З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
10.04.2015 року Провадження №2/425/224/15
Справа №425/203/15-ц
місто Рубіжне Луганської області
Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Томко Л.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні Рубіжанського міського суду Луганської області, цивільну справу за позовом комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у вигляді централізованого постачання холодної води та водовідведення,
Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. У судове засідання 10 квітня 2015 року для розгляду справи по суті позивач і відповідач не з'явились. Представник позивача через канцелярію Рубіжанського міського суду Луганської області подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі, а у випадку неявки відповідача вказав, що не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку та ухвалення заочного рішення. Відповідач причини неявки у судове засідання не повідомив, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористався.
У зв'язку з повторною неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судових засідань 26 березня 2015 року та 10 квітня 2015 року, та від якого заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ним не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідача, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини п'ятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) занесена до журналу судового засідання.
У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Позиція позивача полягала у тому, що відповідачу було надано житлово-комунальні послуги у вигляді централізованого постачання холодної води та водовідведення, але відповідач не оплатив отримані послуги. Будь-яких претензій щодо якості та об'єму наданих послуг від відповідача не надходило.
Суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:
Сьомого жовтня 2002 року, на підставі рішення Рубіжанської міської ради Луганської області від 24 липня 2002 року, було створено та зареєстровано комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства», з метою найбільш повного задоволення потреб населення, підприємств та організацій у послугах з постачання води та водовідведення. При цьому видом діяльності підприємства є централізоване питне водопостачання та водовідведення міста Рубіжне та інших населених пунктів (а.с.1,40-42).
За період з 07 жовтня 2002 року до 01 листопада 2014 року, комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» працювало у штатному режимі, тобто безперебійно надавало населенню міста Рубіжне послуги з централізованого постачання води та водовідведення (а.с.34-35,43-51).
У період з 03 квітня 1991 року до 01 листопада 2014 року, ОСОБА_1 був наймачем квартири та мав в ній зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1. При цьому, у цей же період, з ним проживали й інші члени його сім`ї (а.с.10).
З огляду на встановлені обставини, з метою визначення наявності між сторонами правовідносин, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів.
Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України, права та основні обов'язки громадянина визначаються виключно законами України.
Як вбачається з преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.
За визначенням пункту 1 частини 1 статті 13 цього ж закону, послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення відносяться до комунальних послуг. А положення частин 1 і 2 статті 19 вказаного закону передбачають, що учасниками таких відносин являються, у тому числі споживач і виконавець, відносини між якими здійснюються на договірних засадах.
Поряд з цим, з огляду на положення статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», вона прямо встановлює право споживача одержувати будь-які житлово-комунальні послуги (а значить і послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення) вчасно та відповідної якості не тільки згідно із умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а й згідно законодавства, при цьому вказаному праву споживача кореспондує обов'язок виконавця, який також прямо передбачений цією статтею, забезпечувати своєчасність та відповідну якість таких послуг. Разом з цим, ця ж стаття прямо встановлює і обов'язок споживача оплачувати послуги у строки, встановлені договором або законом, якому кореспондує право виконавця вимагати у споживача здійснення цієї оплати.
Таким чином, Закон України «Про житлово-комунальні послуги», допускає виникнення зобов'язання з приводу надання та оплати послуг з централізованого постачання холодної води та водовідведення між споживачем та виконавцем таких послуг, а тому і виникнення цивільних прав та обов'язків - або у зв'язку з оформленням договору на надання таких послуг, або у випадку вчинення дій, що передбачені цим актом (зокрема, у випадку фактичного надання послуг виконавцем і фактичного користування такими послугами споживачем), та безпосередньо з вказаного акту (зокрема, щодо оплати споживачем фактично отриманих послуг), тобто без оформлення договору на надання послуг.
