АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/2402/15
Головуючий 1 інстанції - Міндарьова М.Ю.
Категорія: стягнення суми
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів -Крилової Т.Г., Коростійової В.І.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 05 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

встановила:

03 грудня 2014 року ОСОБА_1, в особі свого представника, звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 3695,00 гривень основного боргу, 332,85 гривень - трьох проценів річних та інфляційних витрат у сумі 443,40 гривень.

Посилався на те, що 29 серпня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, що підтверджується розпискою від 29 серпня 2011 року. Відповідно до розписки відповідач отримав від позивача 3695,00 гривень, які зобов'язувався повернути у строк до 31 вересня 2011 року, однак станом на день звернення до суду не повернув.

Позивач просив поновити строк позовної давності, оскільки він не має юридичної освіти та не знав про необхідність звернення до суду у межах трирічного строку. Більш того, він до останнього сподівався на вирішення спору у позасудовому порядку і 30 вересня 2014 року ним була здійснена остання спроба врегульовати спір без звернення до суду - на адресу відповідача направлена письмова претензія про повернення боргу.

Відповідач позов не визнав. В обгрунтування заперечеь послався на те, що зазначені у розписці кошти він фактично не отримував. Сторони займаються підприємницькою діяльністю і розписка була ним написана на підтвердження наявності заборгованості за поставлений товар, яка існувала у 2011 році перед позивачем. На даний час ця заборгованість повністю погашена, що підтверджується видатковими накладними. Відповідач просив суд застосувати строк позовної давності.

Рішенням Червонозаводського районного суду м.Харкова від 05 лютого 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, в особі свого представника, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм права матеріального.

У суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримав.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник проти задоволення скарги заперечували.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України - у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач отримав грошові кошти від відповідача (оригіналу боргового документу) та крім того, позивачем було пропущено строк позовної давності про застосування якого було заявлено відповідачем.

Такий висновок суду не можна визнати законним та обгрунтованим.

Як роз'яснив пленум Верховного Суду України у своїй постанові №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» (п.11), встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Отже висновок суду про відмову у позові одночасно з підстав недоведеності та пропуску строку позовної давності не грунтується на законі.

Судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції і в частині недоведеності позовних вимог ОСОБА_1.

Так, на підтвердження позовних вимог позивач надав копію боргової розписки ОСОБА_3. Той факт, що розписка була написана відповідачем останнім не заперечувався.

Відповідно до положень ч.4 ст.10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Зазначені вимоги процесуального закону залишились поза увагою суду першої інстанції.

До апеляційної скарги позивач додав оригінал боргової розписки, факт написання якої визнав ОСОБА_3

Відповідно до ст.ст.1046,1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника.

Судовим розглядом встановлено, що 29 вересня 2011 року ОСОБА_3 позичів у ОСОБА_1 суму в розмірі 3695 гривень, яку зобов'язався повернути у строк до 31 вересня 2011 року (а.с.70).

За приписами ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Належних та допустимих доказів на підтвердження взятого на себе зобов'язання по поверненню грошових коштів позикодавцю ОСОБА_3 суду не надав.

Посилання відповідача на безгрошовість розписки є безпідставним.

Так, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця (ч.1 ст. 1051 ЦК України).

Проте, відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Отже, за змістом закону, безгрошовість договору позики не може ґрунтуватись на поясненнях сторін, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК України).

Не грунтується на законі і заперечення відповідача стосовно повернення ним заборгованої суми у повному обсязі.

Так, ст. 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Отже, за змістом закону, факт виконання зобов'язання боржника за договором позики може підтверджуватися або розпискою позикодавця про одержання виконання з відміткою про неможливість повернення боргового документа боржнику, або наявністю боргового документа у боржника.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту виконання зобов'язання відповідач сду не надав. Видаткові накладні, копії яких приєднані до матеріалів справи, не є належним доказом повернення грошових коштів позикодавцеві.

За правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми є обгрунтованими, а право позивача є порушеним, але судовому захисту не підлягає внаслідок пропуску строку позовної давності.

Так, згідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст.261 ЦПК України перебіг позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до положень ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до борговогу документу - розписки ОСОБА_3, строк виконання зобов'язання був визначений сторонами - 31 вересня 2011 року, а отже перебіг строку позовної давності почався з 01 жовтня 2011 року та закінчився 01 жовтня 2014 року. До суду ОСОБА_1 звернувся 03 грудня 2014 року, тобто після спливу позовної давності.

Відповідачем до суду першої інстанції була подана заява про застосування позовної давності.

Як на поважність причин пропуску позовної давності відповідач послався на відсутність у нього юридичної освіти, юридичну необізнаність та на те, що він сподівався на вирішення спору позасудовим шляхом.

Судова колегія вважає, що перелічені ОСОБА_1 причини пропуску строку не можна визнати поважними.

Поважними можна визнати причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для особи на вчинення процесуальних дій.

Позивач ІНФОРМАЦІЯ_1, займається підприємницькою діяльністю, а отже є особою освіченою. Про обставини, які упродовж трьох років після спливу строку виконання зобов'язання об'єктивно заважали ОСОБА_1 звернутися до суду за захистом порушеного права, останній не зазначає.

Заява відповідача про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 1000 гривень задоволенню не підлягає.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (далі - Закон).

Згідно зі ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

У п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу ОСОБА_3 надав копії квітанцій від 20 січня та 24 березня 2015 року про оплату адвокатських послуг на загальну суму 1000 гривень, але розрахунку таких витрат матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 303, ст. 304, п. 3 ч. 1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316,317,319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 05 лютого 2015 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити з інших підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Суддя