АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/8227/13-ц 22-ц/774/449/К/15
Справа № 210/8227/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/449/К/15 Сільченко В.Є.
Категорія - 53 ( IV ) Доповідач - Михайлів Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - судді : Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

при секретарі - Булах К.А.,

за участю: представника відповідача Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" - Майстренко Олександра Сергійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 04 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", третя особа: Первинна організація профспілки трудящих металургійної та гірничодобувної промисловості України ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за період вимушеного прогулу та стягнення недоплаченої заробітної плати за переробіток норми тривалості робочого часу, моральної шкоди, середнього заробітку за період затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року ОСОБА_4, звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" (далі ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг") про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення недоплаченої заробітної плати та моральної шкоди, який вона неодноразово уточнювала.

З урахуванням збільшення розміру позовних вимог, у останній редакції позову від 30.10.2014 року просила суд стягнути з відповідача ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" на свою користь: розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку після звільнення, тобто з 01.06.2013року по 05.07.2013 року у сумі 6558,56 грн., стягнути з відповідача доплати за переробіток норми тривалості робочого часу понад встановлений законодавством 82 936,84 грн. та за затримку його виплати у сумі 4207322,48 грн., моральну шкоду у сумі 10000 грн., та поновити ОСОБА_4 на роботі на підприємстві відповідача з 02.06.2013 року у зв'язку з незаконним звільненням.

В обґрунтування позову зазначила, що вона працювала на ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" з 01.04.1994 року по 02.06.2013 року згідно трудового договору укладеного на невизначений строк, і уклала трудовий договір щодо виконання обов'язків посаді фельдшера першої, на пропозицію адміністрації підприємства відповідача, лише на період відпустки ОСОБА_5 по догляду за дитиною, з зобов'язанням в подальшому укласти безстроковий трудовий договір. 31.05.2013 року ОСОБА_4 була звільнена з підприємства на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, при чому 1 та 2 червня , все ще виконувала свої обов'язки. При звільнені позивача відповідач порушив положення колективного договору, щодо дати погодження звільнення ОСОБА_4 передбачені чинним законодавством, так профспілку було повідомлено про звільнення лише 04.06.2013 року.; ОСОБА_4 не була запрошена на засідання профспілкової організації при розгляді питання, щодо її звільнення; адміністрацією підприємства не було враховано, що позивач є матір'ю-одиначкою, сама виховує неповнолітню дитину; при звільнення позивачу не було виплачено усі належні їй до виплати суми, які були виплачені лише 05.07.2013 року, тобто через місяць після звільнення; відповідач не сплатив їй заробітну плату за перероблений ОСОБА_4 час, оскільки остання працювала за Графіком №170, який складено так, що тривалість робочого часу перевищує норму тривалості робочого часу встановлену законодавством, як за місяцями так і за роком в цілому.

Внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати ОСОБА_4, була заподіяна моральна шкода, оскільки вона сама виховує сина і зазначена робота та заробітна плата яку вона отримувала була єдиним джерелом доходу, крім того внаслідок помилки допущеної працівниками відповідача у довідці про середню заробітну плату, для розрахунку виплат на випадок безробіття, ОСОБА_4 стала отримувати допомогу по безробіттю лише з вересня 2013 року.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 04 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" на користь ОСОБА_4, моральну шкоду в розмірі 6 000,00 грн.; середній заробіток за затримку розрахунку з 01.06.2013 року по 05.07.2013 року в розмірі 6558 ,56 грн.; виплати за переробіток з березня 1997 року по травень 2013 року в розмірі 69526,47 грн.; середній заробіток за затримку виплат за переробіток в розмірі 69526,47 грн.

Поновлено права ОСОБА_4, порушені її звільненням з роботи без виконання вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України шляхом зобов'язання ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" виконати передбачені дії щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_4, як одинокої матері, що має дитину віком до 14 років.

Стягнуто з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" на користь держави судовий збір в розмірі 3654,00 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Зокрема, суд першої інстанції при розгляді справи, вийшов за межі заявлених позовних вимог, порушивши при цьому ст.. 11ЦПК України, оскільки у своєму рішенні встановлює обов'язок для відповідача поновити права позивача, шляхом зобов'язання ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" виконати передбачені дії щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_4, однак відповідно до позовних вимог, в останній їх редакції від 30.10.2014 року ОСОБА_4 не зазначала такої вимоги.

При чому, подаючи заяву про поновлення на роботі, позивач мала звернутися з відповідною заявою до суду у місячний строк, з дня вручення копії їй наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки, у разі пропуску строку, позивач повинна була надати клопотання про його поновлення. ОСОБА_4 отримала наказ про звільнення 31.05.2013р, однак звернулась до суду лише 30.10.2013 току, тобто через п'ять місяців, не подаючи при цьому клопотання про поновлення пропущеного строку, що не було враховано судом у відповідності до вимог ст.. 73 ЦПК України та ст..233-234 КЗпП України.

Судом при визначені ним розміру коштів які підлягали виплаті позивачу за надурочні роботи за період з березня 1997 року по травень 2013 року та кошти у відшкодування затримки виплат за переробіток часу, неправильно застосував вимоги Наказу Міністерства охорони здоров'я України від 25.05.2006 року № 319 "Про затвердження норм робочого часу для працівників закладів та установ здоров'я", розповсюджуючи дію цього наказу з березня 1997 року, тобто на відносини, які виникли до його видання.

Крім того, порядок визначення судом нормативної тривалості робочого часу та визначення годинної ставки не відповідає вимогам законодавства. Так при визначенні годинної ставки, приймався до уваги розрахунок зроблений позивачем, який остання обчислювала виходячи із середньої заробітної плати а не годинної (тарифної) ставки, що в свою чергу призвело до не вірного розрахування судом розміру середньогодинного заробітку позивача.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції керувався тим, що всупереч ч.3 ст.184 КЗпП України відповідач не працевлаштував ОСОБА_4, не зважаючи на те, що вона є одинокою матір'ю, має дитину віком до 14 років.

Колегія суддів погоджується з зазначеним висновком суду першої інстанції при цьому зазначає наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з 1997 року працювала на ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" на різних посадах, пов'язаних з виконанням обов'язків медичного працівника (фельдшер різних категорій різних цехів та дільниць) (а.с.5-12).

Наказом №1367/л від 12.11.2012 року її переведено на посаду фельдшера першої категорії здравпункту мартенівського цеху, на період відпустки по догляду за дитиною , до досягнення ним трирічного віку. (а.с. 6-7).

Наказом №509/л від 31.05.2013 року ОСОБА_4 звільнений з займаної посади п в зв`язку з закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 6).

Згідно п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відповідно до ч.3 ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Отже, закінчення строку трудового договору не дає власнику права звільнити жінку, яка є одинокою матір'ю, а повинен був попередити ОСОБА_4, що після закінчення строкового трудового договору вона до роботи допущена не буде, і що вона повинна з'явитись на підприємство, коли буде знайдена можливість її працевлаштування.

І тільки, якщо жінка відмовляється від працевлаштування за спеціальністю без поважних причин, вона може бути звільнена з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, навіть якщо після закінчення строку трудового договору пройшов певний час.

Відповідач передчасно звільнив ОСОБА_4 з роботи, не дотримавшись при цьому порядку, встановленого ст.. 184 КЗпП України.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення в цій частині врахував зазначені положення закону та обґрунтовано дійшов до висновку, що відповідачем було порушено вимоги діючого законодавства про обов'язкове працевлаштування позивача, як одинокої матері, що має неповнолітню дитину віком до 14 років та вирішив спір відповідно до вимог ст.. 184 КЗпП України, що не можна визнати виходом за межі заявлених позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відповідача, в цій частині, з огляду на вищевказане, не заслуговують на увагу.

Ухвалюючи рішення в частині стягнення недоплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із доведеності факту недоплати заробітної плати за переробіток норм тривалості робочого часу, несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні та спричиненням позивачу у зв'язку із чим моральної шкоди.

Колегія суддів частково погоджується з цими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що за час роботи ОСОБА_4 на посаді фельдшера, вона працювала за графіком №170, за яким тривалість робочого часу перевищувала максимальну тривалість робочого часу встановлену законодавством.

При нарахуванні заробітної плати відповідачем не були нараховані та сплачені суми за переробіток нею понад встановлений законом період часу.

Згідно ч.1 ст. 62 КЗпП України, надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня.

Частиною 1 ст. 106 КЗпП України, передбачена оплата в подвійному розмірі годинної ставки за погодинною системою оплати праці роботи в надурочний час.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов в цій частині та визначаючи недоплату у сумі 69526,47 грн., не врахував зазначене положення ст.. 106 КЗпП України та при визначенні годинної ставки обчислення провів, виходячи зі середньої заробітної плати, а не годинної (тарифної) ставки.

Із змісту ст. 2 Закону України "Про оплату праці" витікає, що тарифною (годинною) ставкою визначається основна заробітна плата у вигляді винагороди за виконану основну роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки).

До тарифної ставки не входять додаткова винагорода у вигляді премій, надбавок, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Крім того, колегія суддів, розраховуючи суму недоплат бере до уваги, що в період роботи ОСОБА_4 на посаді фельдшера з 1997р. по 2006 рік діяла постанова СНК СРСР №2499 від 11.12.1940 року (зі змінами від 06.11.1986 року) "Про тривалість робочого часу для медичних працівників". До списку медичних працівників, для яких встановлюється шести з половиною годинний робочий день, входять працівники здравпунктів першої допомоги, і норма тривалості робочого часу склала для них 39 годин.

Тоді, як судом першої інстанції, розрахунок провадився в період з 1997 року по 2006 рік, враховуючи тривалість робочого тижня 38,5 годин, з посиланням на Наказ Міністерства охорони здоров'я від 25.05.2006 року № 319 "Про затвердження норм робочого часу для працівників закладів та установ здоров'я", що є невірним.

Крім того, судом першої інстанції визначена норма тривалості робочого часу без врахування святкових та неробочих днів, а тому порядок визначення судом нормативної тривалості робочого часу не відповідає вимогам законодавства.

Виходячи із наведеного колегія суддів не може погодитись з розрахунком позивача та суду першої інстанції недоплати заробітної плати за переробіток у розмірі 69526,47 грн.

Заперечуючи проти розрахунку позивача, представник відповідача ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" надав свій розрахунок /а.с. 189-193/.

Перевіривши порядок розрахунку наданий відповідачем, яким визначена сума недоплат у розмірі 13 410,37 грн., колегія суддів погоджується з ним.

При визначені суми недоплати враховані всі вищенаведені законодавчі акти та листи Мінсоцполітики Про норми тривалості робочого часу, встановлені на кожний рік, за який проводить перерахунок, кількість фактично відпрацьованих днів, час переробітку, місячний оклад (тариф).

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати за переробітку нею понад встановлений законом період часу підлягали б частковому задоволенню у сумі 13410,37 грн.

Проте під час розгляду справи в суді першої інстанції, а саме 23 липня 2014 року відповідачем виплачено ОСОБА_4, шляхом перерахування через банківську установу 11 374,21 грн. (недоплата за період часу з 01.03.1997 року по 01.06.2013 рік), за вирахуванням податків та обов'язкових платежів у сумі 2036,16 грн. (а.с. 10-11)

Отже, враховуючи зазначене, відсутні підстави для стягнення заборгованості по заробітній платі за надурочний робочий час.

Розглядаючи спір про компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції зазначив, що оскільки після звільнення ОСОБА_4, відповідач остаточний розрахунок здійснив 05.07.2013 року, а заробітна плата за переробіток часу за період з 1997 року по травень 2013 року стягується за рішенням суду то відповідно до ст..117 КЗпП України слід стягнути середній заробіток за два періоди: - з моменту звільнення до 05.07.2013 року у сумі 6558,56 грн.; - з моменту звільнення до ухвалення рішення - 69 526,47 грн.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Стаття ст.. 116 КЗпП України, передбачає обов'язок роботодавця виплатити працівникові при звільненні всі сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, що провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі, невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Установивши, що після звільнення відповідач не виплатив позивачу належні їй суми при звільненні, суд правомірно вважав, що цим самим відповідач порушив вимоги ст.. 117 КЗпП України, яка застосовується до дня фактичного розрахунку.

При цьому, колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_4, яка звільнена 02.06.2013 року не було виплачені всі належні їй суми у строки, зазначені в ст.. 116 КЗпП України, а виплачені тільки 23.07.2014 року то наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні саме за період з 03.06.2013 року по 22.07.2014 рік включно.

