УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_6, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Цитадель-Центр», Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, про зобов'язання вчинити певні дії; за зустрічним позовом ОСОБА_6 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про скасування розпорядження, за касаційною скаргою Галицької районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов'язати ОСОБА_6 за власні кошти привести квартиру АДРЕСА_1 до попереднього стану, а саме: відновити штукатурку в квартирі та на фасаді будинку, відновити перегородки та перекриття з відновленням рівня ґрунту, крім того просила стягнути з відповідача на користь позивача 243 грн 60 коп. в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що будинок по АДРЕСА_1 у м. Львові є пам'яткою культурної спадщини. Співвласником квартири № 1 у вказаному будинку є ОСОБА_6, який без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини та з порушенням вимог закону здійснив ремонтні роботи у вказаній квартирі, а саме збив штукатурку в інтер'єрі квартири та частково на фасадній стіні будинку, замінив віконні заповнення, демонтував перегородки та часткове перекриття підлоги з виїмкою ґрунту, за що останнього притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 850 грн.

ОСОБА_6 було зобов'язано привести квартиру до попереднього стану, однак добровільно такі вимоги позивача він виконувати відмовляється, що і стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 листопада 2013 року «Про приведення квартири № 1 на АДРЕСА_1 до попереднього стану».

Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що оскаржуваним розпорядженням було затверджено висновок міжвідомчої комісії Галицького району м. Львова та зобов'язано ОСОБА_6 за власні кошти привести вказану вище квартиру до попереднього стану. ОСОБА_6 вважає, що ним не порушувалося законодавство в сфері охорони пам'яток культурної спадщини оскільки самовільного будівництва він не проводив. Оспорюване розпорядження останній вважає незаконним, тому просив суд задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2014 року, в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 листопада 2013 року «Про приведення квартири № 1 на АДРЕСА_1 до попереднього стану».

У касаційній скарзі Галицька районна адміністрація Львівської міської ради просить скасувати оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити у справі нове рішення про задоволення первісного позову адміністрації та відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При розгляді справи судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності сім'ї ОСОБА_6 Будинок у якому знаходиться зазначена квартира перебуває у власності Львівської міської ради і є пам'яткою культурної спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що постановою адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 11 липня 2013 року ОСОБА_6 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 850 грн за порушення вимог законодавства про охорону культурної спадщини, а саме: проведення без дозволу відповідного органу охорони культурної спадщини ремонтних робіт по збиттю штукатурки в інтер'єрі та частково фасадній стіні, заміну віконних заповнень, демонтаж перегородок, часткове перекриття підлоги з виїмкою ґрунту на пам'ятці культурної спадщини - АДРЕСА_2.

Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 листопада 2013 року «Про приведення квартири № 1 на АДРЕСА_1 до попереднього стану» зобов'язано ОСОБА_6 за власні кошти до 02 грудня 2013 року привести вказану вище квартиру № 1 до попереднього стану: відновити штукатурку в квартирі та на фасаді, перегородки та перекриття з відновленням рівня ґрунту.

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 12 лютого 2014 року скасовано постанову адміністративної комісії Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 11 липня 2013 року про притягнення ОСОБА_6 до адміністративної відповідальності за ст. 92 КпАП України та справу закрито.

Відмовляючи в первісному позові Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що первісним позивачем не доведено обставин, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, а саме факту порушення ОСОБА_6 законодавства України у сфері охорони пам'яток культурної спадщини та факту проведення останнім самовільних будівельних робіт у вказаній квартирі, що в силі ст. ст. 60, 213-214 ЦПК України є підставою для відмови в позові.

Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_6 суди вважали доведеним те, що дії останнього щодо самовільного ремонту, реконструкції, переобладнання чи перепланування квартири співвласником якої він є, були спрямовані на належне утримання майна (квартири), яка перебуває у його власності, що узгоджується з вимогами ст. ст. 322, 383 ЦК України, якими на власника покладено обов'язок по утриманню майна, яке йому належить, в тому числі, проводити ремонтні роботи і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Встановивши, що розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 листопада 2013 року «Про приведення квартири № 1 на АДРЕСА_1 до попереднього стану» не відповідає вимогам закону та порушує права співвласника ОСОБА_6, суди на підставі ст. 393 ЦК України дійшли до висновків про необхідність його скасування.

З такими висновками судів погодитися неможна.

Закон України «Про охорону культурної спадщини» регулює правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою збереження та використання об'єктів культурної спадщини.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про охорону культурної спадщини» пам'ятки, їхні частини, пов'язане з ними рухоме та нерухоме майно забороняється зносити, змінювати, замінювати, переміщувати (переносити) на інші місця.

Частиною 1 статті 24 вказаного Закону визначено, що власник або уповноважений ним орган, користувач зобов'язані утримувати пам'ятку в належному стані, своєчасно провадити ремонт, захищати від пошкодження, руйнування або знищення відповідно до цього Закону та охоронного договору.

Частиною 1 ст. 26 Закону України «Про охорону культурної спадщини» встановлено, що консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам'яток національного значення здійснюються лише за наявності письмового дозволу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, на підставі погодженої з ним науково-проектної документації.

Консервація, реставрація, реабілітація, музеєфікація, ремонт, пристосування пам'яток місцевого значення здійснюються за наявності письмового дозволу органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції, на підставі погодженої з ними науково-проектної документації.

Розробленню проектів консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту, пристосування пам'яток передує проведення необхідних науково-дослідних робіт.

Крім того, пунктом 1.4.1 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року № 76, встановлено, що переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства.

Отже, для проведення власником робіт по ремонту, переобладнанні, переплануванні, внесенні змін у багатоквартирному будинку який є пам'яткою культурної спадщини необхідно оформити відповідну дозвільну документацію, яка повинна включати в обов'язковому порядку письмовий дозвіл центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини, та наявність погодженої з ним науково-проектної документації.

Як зазначено вище, судами при розгляді справи встановлено, що будинок у якому знаходиться квартира ОСОБА_6 є пам'яткою культурної спадщини. При цьому, поза увагою судів залишилося те, що правовідносини у сфері охорони культурної спадщини в тому числі пов'язані з проведенням ремонту, зміни пам'ятки культурної спадщини, врегульовано Законом України «Про охорону культурної спадщини», норми якого при розгляді справи судами не застосовано.

Висновки судів що ОСОБА_6 проводилися відповідні будівельні роботи з дотриманням чинного законодавства, а тому оскаржуване ним розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 листопада 2013 року «Про приведення квартири № 1 на АДРЕСА_1 до попереднього стану» незаконне, є передчасними, у зв'язку з тим, що суди не перевіряли відповідність дій останнього вимогам спеціального Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Поза увагою судів залишилася також та обставина, що ОСОБА_6 є лише одним з співвласників вказаної вище квартири. На аркуші справи 5, том 1, міститься копія довідки Львівського комунального підприємства «Цитадель-Центр» зі змісту якої вбачається, що іншими співвласниками квартири № 1 на АДРЕСА_1 у м. Львові є ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, а оскільки чинним цивільним та житловим законодавством України покладено на співвласників нерухомого майна обов'язок по його утриманню та збереженню, також наділено певними правами щодо такого майна, то, у відповідності до вимог ст. ст. 33, 35 ЦПК України, суд першої інстанції мав з'ясувати чи порушуються права та обов'язки таких осіб судовим рішенням у справі і вирішити питання про їх залучення до участі у розгляді справи, чого зроблено не було.

Отже, при вирішенні спору, суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України доводів сторін по суті первісних та зустрічних позовних вимог не перевірили, фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановили, не визначились з характером правовідносин між сторонами спору, нормами матеріального права, що підлягають застосуванню в даному випадку, а також не встановили кола осіб, що мають брати участи у розгляді справи.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам закону, вони підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Галицької районної адміністрації Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 12 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 листопада 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
Судді:В.С. Висоцька В.М. Колодійчук О.В. Умнова І.М. Фаловська