Провадження № 2/331/201/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 березня 2015 року м. Запоріжжя

Жовтневий районний суд м.Запоріжжя у складі судді Мінасова В.В., при секретарі Федорович Ю.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому зазначив, що як йому стало відомо 07.10.2008 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики 6000 доларів США, що підтверджується розпискою. Гроші за вказаним договором не отримував, розписку не писав та не підписував. Крім того, з 2004 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 Оскільки договір укладено без згоди дружини і він суперечить вимогам сімейного та цивільного законодавства, просить визнати його недійсним.

В судовому засіданні позивач на задоволенні позову наполягає, на підставах, викладених в ньому.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечує. Пояснив, що договір повністю відповідає положенням законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено, що 07.10.2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики 6000 доларів США, що підтверджується розпискою.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 17.10.2012 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто борг за цим договором позики у розмірі 58450,19 грн.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 06.02.2013 року рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 17.10.2012 року скасовано та постановлено нове, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за цим договором позики у розмірі 50738,39 грн.

Суд не приймає доводи позову про незаконність договору через наступне:

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 73 СК України встановлено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Згідно зі ст.. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого.

Положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Оскільки при укладенні договору позики позивач ані своїм, ані спільним майном не розпоряджалася, навпаки, взяв гроші в борг, суд вважає, що майнові права ані позивача, ані його дружини порушені не були.

Відповідно до ст.. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що договір він не укладав та розписку не писав.

Крім того, ним не надано доказів навіть того, що він перебував або перебуває у шлюбі.

Тому суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 212-215 ЦПК України, ст. 231, 1047, 1051 ЦК України, ст..65,73 СК України суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Запорізької області на протязі десяти днів з дня його проголошення.

Суддя В.В. Мінасов