Судом першої інстанції у порушення вимог закону не проведено взагалі розрахунок, не визначена фактична сума компенсації, а зазначено тільки що ця сума визначається рівній сумі недоплаченої суми заробітної плати у розмірі 69 526,47 грн., що не може бути визнано законним.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув середній заробіток за два періоди, оскільки це не передбачено чинним законодавством.

При розрахунку середнього заробітку, колегія суддів враховує положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.2.1995 року (зі змінами) та визначає середній заробіток, виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи перед звільненням та кількості відпрацьованих годин.

Згідно довідки відповідача середньомісячний заробіток за квітень-травень 2013 року становить 3 862,69 грн., середньомісячна кількість відпрацьованих годин за цей період - 167 годин, тоді середньогодинна заробітна плата складає 23,12 грн. (3 862,69 грн. : 167 год.)

Час затримки розрахунку за період з 03.06.2013 року по 22.07.2014 рік включно становить - 2182,30 годин.

Тоді сума компенсації за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку становить 50 454,77 грн. (23,12 грн. * 2182,30 годин )

Частиною 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

З урахуванням наведених норм права та роз'яснень Постанови Пленуму, враховуючи те, що спір вирішено на користь позивача, частково визначена недоплата у сумі 13 410,37 грн., істотності цієї частки, що є значно меншою сумою гіж заявлено в позові, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 10 000 грн., при цьому скасовуючи рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача 6 558,56 грн. та 69 526,47 грн.

Матеріалами справи встановлено, що трудові права ОСОБА_4, як при вирішенні питання про її звільнення та при проведенні розрахунку при звільненні були порушенні.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегією суддів, встановлено, що діями відповідача, позивачу була заподіяна моральна шкода.

Однак, суд першої інстанції вирішив питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, без врахування роз'яснень наведених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, не враховано те, що ОСОБА_4 сама виховує сина і зазначена робота та заробітна плата яку вона отримувала була єдиним джерелом доходу, того, що у зв'язку з втратою роботи вона переносить моральні страждання.

Виходячи з наведеного, колегія суддів, беручи до уваги конкретні обставини по справі, характер, інтенсивність і тривалість моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її житті та життєвих стосунках, вважає необхідним визначити розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" на користь ОСОБА_4 у розмірі 1 000,00 гривень.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційну скаргу ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" задовольняє частково та скасовує рішення суду, відповідно до ст..309 ЦПК України, в частині стягнення недоплаченої заробітної плати за переробіток норми тривалості робочого часу, середньої заробітної плати за затримку розрахунку, моральної шкоди та ухвалює в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову, стягуючи з ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" на користь ОСОБА_4 середній заробіток за затримку розрахунку у сумі 10 000 грн., без урахування податків та інших обов'язкових платежів та моральну шкоду у сумі 1 000 грн. Відмовляє у стягненні недоплаченої заробітної плати за переробіток норми тривалості робочого часу та залишає без змін рішення суду в частині поновлення прав ОСОБА_4, порушені її звільненням з роботи без виконання вимог ч. 3 ст. 184 КЗпП України, шляхом зобов'язання ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" виконати передбачені дії щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_4, як одинокої матері, що має дитину віком до 14 років.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини позовних вимог (ч. 3 ст. 88 ЦПК України).

Таким чином, колегія суддів стягує з відповідача ПАТ " АрселорМіттал Кривий Ріг " на користь держави 365,40 грн. судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.3 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 04 грудня 2014 року в частині стягнення недоплаченої заробітної плати за переробіток норми тривалості робочого часу, середньої заробітної плати за затримку розрахунку, моральної шкоди - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг", третя особа: Первинна організація профспілки трудящих металургійної та гірничодобувної промисловості України ПАТ "АрселорМіттал Кривий Ріг" про стягнення недоплаченої заробітної плати за переробіток норми тривалості робочого часу, середньої заробітної плати за затримку розрахунку, моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, середній заробіток за затримку розрахунку у сумі 10 000 грн., без урахування податків та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "АрселорМіттал Кривий Ріг" на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, моральну шкоду в розмірі 1 000 грн., та на користь держави судовий збір у розмірі - 365,40 грн.

В іншій частині цих позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: