Номер провадження: 22-ц/785/121/15
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Процик М.В.,

при секретарі судового засідання Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року по цивільній справі за позовом заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про знесення за власний рахунок самовільно збудованого об`єкту нерухомості,

ВСТАНОВИЛА:

До Київського районного суду м. Одеси звернувся заступник прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області з позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про знесення за власний рахунок самовільно збудованого об`єкту нерухомості, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_2 за відсутністю відповідних дозвільних документів, самочинно проведені роботи з будівництва нового двоповерхового індивідуального житлового будинку, будівництво здійснено на земельній ділянці, яка не передавалася ОСОБА_2 а ні у власність, а ні у користування. Оскільки будівництво індивідуального житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, здійснено ОСОБА_2 без оформлення відповідної дозвільної документації, самовільно збудований об'єкт підлягає знесенню. Вважає, що діями ОСОБА_2 зачіпаються інтереси держави в особі Одеської міської ради та інспекції ДАБК в Одеській області, що згідно ст. 121 Конституції України покладає на органи прокуратури обов'язок представництва інтересів держави у суді (т.1, а.с.1-4).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року позовні вимоги заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про знесення за власний рахунок самовільно збудованого об`єкту нерухомості було задоволено. Зобов'язано ОСОБА_2 за власний рахунок знести самовільно добудовані приміщення: " 1-1", жиле, площею 8,8 кв.м., " 3-1", жиле, площею 8,3 кв.м., " 3-2", жиле, площею 13,0 кв.м., " 3-3", жиле, площею 26,6 кв.м., " 3-4", коридор, площею 15,0 кв.м., " 3-5", кухня, площею 21,2 кв.м., " 3-6", санвузол, площею 5,4 кв.м., " 3-7", жиле, площею 26,6 кв.м., " 3-8", коридор, площею 15,0 кв.м., " 3-9", кабінет, площею 17,8 кв.м., " 3-10", санвузол, площею 4,1 кв.м., загальною площею 161,8 кв.м., жилою площею 88,1 кв.м., у житловому будинку під літ "А-1" за № 3-"А", що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. (т.2, а.с.68-70).

Не погодившись із рішенням суду, 20 жовтня 2014 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року. В обґрунтування апеляційної скарги посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вважає, що оскаржуване рішення винесено без врахування правової позиції Вищого спеціалізованого суду України, яка була висловлена в постанові №6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" та правової позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постанові Пленуму від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі". Також представник зазначив, що позивачем не зазначено, як саме проведення апелянтом самочинного будівництва на земельній ділянці, яка належить їй на праві безстрокового користування, порушує правові і організаційні основи планування, забудови та ін. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які звернення ОМР та Інспекції ДАБК до прокуратури з приводу порушення апелянтом прав та інтересів держави в особі цих органів. Також представник апелянта зазначив, що суд першої інстанції проігнорував п.7 Перехідних положень ЗК України та не врахував доказів, якими підтверджується право апелянта на безстрокове користування частиною земельної ділянки. Також представник посилався на те, що суд посилаючись на експертний висновок, не з'ясував чи будуть пошкоджені приміщення, що належать ОСОБА_4 у спірному домоволодінні, якщо позовні вимоги будуть задоволені. Також суд не зазначив, що відповідно до експертного висновку, будівельні роботи, проведені апелянтом, визначені як реконструкція, а не будівництво нового об'єкту. До того ж експертним висновком не встановлено суттєвих порушень апелянтом будівельних норм та правил. Тому представник вважає, що суд вибірково підійшов до дослідження доказів по справі (т.2, а.с. 76-80).

В судовому засіданні представник апелянта скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник прокурори Одеської області заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області жодного разу в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової кореспонденції приєднане до матеріалів справи.

Представник Одеської міської ради в останнє судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення судової кореспонденції приєднане до матеріалів справи. Під час явки до суду апеляційної інстанції висловив позицію, що у відповідача відсутнє право користування земельною ділянкою.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Представник третьої особи ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу відхилити.

Апеляційним судом неодноразово відкладалось слухання справи, оголошувались перерви в судових засіданнях, зокрема витребувались докази, з метою перевірки доводів апеляційної скарги та для усунення неповноти судового розгляду в суді першої інстанції (т.2,а.с.115-118,128-131,139-147,151-155,170-174,204-206).,в тому числі надавав пояснення судовий експерт.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників провадження, які з'явились, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за N 14 "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає, в зв'язку з чим підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення по суті позовних вимог.

Так, задовольняючи позовні вимоги заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах Держави у особі Одеської міської ради, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області та зобов'язуючи ОСОБА_2 за власний рахунок знести самовільно добудовані приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що будівництво здійснено відповідачем без отримання дозволу на проведення будівельних робіт та оформлення проектної документації. Відповідно до вимог ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок.

Між тим поза увагою суду та без відповідної правої оцінки залишились наступні обставини.

Так, приймаючи рішення по справі суд першої інстанції посилався на те, що листом управління Держкомзему у м. Одесі Головного управління Держкомзему у Одеській області Державного комітету України із земельних ресурсів за № 01-07-04/31 від 04 січня 2012 року, в управлінні відсутня інформація щодо реєстрації права власності, користування, у тому числі на умовах оренди, на ім'я ОСОБА_2 на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.10).

Між тим, розгляд справи по суті передбачає встановлення всіх обставин справи та їх належну оцінку, тим більш, що на відсутність документів на землю посилався в своєму позові прокурор (т.1, а.с.2), а одним з юридичних складів, наявність яких обумовлює застосування ст. 376 ЦК України до спірних правовідносин є здійснення будівництва на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети (ч.1). на вказану обставину посилався апелянт (т.2, а.с.77-78).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з копії договору купівлі-продажу від 8 червня 1953 року ОСОБА_5 купив, а ОСОБА_6 продав недобудоване домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 84-85). Вказаний об'єкт було набуто в період знаходження у шлюбі з ОСОБА_7. До матеріалів справи також було приєднано копію договору на право забудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 20 лютого 1950 року, реєстровий НОМЕР_1, житлове управління відвело забудовнику ОСОБА_6 ділянку комунальної землі площею 592,0 кв.м. під індивідуальну забудову житлового будинку по АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 86), а також витяг з рішення виконавчого комітету Одеської міської ради депутатів трудящихся про відведення земельної ділянки за спірною адресою (т.1, а.с. 88). Вказаним доказам не було надана оцінка судом першої інстанції.

Між тим, апеляційним судом Одеської області було направлено запит до Державного архіву Одеської області з метою перевірки доводів апеляційної скарги (т.2, а.с.162). Дійсно згідно із договором на право забудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 20 лютого 1950 року, реєстровий НОМЕР_1, житлове управління відвело забудовнику ОСОБА_6 ділянку комунальної землі площею 592,0 кв.м. під індивідуальну забудову житлового будинку по АДРЕСА_2 (т.2, а.с.163).

В подальшому після смерті ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а після його смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини будинку по АДРЕСА_1, на яку ОСОБА_7 10.09.1064 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом (т.1, а.с. 89).

Земельний кодекс Української РСР 1970 р., Земельний кодекс Української РСР 1990 р. не припиняли право користування спірної земельною ділянкою, а навпаки згідно з Постановою Верховної Ради УРСР "Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР" від 18.12.1990 р. було встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування (п.5). Надаючи оцінку правовому режиму використання земельної ділянки слід також враховувати Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 92, пункту 6 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України (справа про постійне користування земельними ділянками) N 5-рп/2005 від 22.09.2005 р. Таким чином, наступна зміна законодавства не може призводити до автоматичного припинення права користування земельною ділянкою, яка була відведена у вставленому законом порядку, без спеціального рішення уповноваженого органу. Таке рішення в матеріалах справи відсутнє, а тому позиція представника прокурора, Одеської міської ради в цій частині є помилковою. Колегія суддів звертає увагу представників, що як роз'яснив ВССУ в п. 4 Постанови "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" N 6 від 30.03.2012 р. будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Під наданням земельної ділянки слід розуміти рішення компетентного органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність або надання у користування, або передачу права користування земельною ділянкою на підставі цивільно-правових договорів із фізичною чи юридичною особою. Під метою надання земельної ділянки слід розуміти вид використання земельної ділянки (стаття 19 ЗК, Класифікація видів цільового призначення земель, затверджена наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23 липня 2010 року № 548), зазначений у рішенні відповідного компетентного органу державної влади чи місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у користування або передачу у власність з урахуванням цільового призначення земельної ділянки.

Відповідачка на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 липня 2006 року та ухвали Київського районного суду міста Одеси від 29 січня 2007 року ОСОБА_2 набула право власності на 16/25 частин житлового будинку за НОМЕР_2, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.13-14).

Таким чином, суд першої інстанції при ухвалені рішення не перевірив доводів позивача та заперечення відповідача, не дослідив надані відповідачем докази, та не встановив, що відповідачка є рідною донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_7, а отже має право користуватися земельною ділянкою. Вказане право дійсно підлягає в подальшому переоформленню з встановленням правового режиму передбаченому вже чинним законодавством, проте виключає застосування ст. 376 ЦК України за цієї підставою. Відповідно в цій частині доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

Щодо посилань апелянта на те, що позивачем не зазначено, як саме проведення апелянтом самочинного будівництва на земельній ділянці, яка належить їй на праві безстрокового користування, порушує правові і організаційні основи планування, забудови та ін. Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які звернення ОМР та Інспекції ДАБК до прокуратури з приводу порушення апелянтом прав та інтересів держави в особі цих органів. Відхиляючи цей довід апеляційної скарги колегія суддів вважає за необхідним вказати на наступне.

Однією з підстав заявленого позову прокурором було здійснення відповідачкою самочинного будівництва з застосуванням наслідків передбачених ст. 376 ЦК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст.376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вини збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або із істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Статтею 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" визначено, що будівництво здійснюється, відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів. Зазначеним законом передбачено, що фізичні і юридичні особи зобов'язані отримувати в установленому законодавством порядку дозвіл на виконання робіт, пов'язаних з будівництвом об'єкта архітектури.

Відповідно до ст. 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", державний архітектурно-будівельний контроль - сукупність заходів, спрямованих на дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт.

06 вересня 2011 року інспектором інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області складено протокол про адміністративне правопорушення, згідно з яким ОСОБА_2 здійснювала самовільне будівництво житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 (т.1, а.с.7).

Постановою інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області за № 2214 від 06 вересня 2011 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 97 КУпАП та накладено стягнення у вигляді штрафу у розмірі 170 грн. (т.1, а.с.6).

Згідно з актом інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області від 25 січня 2012 року про проведення перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт за адресою: АДРЕСА_1, встановлено, що ОСОБА_2 не виконала припис інспекції від 05 вересня 2011 року, не усунула порушення встановлені у протоколі про притягнення її до адміністративної відповідальності від 06 вересня 2011 року та продовжує здійснювати реконструкцію житлового будинку без дозвільної документації. Таким чином, діями ОСОБА_2 зачіпаються інтереси держави в особі Одеської міської ради та інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області (т.1, а.с.11).

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для участі прокурора при розгляді цієї справи, та відхиляючи його колегія суддів зауважує, що відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом. Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 20, 33, 36-1 Закону України "Про прокуратуру", ч. ч. 1, 2 ст. 45 ЦПК України, відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявами про захист прав, свобод та інтересів інших осіб, або державних чи суспільних інтересів та брати участь у цих справах, прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво у будь-якій стадії судочинства у порядку, передбаченому процесуальним законом.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 під представництвом прокуратурою України інтересів держави треба розуміти правовідносини, в яких прокурор, реалізуючи визначені Конституцією України та законами України повноваження, вчиняє в суді процесуальні дії з метою захисту інтересів держави. Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Поняття "орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах" означає орган, на який державою покладено обов'язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади. При розгляді справи встановлено, що відповідно до ст. 36-1 Закону України "Про прокуратуру", підставами представництва прокурором інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Зокрема, 15 грудня 2011 року ОСОБА_4, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1, звернувся до прокуратури Київського району м. Одеси з заявою про захист його прав у зв'язку з тим, що його сусідка ОСОБА_2 захопила частину його земельної ділянки та здійснює реконструкцію свого житлового будинку без дозвільної документації (т.1, а.с.5).

Як роз'яснив ВССУ п. 4 постанови N 6 від 30.03.2012 р. "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України № 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об'єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об'єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України № 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону № 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Звертаючись до суді першої інстанції прокурор посилався в цілому на порушення, які з його точки зору були підставою для застосування ст. 376 ЦК України - відсутність відведення земельної ділянки (щодо цього питання колегія суддів відхиляє посилання прокурора), відсутність документа, який дає право виконувати будівельні роботи, проведення будівництва з істотним порушенням будівельних норм і правил. Позовні вимоги прокурором в порушення ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України не уточнювались, так само суд не прийняв заходів в порядку ст.ст. 10, 130 ЦПК України для уточнення підстав та предмету позову, з врахуванням зібраних по справі доказів, зокрема після отримання висновків експерта, в зв'язку з чим ці дії вчинялись судом апеляційної інстанції, що у сукупності з вищевказаними порушеннями норм процесуального права призвело до скасування рішення суду першої інстанції та прийняття судом апеляційної інстанції нового рішення на підставі п.п. 1,3,4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, під час судового розгляду ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 13.07.2012 року по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу (т.1, а.с.54). Згідно експертного висновку №7273 від 14.11.2012 року, побудовані відповідачем приміщення виникли в результаті реконструкції старої частини будівлі літ. "А" з улаштуванням одноповерхової прибудови з мансардою. Також з висновку вбачається, що при знесенні самочинно побудованих приміщень можливо ушкодження конструктивних елементів житлового будинку літ. "А" (т.1, а.с.59-71). Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12.04.2013 року по справі було призначено додаткову судову будівельно-технічну експертизу (т.1, а.с.176, 183). Відповідно до повторного висновку Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз за № 4219 від 18 лютого 2014 року, фактично виконанні відповідачем роботи відносяться до реконструкції; співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1, є ОСОБА_4 та ОСОБА_2, між якими склався порядок користування вказаним житловим будинком, однак належним чином він не затверджений. Загальна площа самовільно збудованих приміщень ОСОБА_2 у будинку під літ "А-1", складає 161,8 кв.м., жила площа - 88,1 кв.м.; при зносі самочинно побудованих приміщень неможливо виключити вірогідність пошкодження приміщень, які належать співвласнику ОСОБА_4(т.1, а.с.210-223). Як вбачається з проведених по справі експертизами, відповідачка реконструювала стару частину будівлі лит. "А" із влаштуванням 1 етажної прибудови із мансардою, визначена на технічному паспорті як прибудова А-1.

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (стаття 90 ЗК), землекористувачі (стаття 95 ЗК), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (стаття 1021 ЗК) або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності". Вказаних дій відповідачкою не було здійснено, при цьому наказом інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області за № 67 "СК" від 11 червня 2014 року скасовано реєстрацію декларації від 17 серпня 2012 року за НОМЕР_3 про готовність до експлуатації об'єкта з реконструкції житлового будинку під літ. "А", будівництва гаража під літ. "М", будівництва вбиральні-душу під літ. "Н", що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Власно будівництво (реконструкція) здійснено відповідачем без отримання дозволу на проведення будівельних робіт та оформлення проектної документації, що дозволяє віднести його до категорії самочинного будівництва. При цьому було допущено здійснено будівництво (реконструкція) без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, та одночасно з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Під час слухання справи, відповідачем не було усунуті порушення будівельних норм і правил.

Як роз'яснив ВССУ у вказаній постанові знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування про зобов'язання особи, яка, маючи дозвіл на будівництво нерухомого майна, допустила при цьому істотне відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, чи істотне порушення будівельних норм і правил, провести відповідну перебудову можуть бути заявлені як у разі, коли ці відхилення були допущені при будівництві нерухомості, так і внаслідок перебудови під час її експлуатації (частина сьома статті 376 ЦК). Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність. Відхилення від проекту забудови об'єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об'єкта (зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи незначним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об'єкта нерухомості. В справі, яка розглядається, встановлені експертом порушення будівельних норм, порушують не тільки суспільний інтерес, але права третьої особи ОСОБА_4, вони не можуть бути усуненні шляхом перебудови

Згідно з ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. В судовому засіданні в апеляційному суді Одеської області експерт підтвердив неможливість перебудови без відповідної розробки проекту та проведення значних за вартістю робіт. Таким чином перешкоди для застосування ч. 7 ст. 376 ЦК України відсутні.

Таким чином, оскільки, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження частково, а під час судового розгляду не всі підстави заявлені прокурором знайшли своє підтвердження, колегія суддів, задовольняє апеляційну скаргу частково, скасовує рішення суду першої інстанції та приймає нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, п. 3,4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2014 року - скасувати, прийняти нове рішення яким позов заступника прокурора Київського району м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_4, про знесення за власний рахунок самовільно збудованого об`єкту нерухомості - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_2 за власний рахунок знести самовільно добудовані приміщення: " 1-1", жиле, площею 8,8 кв.м., " 3-1", жиле, площею 8,3 кв.м., " 3-2", жиле, площею 13,0 кв.м., " 3-3", жиле, площею 26,6 кв.м., " 3-4", коридор, площею 15,0 кв.м., " 3-5", кухня, площею 21,2 кв.м., " 3-6", санвузол, площею 5,4 кв.м., " 3-7", жиле, площею 26,6 кв.м., " 3-8", коридор, площею 15,0 кв.м., " 3-9", кабінет, площею 17,8 кв.м., " 3-10", санвузол, площею 4,1 кв.м., загальною площею 161,8 кв.м., жилою площею 88,1 кв.м., у житловому будинку під літ "а-1" за № 3-"А", що розташований за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до розробленої та узгодженої проектної документації.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

М.В. Процик

Є.С. Сєвєрова