Слід зазначити, що наведених висновків суд дійшов внаслідок застосування методу системного тлумачення вказаних норм матеріального права, а також з огляду на висновки Верховного Суду України, які надано ним у постановах від 30 жовтня 2013 року у справі №6-59цс13 та від 25 листопада 2014 року у справі 3-184гс14, з приводу неоднакового застосування судами касаційної інстанції статей 19 і 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», зокрема в частині того, що згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг само по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
А з огляду на визначення таких понять як «норми споживання», «засіб обліку» і «кількісний показник житлово-комунальної послуги», що надані в частині 1 статті 1 закону України «Про житлово-комунальні послуги», суд констатує, що за відсутності у споживача засобів обліку, за загальним правилом, обсяги отриманих споживачем послуг визначаються нормами споживання, які затверджені згідно із законодавством органами місцевого самоврядування.
Судом встановлено, що за період з 07 жовтня 2002 року до 01 листопада 2014 року комунальне підприємство «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» працювало у штатному режимі, тобто безперебійно надавало населенню міста Рубіжне послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення (а.с.34-35,43-51).
Будь-які належні, достовірні та допустимі докази, які б підтверджували не отримання відповідачем послуги з яких-небудь причин або її отримання частково, за період вказаний вище, в матеріалах справи відсутні. Як відсутні і докази наявності у відповідача засобів обліку.
Також судом встановлено, що Рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 21 червня 2002 року №372, було затверджено норми споживання питної води (для житлових будинків з ваннами довжиною 1500-1700 мм за відсутності гарячого водопостачання) на рівні 225 літрів на одного мешканця, на 1 добу. Рішенням цього ж органу від 21 червня 2005 року №511/1, від 07 жовтня 2008 року №877, від 24 травня 2011 року №284, від 20 травня 2014 року №164, вказані норми споживання питної води були затверджені на тому ж рівні (а.с.48-53).
При цьому суд вважає доведеним, що в період з 03 квітня 1991 року до 01 листопада 2014 року, ОСОБА_1 був наймачем квартири та мав в ній зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1. При цьому, у цей же період, з ним проживали й інші члени сім`ї (а.с.10).
За таких обставин слід констатувати, що позивач фактично надав, а відповідач фактично отримав послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення у період з 07 жовтня 2002 року до 01 листопада 2014 року відповідно до норм споживання, які були затверджені згідно із законодавством на відповідні періоди. Що у свою чергу свідчить про виникнення у відповідача, як споживача фактично отриманих послуг, обов'язку їх оплати, а у позивача, як виконавця цих послуг, права вимоги їх оплати.
Однак, суд вважає, що позивачем не надано суду належних, достовірних та допустимих доказів того, що саме позивач надав відповідачу означені послуги у період з грудня 1999 року до 07 жовтня 2002 року або має право вимоги їх оплати до відповідача за цей період. Оскільки сам позивач, як юридична особа почав існувати тільки з 07 жовтня 2002 року, а докази того, що він є правонаступником особи, яка надавала такі послуги до моменту створення позивача, в матеріалах справи відсутні. Як відсутні й докази того, що позивач має право вимоги оплати наданих послуг за період до його створення.
Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини у сфері надання житлово-комунальних послуг у вигляді послуги з централізованого постачання холодної води та водовідведення, в яких позивач виступив виконавцем послуг, а відповідач - їх споживачем, та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобов'язанні, на отримання сплати відповідачем, як боржником у цьому зобов'язанні, грошового боргу за надані послуги у період з жовтня 2002 року до 01 листопада 2014 року.
Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:
Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором чи актом цивільного законодавства; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Так, положеннями частини 2 статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.
Тут суд враховує, що згідно положень пункту 10 «Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення» (які діяли у період з 01 лютого 1998 року до 12 серпня 2005 року, згідно постанови КМ України №1497 від 30.12.1997 року) плата за надані послуги вносилась щомісячно за нормами і тарифами, встановленими обласними державними адміністраціями з розрахунку на 1 кв. метр житла на одного мешканця та за нормами на ведення особистого підсобного господарства або за показаннями засобів обліку води і теплової енергії, встановленими на вводі у будинок чи у квартиру (приватний будинок), та тарифами за 1 куб. метр води. А згідно положень пункту 21 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (які діють починаючи з 12 серпня 2005 року, згідно постанови КМ України №630 від 21.07.2005 року), у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії, плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормами споживання, зокрема за послуги з централізованого постачання холодної води і водовідведення - з розрахунку на одну особу. А пунктом 17 цієї ж постанови передбачено, що послуги з водовідведення оплачуються споживачем з розрахунку обсягу витрат холодної води згідно з нормативами споживання або показаннями засобів обліку.
Судом встановлено, що розпорядженням Голови Луганської обласної державної адміністрації від 30 листопада 1999 року №893 було затверджено тариф на послуги централізованого водопостачання та водовідведення у місті Рубіжне Луганської області: 28,8 копійок за 1 кубічний метр (з податком на додану вартість) - за послугу водопостачання; 45,8 копійок за 1 кубічний метр (з податком на додану вартість) - за послугу водовідведення. Рішенням Рубіжанської міської ради Луганської області від 17 липня 2004 року, означені тарифи було фактично перезатверджено. А рішенням виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області від 29 липня 2005 року, тарифи на вказані послуги для першої групи споживачів (населення) було затверджено у таких розмірах: 78 копійок - за послугу водопостачання; 84 копійки - за послугу водовідведення, що разом складає: 1 гривня 62 копійки. Рішенням цього ж органу від 21 червня 2006 року №4/12 були затверджені нові тарифи: 1 гривня 56 копійок - за послугу водопостачання; 1 гривня 98 копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 3 гривні 54 копійки. Рішенням цього ж органу від 25 червня 2008 року №37/2 знову було змінено тарифи на: 2 гривні 56 копійок - за послугу водопостачання; 3 гривні 25 копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 5 гривень 81 копійка. А рішенням цього ж органу від 20 липня 2010 року №362 тарифи було підвищено так: 3 гривні 06 копійок - за послугу водопостачання; 5 гривень 70 копійок - за послугу водовідведення, що разом складає: 8 гривень 76 копійок (а.с.52-63).
Також судом встановлено, що згідно положень пункту 23 «Правил надання населенню послуг з водо-, теплопостачання та водовідведення» (які діяли у період з 01 лютого 1998 року до 12 серпня 2005 року, згідно постанови КМ України №1497 від 30.12.1997 року) розрахунковим періодом для оплати послуг був календарний місяць, плата за який вносилась не пізніше 10 числа наступного за розрахунковим. А згідно положень пункту 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (які діють починаючи з 12 серпня 2005 року, згідно постанови КМ України №630 від 21.07.2005 року) передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, однак плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк.
Тому, оскільки в матеріалах справи відсутні докази укладення договору між позивачем та відповідачем, обов'язок щодо оплати отриманих відповідачем послуг повинен був виконуватись ним спочатку до 10 числа, а потім до 20 числа того місяця, що слідує за розрахунковим.
Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання).
З огляду на докази, надані позивачем, зокрема: дані розрахунку заборгованості відповідача по його особовому рахунку та письмові пояснення щодо застосування норм споживання і тарифів у відповідні періоди їх застосування (а.с.34-35,38-39), зобов'язання по оплаті наданих послуг, відповідач належним чином не виконував, тобто порушив своє зобов'язання. У зв'язку з чим, у нього як споживача послуг, перед позивачем як їх виконавцем, станом на 01 листопада 2014 року утворилась заборгованість.
Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, вони також задоволенню не підлягають через їх необґрунтованість, оскільки при їх розрахунку позивач взяв за основу борг з урахуванням періоду до жовтня 2002 року, тобто таку суму боргу, яка у повному обсязі стягненню на його користь не підлягає.
Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Отже, керуючись статтями 1-11,15,18,57-64,88,159-197,208,209,212-215,224-233 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позовні вимоги комунального підприємства «Рубіжанське виробниче управління водопровідно - каналізаційного господарства» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого постачання води та водовідведення, задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії рішення. Заочне рішення може бути переглянуто Рубіжанським міським судом Луганської області шляхом подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення до цього суду протягом десяти днів з дня отримання копії заочного рішення.
Заочне рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання позивачем апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та після закінчення строку для подання відповідачем письмової заяви про перегляд заочного рішення, якщо таку заяву не було подано. У разі подання позивачем апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. У разі подання відповідачем заяви про перегляд заочного рішення, якщо його не скасовано, воно набирає законної сили після закінчення строку на подання ним апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. А у разі подання ним апеляційної скарги заочне рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя - Д.С. Коваленко