували у її власності.

На підставі цього рішення 6 квітня 2009 року вона отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, однак і два попередні акти у неї вилучені не були.

При укладенні19 листопада 2009 року договору дарування земельної ділянки фактично було передано земельну ділянку площею 580 кв.м, про що ОСОБА_2 було відомо.

Судом при вирішенні справи не враховано, що на час укладення договору дарування земельної ділянки площею 0,1000 у неї у власності не було, і вона не є особою, яка неправомірно заволоділа чужим майном.

Вважає, що земельна ділянка площею 420 кв. м не вибула із володіння позивача і не перебуває в натурі у неї.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_2 - відмовити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і це встановлено судом, що правовідносини між сторонами виникли з приводу частини земельної ділянки,власником якої у відповідності до договору дарування, нотаріально посвідченого, укладеного між сторонами 19 листопада 2009 року, є позивач.

До 02.05.2009 документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку незалежно від способу набуття власником такого права, виступав виключно державний акт.

У зв'язку з прийняттям Закону України від 05.03.2009 № 1066-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» відбулося спрощення процедури переходу права власності на земельну ділянку із земель приватної форми власності.

Вказаним Законом України було внесено зміни у статтю 126 Земельного кодексу України в частині визначення документів, якими може посвідчуватись право власності на землю і такими документами Земельний кодекс визнав: державний акт про право власності на земельну ділянку;цивільно-правову угоду щодо відчуження земельної ділянки, укладену в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтво про право на спадщину.

Принцип визнання державою прав на нерухомість, що виникли до початку функціонування системи державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, передбаченої Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», закладений у частині четвертій статті 3 вказаного Закону, обумовлює, що звернення власників земельних ділянок за проведенням державної реєстрації права власності на них в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі державних актів, якими посвідчуються права власності на земельні ділянки, відбуватиметься у разі, якщо оформлення права власності на землю та його реєстрація були проведені згідно з чинним у відповідний час законодавством.

Власник землі може звернутися за державною реєстрацією права, що виникло до 01.01.2013, з метою отримання всіх привілеїв, що дає їх державна реєстрація у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, і позивач своє це право реалізував, що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який міститься у матеріалах справи.

Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з пунктом «а» частини другої статті 126 ЗК у редакції, що діяла у період з 02.05.2009 по 01.01.2013, документом, який підтверджує набуття права власності на земельну ділянку, що на момент відчуження перебувала в приватній власності, може виступати будь-який договір, за яким набувається у власність земельна ділянка (купівля-продаж, дарування, міна тощо).

Відповідний договір разом з державним актом на право власності на земельну ділянку, яка була відчужена, є належним правовстановлювальним документом, на підставі якого може бути проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Встановлено, що позивач саме в цей період , тобто 19 листопада 2009 року набув у власність спірну земельну ділянку на підставі договору дарування.

Відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право на витребування майна із чужого незаконнного володіння.

За наведених обставин , з врахуванням фактичного визнання заявлених позовних вимог відповідачкою, викладених нею в апеляційній скарзі, підстав для скасування ухваленого судом рішення не вбачається.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують викладених в ньому висновків.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 323-325 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 08 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку сторонами та особами, які беруть участь у справі, протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: Малько О.С. Бондаренко Н.В. Шимків С.С.