У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Мостової Г.І., Ситнік О.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Харківської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності, за касаційною скаргою представника Харківської міської ради - Санькова Юрія Володимировича - на рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Харківської міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що із часу свого народження та до теперішнього часу він мешкає та зареєстрований у домоволодінні АДРЕСА_1.

Вказане домоволодіння належало ОСОБА_9 - чоловіку його двоюрідної бабусі, відповідно до договору про право забудови земельної ділянки, посвідченого Третьою державною нотаріальною конторою м. Харкова від 27 вересня 1927 року № 6195.

Згідно з будинковою книгою ОСОБА_9 мешкав разом із: дружиною - ОСОБА_10, яка є двоюрідною бабусею позивача; племінницею - ОСОБА_11; позивачем, який є сином ОСОБА_11

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті спадщину фактично прийняла його дружина ОСОБА_10

До нотаріальної контори із заявою про прийняття його дружина ОСОБА_10 та донька ОСОБА_12 не зверталися, свідоцтва про право на спадщину не отримували.

Позивач та його дружина продовжували проживати у спірному будинку і підтримували його у житловому стані, користувалися земельною ділянкою.

Майже одразу після смерті чоловіка ОСОБА_10 тяжко захворіла та після інсульту була паралізована протягом 5 років, пенсії вона не отримувала. Весь цей час позивач піклувався про неї, здійснював за нею належний догляд та матеріально утримував. Ще за життя ОСОБА_10 заявила, що ј частини спірного житлового будинку, яка за законом належить їй, за її волею після її смерті перейдуть до позивача, оскільки інших спадкоємців, крім нього, у неї немає.

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Всі витрати з її поховання позивач взяв на себе. Після смерті мачухи - ОСОБА_10, її падчерка ОСОБА_12, яка не проживала у вказаному будинку, на підставі рішення народного суду Київського району м. Харкова від 26 червня 1972 року прийняла спадщину та зареєструвала право власності на ј частини вказаного житлового будинку.

Після смерті ОСОБА_10 ѕ частини вказаного житлового будинку залишилися юридично оформленими за ОСОБА_9, а фактично знаходяться у володінні та користуванні позивача.

ОСОБА_12 отримала право власності на ј частини будинку, але в будинку ніколи не проживала. Весь час цією ј частинами користувався позивач. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 померла. Після її смерті будь-хто із спадкоємців до позивача із заявами про повернення майна не звертавя.

На теперішній час згідно з довідкою Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 27 листопада 2013 року № 1802077 спірний житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрований за:

- ОСОБА_9 - ѕ частини (згідно з договором про право забудування земельної ділянки, посвідченим Третьою державною нотаріальною конторою м. Харкова від 27 вересня 1927 року № 6195);

- ОСОБА_12 - ј частини (згідно з рішенням народного суду Київського району м. Харкова від 26 червня 1972 року, справа № 2-774).

Відповідно до технічного паспорта житловий будинок загальною площею 63,6 кв. м, житловою площею 41,2 кв. м, складається з: І - коридор; ІІ - комора; 2 - коридор; 3 - житлова кімната; 4 - житлова; 5 - житлова; 6 - кухня.

Як до смерті ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_12, так і до теперішнього часу позивач проживав та продовжує проживати постійно у спірному житловому будинку. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується вказаним нерухомим майном та земельною ділянкою більше 10 років. Здійснював його ремонт, газифікував будинок та у дворі облаштував колонку централізованої системи водопостачання. Особові рахунки для сплати комунальних послуг, податку на землю та обов'язкове державне страхування майна за весь час володіння будинком здійснює позивач самостійно від свого імені.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд позовні вимоги задовольнити та визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок за набувальною давністю.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

У касаційній скарзі представник Харківської міської ради - Саньков Ю.В. - порушує питання про скасування оскаржуваних рішень суду із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судами встановлено, що спірний житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 згідно з довідкою Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 27 листопада 2013 року № 1802077 на праві власності зареєстрований за:

- ОСОБА_9 - ѕ частини (згідно з договором про право забудування земельної ділянки, посвідченим Третьою державною нотаріальною конторою м. Харкова від 27 вересня 1927 року № 6195);

- ОСОБА_12 - ј частини (згідно з рішенням народного суду Київського району м. Харкова від 26 червня 1972 року, справа № 2-774).

Відповідно до технічного паспорту житловий будинок загальною площею 63,6 кв. м, житловою площею 41,2 кв. м, складається з: І - коридор; ІІ - комора; 2 - коридор; 3 - житлова кімната; 4 - житлова; 5 - житлова; 6 - кухня.

ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Після його смерті спадщину фактично прийняла його дружина ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

Після смерті мачухи - ОСОБА_10, її падчерка ОСОБА_12, яка не проживала у вказаному житловому будинку, на підставі рішення народного суду Київського району м. Харкова від 26 червня 1972 року прийняла спадщину та зареєструвала право власності на 1/4 частини вказаного будинку. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_12 померла. Після її смерті будь-хто із спадкоємців із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не звертався.

Згідно з будинковою книгою за життя ОСОБА_9 мешкав разом із: дружиною - ОСОБА_10; племінницею - ОСОБА_11; позивачем ОСОБА_6, який є сином ОСОБА_11 Отже, ОСОБА_10 є двоюрідною бабусею позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України <nau://ukr/435-15|st344> особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Провівши аналіз наведеної норми права, слід дійти висновку, що при вирішенні спору, пов'язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід враховувати наступне:

- задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 <nau://ukr/435-15|st334/> ЦК <nau://ukr/435-15/> України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння;

- за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

- відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності;

- у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності.

Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною обрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Суди попередніх інстанцій, встановивши, що позивач добросовісно, відкрито та безперервно володіє житловим будинком, постійно мешкає у ньому більше ніж 50 років, слідкує за ним, проводить ремонти, газифікував, оплачує комунальні послуги, цей житловий будинок нікому не належить, ніхто не заявляв до нього вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, він продовжує відкрито та безперервно володіти спірним будинком більше десяти років, відповідач Харківська міська рада до цього часу не звернулася із заявою про визнання спадщини відумерлою, відповідно до положень ст. 344 ЦК України дійшов правильного висновку про задоволення позову.

За таких обставин оскаржувані рішення судів ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає змісту ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 337 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2129/ed_2013_05_16/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника Харківської міської ради - Санькова Юрія Володимировича - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 29 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова Г.І. Мостова О.М. Ситнік