Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 428/2404/15-ц
Провадження № 22ц/782/187/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2015 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Луганської області в складі :

головуючого Луганської В.М..

суддів Гаврилюка В.К., Коротенка Є.В.

за участю секретаря Веселова С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 квітня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

В С Т А Н О В И В:

20 березня 2010 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вимогами про стягнення суми боргу, обґрунтовуючи заявлені вимоги тим, що 26.03.2010 року між нею та відповідачем було укладено договір позики, згідно яким вона як позикодавець передала у власність відповідачу грошові кошти у розмірі 7 000 доларів США, що на той час по курсу складало 36 800, 00 грн. Договір позики було укладено у письмовій формі, про що було написано розписку, строк повернення позики становив до 01 травня 2010 року. Однак відповідачка по закінченню строку позики грошові кошти не повернула. Згідно довідки банку курс долара США станом на 17.03.2015 року складає 2224, 6866 грн. Вважає, що строк позовної давності нею не пропущено, оскільки відповідачка неодноразово просила її про відстрочку сплати боргу, а також 16.03.2015 року надала їй і ще одну розписку про те, що вона взяла у неї в борг 7 000 доларів США, чим фактично визнала перед нею існування боргу. Просила суд стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики у розмірі 155 750, 00 грн.

15.04.2015 року позивачка збільшила розмір заявлених вимог, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перший раз відповідачка взяла у неї в борг 36 800, 00 грн., що на момент займу складало 4 600 доларів США, а пізніше ще брала гроші в борг, про, що розписку не писала, але підтвердила загальну суму боргу, яку вона в неї позичала у розписці від 16.03.2015 року і загальна сума складає 7 000 доларів США. Крім того, посилається на те, що має право на отримання суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та сплати процентів за користування грошовими коштами.

Просила суд стягнути на її користь з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення 255 882, 39 грн.. та проценти за користування грошовими коштами з 26 березня 2010 року по 07 квітня 2015 року у сумі -5 602, 10 грн., а всього 261 484, 49 грн., та стягнути судові витрати.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 квітня 2015 року вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі. Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь позивачки суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення 255 882, 39 грн.. та проценти за користування грошовими коштами з 26 березня 2010 року по 07 квітня 2015 року у сумі -5 602, 10 грн., а всього 261 484, 49 грн., стягнув на користь позивачки судовий збір у розмірі 243, 60 грн. суд стягнув з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 2 371, 24 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог позивача, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття незаконного рішення.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу, посилаючись на доводи апеляційної скарги.

Представник позивача не визнав доводи апеляційної скарги, просив її відхилити.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦП України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі суд виходив з того, що ним були встановлені факти про те, що 26 березня 2010 року між сторонами був укладений договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі 36 800, 00 грн., а відповідач зобов'язався повернути не пізніше 01 травня 2010 року. У розписці від 16 березня 2015 року відповідач зазначила, що нею взято у позивача 7 000 доларів США. Суд першої інстанції встановив, що строк позовної давності не сплинув, оскільки перебіг позовної давності перервано у звязку з визнанням боргу. Суд встановив, що відповідачем не надано доказів виконання свого зобовязання щодо повернення позики за договорами позики від 26.03.2010 року та від 16.03.2015 року, тому заявлені вимоги позивачки обґрунтовані.

Однак, проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі, апеляційний суд вважає, що до такого висновку суд дійшов поспішно, виходячи з наступного.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки.

Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, дійсно є підставою для відмови у позові.

Як встановлено судом першої інстанції 26.03.2010 року між сторонами був укладений договір позики, згідно якого позивач надала відповідачці грошові кошти у розмірі 36 800, 00 грн., а відповідач зобов'язався повернути їх до 01.05.2010 року.

Дане зобов'язання відповідачем у визначений строк виконано не було. Належних доказів з дотриманням правил їх належності та допустимості про виконання даного грошового зобов'язання пізніше, в тому числі і станом на теперішній час, суду надано відповідачем не було.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Частиною 1 вказаної статті встановлено підстави, за наявності яких починається новий перебіг строку позовної давності, незалежно від строку, який сплив до часу виникнення цих обставин, за умови, якщо до виникнення цих підстав не сплив строк позовної давності.

Тобто перебіг позовної давності переривається вчиненням боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку, за умови, якщо до виникнення цих підстав не сплив строк позовної давності.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Частиною 4 вказаної статті передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем 02.04.2015 року до суду було надано заяву про застосування стоку позовної давності.

Під час судового розгляду позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачка під час перебігу строку позовної давності здійснювала дії, які б підтверджували за нею наявність боргу перед позивачкою. Так само і відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів сплати нею боргу за розпискою від 26.03.2010 року. Позивачем надано суду оригінал розписки від 26.03.2010 року, що підтверджує наявність у відповідача боргу за договором позики від 26.03.2010 року у сумі 36 800, 00 грн., однак у звязку з тим, що відповідачем надано заяву про застосування строку позовної давності, а позивачем не заявлено клопотання про поновлення пропущеного строку, то колегія суддів судової палати приходить до висновку, щодо відмови у задоволенні заявлених вимог позивачки щодо стягнення суми боргу за розпискою від 26.03.2010 року у звязку з пропуском строку звернення до суду.

Посилання позивача про те, що не сплинув строк позовної давності, тому, що відповідачка підтвердила наявність боргу розпискою від 16.03.2015 року не заслуговують уваги, оскільки ці дії були вчинені після спливу строку позовної давності.

Що стосується заявлених вимог позивача щодо стягнення суми боргу за розпискою від 16.03.2015 року, колегія суддів приходить до наступного:

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Згідно правового висновку про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Проте суд, першої інстанції зазначених вимог не дотримався й, визначаючи характер правовідносин сторін та справжній зміст розписки від 16.03.2015 року, залишив поза увагою, що з тексту розписки від 16.03.2015 року вбачається, що ОСОБА_2 взяла у ОСОБА_3 суму 7 000 доларів США для участі в тендері маршруту 102/12. В судовому засіданні відповідачка пояснювала, що гроші взяла для участі в тендері на автобусний маршрут 102/12, однак тендер програли і вона взяла на себе зобовязання оформити документи на земельні ділянки на імя позивачки. Позивачка в судовому засіданні не заперечувала того факту, що гроші передавалися для участі в тендері, для бізнесу, для роботи. Дані обставини позивачка підтвердила в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, позивачка, обґрунтовувала свої вимоги, тим, що вона передавала грошові кошти частинами, перший раз вона передала - 36 800, 00 грн., що по курсу банку складає 4 600 доларів США, а решту грошей передавала пізніше, про, що відповідачка розписку не писала, але в загальній сумі було передано 7 000 доларів США (а.с.26). В суді апеляційної інстанції встановлено, що по розписці від 26.03.2010 року на суму 36 800, 00 грн. сплинув трок позовної давності. В розписці від 16.03.2015 року мова йде про загальну суму грошових коштів, які передавалися в 2010 році відповідачці для участі в тендері.

За таких підстав, колегія суддів судової палати приходить до висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами по розписці від 16.03.2015 року не є правовідносинами, які виникають із договору позики, оскільки між сторонами був намір вкласти гроші і в подальшому займатися пасажирськими перевезеннями, однак ця спроба не вдалася.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що заявлені вимоги позивачки саме про стягнення боргу за договором позики не підлягають задоволенню, однак це не позбавляє її можливості звернутися до суду з новим позовом але з інших підстав у відповідності до діючого законодавства.

Оскільки судом першої інстанції при розгляді справи було допущено неправильне застосування норм матеріального права, то відповідно до п.4ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зчавлених вимог.

Керуючись ст. ст.303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, ст.257, ч.1 ст. 264, ч.4 ст. 267 ЦК України судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 15 квітня 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заявлених вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 в частині стягнення суми боргу в розмірі 36 800, 00 грн. відмовити у звязку з пропуском строку звернення до суду, у задоволенні інших позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: