АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Державної Казначейської служби України, прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної Казначейської служби України, Головного управління Державної Казначейської служби України в Дніпропетровській області, третя особа: прокуратура Самарського району м. Дніпропетровська про відшкодування шкоди, завданої органами дізнання, слідства, прокуратури та суду, -

в с т а н о в и л а:

07 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, який в подальшому доповнював, та за яким позивач просив суд стягнути з держави на його користь у відшкодування моральної шкоди 500 000 грн., посилаючись на те, що 17 квітня 2009 року відносно нього було порушено кримінальну справу. 29.05.2009 року він був затриманий органами міліції і в цей же день до нього був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 17 липня 2009 року строк його тримання під вартою був продовжений до 3-х місяців, тобто до 19 серпня 2009 року, який 22.01.2010 року був замінений на заставу. 24 січня 2012 року вказану кримінальну справу було направлено на додаткове розслідування. 18 жовтня 2012 року було винесено постанову про припинення кримінальної справи за його обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України, у зв'язку із відсутністю у його діях складу злочину. Незаконне затримання, взяття під варту, тримання під вартою та перебування під слідством завдали йому значної моральної (немайнової) шкоди, яку він просить відшкодувати у розмірі 500 000 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2015 року ухвалено: стягнути з Державної Казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 350 000 грн.; в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду скасувати в частині задоволених вимог та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу Державної Казначейської служби України представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Савко В.В. просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити повністю, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, апеляційна скарга є безпідставною.

В апеляційній скарзі прокуратура Самарського району м. Дніпропетровська просить змінити рішення суду та зменшити розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню за рахунок державного бюджету, врахувавши положення ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг в їх межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне їх відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 квітня 2009 року відносно позивача прокуратурою Самарського району м. Дніпропетровська було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України. 19 травня 2009 року позивача було затримано робітниками міліції та поміщено до ГВС м. Дніпропетровська. 29 травня 2009 року на підставі подання слідчого прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська, Самарським районним судом м. Дніпропетровська було винесено постанову про застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.17 липня 2009 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було винесено постанову про продовження строку тримання під вартою відносно позивача до 3-х місяців. 22 січня 2010 року на підставі клопотання адвоката позивача Самарським районним судом м. Дніпропетровська було винесено постанову про зміну позивачу запобіжного заходу на заставу. 24 січня 2012 року постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу відносно позивача було направлено на додаткове розслідування. 18 жовтня 2012 року було винесено постанову про припинення кримінальної справи відносно позивача за відсутністю в його діях складу злочину.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, виходив з того, що оскільки проти ОСОБА_2 була незаконно порушена кримінальна справа і він перебував під слідством З роки 5 місяців, при цьому 8 місяців відносно нього був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а потім його змінено на заставу, суд приймає твердження позивача, що були зруйновані його нормальні життєві зв'язки, що він був позбавлений спілкування зі своєю сім'єю, друзями і стосунків з оточуючими людьми і, що цим йому завдана моральна шкода, право на відшкодування якої гарантоване Законом. Розглядаючи питання про розмір моральної шкоди суд виходив з принципів розумності, справедливості та достатності для сатисфакції моральних страждань позивача та встановлює її в розмірі 350 000 грн.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини виникли між сторонами у справі щодо відшкодування моральної шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури та суду.

Судова колегія встановила і це підтверджується матеріалами справи, що 19 травня 2009 року відносно позивача прокуратурою Самарського району м. Дніпропетровська було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.205 КК України. 19 травня 2009 року позивача було затримано робітниками міліції та поміщено до ГВС м. Дніпропетровська. 29 травня 2009 року на підставі подання слідчого прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська, Самарським районним судом м. Дніпропетровська було винесено постанову про застосування до позивача запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (а.с.6). 17 липня 2009 року Самарським районним судом м. Дніпропетровська було винесено постанову про продовження строку тримання під вартою відносно позивача до 3-х місяців (а.с.7). 22 січня 2010 року на підставі клопотання адвоката позивача Самарським районним судом м. Дніпропетровська було винесено постанову про зміну позивачу запобіжного заходу на заставу (а.с.9). 24 січня 2012 року постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська кримінальну справу відносно позивача було направлено на додаткове розслідування (а.с.10-11). 18 жовтня 2012 року старшим слідчим Дніпродзержинської податкової міліції було винесено постанову про закриття кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_2 в скоєнні злочинів, передбачених ч.2 ст. 205, ч.3 ст.28 - ч.2 205 КК України за відсутністю в його діях складу злочину на підставі п.2 ст. 6 КПК України (а.с.12-13).

Таким чином, позивач перебував під вартою 8 місяців та 3 роки 5 місяців він перебував під слідством та судом.

Ці обставини визнані відповідачами та третьою особою за розглядом справи.

Згідно статті 1176 ЦК України "Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду" ч.1 - шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду; ч.2 - право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом; ч.3 - якщо кримінальну справу закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає; ч. 4 - фізична особа, яка у процесі дізнання, попереднього (досудового) слідства або судового розгляду шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди; ч.5 - шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, відшкодовується державою в повному обсязі в разі встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили; ч.6 - шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах; ч.7 - порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Так відповідно до вказаної статті Закону спеціальний делікт виникає в разі: зокрема, незаконного притягнення особи до кримінальної відповідальності. Притягненим до кримінальної відповідальності визнається громадянин, у відношенні якого органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури винесена постанова про притягнення як обвинуваченого (ст. 131 - 132 КПК України); незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд. Взяття під варту та підписка про невиїзд як запобіжні заходи можуть бути обрані органами дізнання, попереднього слідства, прокуратури, суду у порядку ст.ст. 151, 155 КПК України; незаконного затримання; затриманою вважається особа, яка затримана по підозрі у вчиненні злочину (ст. 431 КПК України).

Для настання відповідальності за частиною 1 статті 1176 ЦК України необхідно, щоб вище перелічені дії правоохоронних органів та суду були незаконними. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю у сфері правосуддя виникає за умови: зокрема, закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства. Перелік підстав закриття кримінальної справи встановлений ст. 6 КПК. До них відноситься: відсутність події злочину, відсутність в діянні особи складу злочину, скінчення строків давності тощо. Якщо кримінальну справу закрито на підставі закону про амністію, права на відшкодування шкоди не виникає (частина 3 вказаної статті).

Шкода, завдана незаконними діяннями правоохоронних органів та суду, визначеними у статті 1176 ЦК України, відшкодовується за рахунок коштів державного бюджету в повному обсязі незалежно від вини службових осіб вищезазначених органів.

Порядок відшкодування шкоди встановлений Законом України від 01.12.94 N 266/94-ВР "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" (далі - Закон від 01.12.94) згідно з п.1 ч.1 ст.1 цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

У наведених у ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (п. 5 ст. 3 зазначеного Закону).

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 13 Закону від 01.12.94 року розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру, не меншого ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно з п. 3 Положення про застосування зазначеного закону, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів від 04.03.96 N 6/5/3/41, право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації.

За наявності заподіяння громадянинові моральної шкоди її розмір визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством, але не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом з урахуванням вимоги розумності та справедливості, як того вимагає ч. 3 ст. 23 ЦК України.

Мінімальний розмір заробітної плати на день розгляду позовної заяви складав 1218 грн. згідно ст. 8 Закону України від 28.12.2014 року № 80-VIII.

Таким чином, порядок визначення розміру моральної шкоди не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом, а даному випадку позивач незаконно перебував під слідством та судом 3 роки 5 місяців, а всього 41 місяць, - судом першої інстанції дотриманий.

Вирішуючи спір у частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), з урахуванням положень Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" та ст. 1176 ЦК Українидійшов правильного висновку, про те, що незаконним притягненням позивача до кримінальної відповідальності йому завдано шкоди, розмір якої визначено на підставі поданих доказів та вимог закону.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції стягуючи кошти у відшкодування моральної шкоди з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку, дотримав вимоги Бюджетного кодексу Українита ст. 176 ЦК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції не порушено норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення суду, правильно встановлено право позивача на відшкодування моральної шкоди відповідно до вищенаведених норм закону, визначено розмір моральної шкоди у відповідності до вимог закону з урахуванням обставин справи, у відповідності до вимог процесуального закону складена резолютивна частина рішення суду першої інстанції з урахуванням повноважень відповідача Державної казначейської служби України та з урахуванням судової практики за цією категорією справ.

Відповідно до ст. 212 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед установленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його зміни або скасування, і доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Державної Казначейської служби України, прокуратури Самарського району м. Дніпропетровська - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь