Справа № 136/403/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"08" квітня 2015 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Кривенка Д. Т.

за участю секретаря Марчук Н.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «ЛОЗА», Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, про визнання правочинів недійсними,

та за зустрічним позовом Селянського (фермерського) господарства «ЛОЗА» до ОСОБА_1, Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, про визнання недійсним договору оренди землі, -

ВСТАНОВИВ:

02.03.2015 року ОСОБА_1 звернувся до Липовецького районного суду Вінницької області з позовною заявою до Селянсько (фермерського) господарства «Лоза», Липовецької РДА Вінницької області, ГУ Держземагенства у Вінницькій області про визнання правочинів недійсними, обґрунтовуючи підставність позову наступним чином.

Наказом ГУ Держземагенства у Вінницькій області від 20 грудня 2013 року № ВН/:03:000/00001830 йому, ОСОБА_1, затверджено розроблений проект землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі із земель резервного фонду сільськогосподарського призначення на території Староприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області та надано в оренду терміном на 25 років земельну ділянку загальною площею 94.3335 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

На підставі зазначеного наказу між позивачем та ГУ Держземагенства у Вінницькій області був укладений договір оренди землі від 30.12.2013 року.

04.03.2014 року було зареєстровано право оренди на вищевказану земельну ділянку за позивачем органами державної реєстрації.

31 березня 2014 року ФГ «Лоза» звернулось до господарського суду Вінницької області з позовною заявою до ГУ Держземагенства у Вінницькій області про визнання поновленим договору оренди земельної ділянки укладеного ним 30.11.2005 року з Липовецькою РДА, тобто договору оренди щодо тої самої земельної ділянки, яку у 2013 році було передано в оренду позивачу.

Крім наведеного, ОСОБА_1 у позові зазначив, що договір оренди землі від 30.11.2005 року укладений між ФГ «Лоза» та Липовецькою РДА був укладений з порушенням ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», оскільки не містив усіх істотних умов договору, а додатки до договору не були зареєстровані в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до встановленого законом порядку, тому просив суд визнати їх недійсними.

25.03.2015 року СФГ «Лоза» звернулось до Липовецького районного суду Вінницької області із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 та ГУ Держземагенства у Вінницькій області про визнання недійсним договору оренди землі.

В зустрічній позовній заяві СФГ «Лоза» обґрунтовує свої вимоги тим, що 30.11.2005 року між Липовецькою РДА Вінницької області та СФГ «Лоза» було укладено договір оренди землі, відповідно до якого СФГ «Лоза» було надано в оренду строком на 4 роки земельну ділянку загальною площею 94,3336 га., яка розташована на території Староприлуцької сільської ради. Зазначений договір оренди землі був зареєстрований 19.12.2007 року, про що вчинено запис №65.

Перед закінченням строку дії договору СФГ «Лоза» звернулось до Липовецької РДА Вінницької області за його продовженням і 30.12.2009 року був укладений додаток до договору оренди землі, яким було продовжено строк дії договору оренди землі від 30.11.2005 року на 5 років.

Вважаючи, що строк дії договору оренди землі від 30.11.2005 року продовжений до 30.12.2014 року на підставі укладеного додатку від 30.12.2009 року СФГ «Лоза» продовжувало й надалі використовувати земельну ділянку площею 94,3336 га., яка розташована на території Староприлуцької сільської ради і сплачувати орендну плату.

Наказом ГУ Держземагенства у Вінницькій області від 20 грудня 2013 року № ВН/:03:000/00001830 ОСОБА_1 затверджено розроблену технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі із земель резервного фонду сільськогосподарського призначення на території Староприлуцької сільської ради Липовецького району Вінницької області та надано в оренду терміном на 25 років земельну ділянку загальною площею 94.3335 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

На підставі зазначеного наказу між позивачем та ГУ Держземагенства у Вінницькій області був укладений договір оренди землі від 30.12.2013 року.

Вважаючи, що ГУ Держземагенства у Вінницькій області при укладені договору оренди землі з ОСОБА_1 порушило переважне право СФГ «Лоза», то останній просить визнати недійсним договір оренди землі №240 від 30.12.2013 року укладений між ГУ Держземагенством у Вінницькій області та ОСОБА_1.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 первісний позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, мотивуючи тим, що спірний договір оренди землі був зареєстрований у Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 19.12.2007 року за №65. Сторонами цього договору його строк дії визначено у 4 роки, а відтак він діяв до 27.09.2009 року. В порушення умов договору відповідач звернувся до Липовецької РДА Вінницької області про поновленням договору оренди землі від 30.11.2005 року лише в грудні, тобто після чотирьох місяців для такого звернення встановленого договором та законом та додатки до договору не були зареєстровані в порядку встановленому законом, тому відповідно СФГ «Лоза» і не набуло за ним жодних прав.

Представник ФГ «Лоза» позовні вимоги за первісним позовом не визнала, а тому в задоволенні позову просила відмовити. У той же час зустрічний позов підтримала з підстав, що наведені у позовній заяві, просила його задовольнити. Також надала суду заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача, зазначивши, що останній ставить питання про недійсність договору оренди землі, який був укладений 30.11.2005 року та додатків до договору оренди землі від 30.12.2009 року, 31.01.2011 року та 20.01.2012 року, однак звернувся до суду вже аж 24.02.2015 року, тобто по збігу визначених законодавцем строків для пред'явлення позову за захистом свого порушеного права.

Представник Липовецької РДА Вінницької області в судове засідання не з'явився, хоча про день та час розгляду справи була оповіщена в установленому законом порядку, про поважність причин неявки в судове засідання не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи у її відсутності до суду не направила.

Представник ГУ Держземагенства у Вінницькій області в судове засідання також не з'явився, однак в адресованому суду письмовому запереченні свою позицію з вирішення спору аргументував тим, що сторонами оспорюваного правочину у пункті 8 договору оренди землі від 30.11.2005 року було визначено термін у 30 днів, за який орендар повинен повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. Договір оренди землі між Липовецькою райдержадміністрацією та СФГ «Лоза» було укладено строком на 4 роки. Договір діяв до 27.09.2009 року. В додатку до договору також було вказано, що дана угода підлягає реєстрації. Оскільки додаток до договору від 30.12.2009 року не був зареєстрований, тому договір оренди від 30.11.2005 року не поновився і отже закінчився 27.09.2009 року.

Враховуючи, що термін дії договору закінчився та не був поновлений у встановленому законом порядку, земля рахувалася вільною, а тому Головне управління у відповідності до покладених на нього повноважень законом було вправі надавати дану земельну ділянку у разі звернення громадян про надання земельної ділянки. Вказаним правом скористався ОСОБА_1, у зв'язку із чим відповідно до наказу Головного управлінням Держземагентства у Вінницькій області від 20.12.12013 року № ВН/:03:000/00001830 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду», спірну земельну ділянку було передано в оренду громадянину ОСОБА_1 терміном на 25 років для ведення фермерського господарства. Згідно даного наказу, між Головним управлінням та гр. ОСОБА_1 було укладено договір оренди землі від 30.12.2013 року за № 240. Вказаний договір було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.03.2014 року за № 4860809. За наведених обставин, вважають свої дії законними, оскільки не було допущено порушень прав та законних інтересів СФГ «Лоза», тому просили первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Ураховуючи те, що неявка представників відповідача є неповажною, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, а тому проводить його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів в загальному порядку.

Суд, вислухавши пояснення сторін, які з'явились, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну правову оцінку, дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що правовідносини, що виникли між сторонами цього спору пов'язані з орендою землі, а відтак регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, іншими спеціальними Законами, зокрема Законом України «Про оренду землі», іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також самим договором оренди землі.

30.11.2005 року між Липовецькою РДА Вінницької області та СФГ «Лоза» було укладено договір оренди землі, відповідно до якого СФГ «Лоза» було надано в оренду земельну ділянку загальною площею 94,3336 га., яка розташована на території Староприлуцької сільської ради, що підтверджується договором оренди землі. Вищевказаний договір оренди землі був зареєстрований 19.12.2007 року, що стверджується відміткою у ньому про його державну реєстрацію.

Згідно із ч. 1 ст. 210 ЦК України та ч. 1 ст. 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації.

Враховуючи те, що укладений 30.11.2005 року договір оренди землі пройшов державну реєстрацію, суд дійшов висновку, що він набрав чинності.

Відповідно до п. 8 Договору оренди землі від 30.11.2005 року, договір укладено на 4 роки і він діє до 27.09.2009 року.

Відповідно до п. 37 Договору оренди землі від 30.11.2005 року, дія договору припиняється у разі закінчення строку на який його було укладено.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України "Про оренду землі" (в редакції що діяла станом на момент закінчення договору), після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки відповідно до умов договору, має за інших рівних умов переважне право на поновлення договору.

У п. 8 Договору оренди землі від 30.11.2005 року сторони узгодили, що після закінчення строку дії договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Наведене свідчить, що СФГ «Лоза» для того щоб скористатись своїм переважним правом на укладення договору на новий строк повинно було звернутись до Липовецької РДА у Вінницькій області з листом про поновлення договору оренди землі від 30.11.2005 року в строк до 27.08.2009 року.

Здобуті у справі докази вказують на те, що СФГ «Лоза» звернувся до Липовецької РДА Вінницької області за поновленням договору оренди землі від 30.11.2005 року в грудні 2009 року, тобто після закінчення строку для такого звернення встановленого договором та законом.

Встановлені судом обставини вказують на те, що СФГ «Лоза» втратив своє переважне право на поновлення спірного договору оренди землі.

Разом з тим, сторонами спору не заперечувалось, що після закінчення оскаржуваного договору оренди землі, СФГ «Лоза» продовжило користуватись земельною ділянкою.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» (в редакції що діяла станом на момент закінчення договору), у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, то за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору він підлягає поновленню на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Письмове заперечення здійснюється листом-повідомленням.

Вказана норма закону вказує на те, що договір оренди лише підлягає поновленню, а не поновлюється автоматично. При цьому щоб договір поновився сторонам цього договору необхідно в обов'язковому порядку в місячний термін укласти додаткову угоду про поновлення договору оренди.

З матеріалів справи судом встановлено, що додаток до спірного договору оренди землі від 30.11.2005 року про його поновлення між сторонами цього договору був укладений через три місяці після закінчення строку дії договору і не був зареєстрований в порядку встановленому законом.

Відповідно до ст. 654 ЦК України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Наведені норми констатують, що додаткові угоди про поновлення договорів оренди землі слід укладати у такій самій формі, що й договір оренди - в письмовій формі (ст. 208 ЦК України, ст. 14 ЗУ «Про оренду землі») із підписанням її обома сторонами, із скріплення печатками (ст. 207 ЦК України) та з проведенням їх державної реєстрації.

Верховний Суд України у своєму листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» роз'яснив, що з моменту проведення реєстрації додаткової угоди настає момент поновлення договору і виникнення за ним права оренди (ст. 640 ЦК, ст. 125 ЗК).

На підставі викладеного, з досліджених по справі доказів суд встановив, що договір оренди землі від 30.11.2005 року, який був укладений між СФГ «Лоза» та Липовецькою РДА Вінницької області не був поновлений на новий строк, а його дія припинилась відповідно до п. 37 Договору оренди землі у зв'язку із закінчення строку на який його було укладено, тобто 27.09.2009 року.

Відповідно ст. 3 ЦПК України, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, тому суд в кожній справі повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача.

Даний висновок викладено в абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі".

Відповідно до ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Стаття 11 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 15 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Прийнявши до уваги встановлені судом обставини та перевіривши їх зібраними у справі доказами, суд дійшов до переконання, що строк дії договору оренди землі від 30.11.2005 року укладеного між Липовецькою РДА Вінницької області та СФГ «Лоза» закінчився, - цей договір оренди землі припинився до того, як позивач ОСОБА_1 набув права оренди та за захистом якого звернувся до суду в якому ставить вимогу про визнання правочину недійсним.

Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).

Як передбачено ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з аналізу вищенаведених норм чинного законодавства, обов'язковими умовами визнання договору недійсним є наявність у позивача певного суб'єктивного права (охоронюваного інтересу) - об'єкту судового захисту, порушення у зв'язку з укладенням відповідного договору таких прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі, та належність обраного ним способу судового захисту. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, в суду немає правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд, з'ясувавши, що у зв'язку із укладенням оспорюваного договору оренди землі суб'єктивні права та охоронювані інтереси позивача не були порушені, відтак дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову.

Що стосується вимог за зустрічним позовом, то слід зазначити, що оскільки укладений 30.12.2009 року додаток до договору оренди землі від 30.11.2005 року не був зареєстрований у встановленому законом порядку, що було встановлено судом вище, відтак відповідно всі права та обов'язки СФГ «Лоза» припинилися у момент закінчення договору оренди землі, тобто 27.09.2009 року, а тому оскаржуваний СФГ «Лоза» договір, предметом якого являється земельна ділянка загальною площею 94.3335 га, кадастровий номер НОМЕР_1, жодним чином не порушує прав чи інтересів СФГ «Лоза», що виключає задоволення вимог за зустрічним позовом.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, прийнявши до уваги, що суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог як за первісним та і за зустрічним позовами, відтак судові витрати, що понесені сторонами та підтверджені документально, суд відносить на їх користь.

На підставі викладеного та керуючись ст.15, 16, 203, 215, 654 ЦК України, ст.33, 125 ЗК України, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 "Про судове рішення у цивільній справі", ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», ст.3, 4, 10, 11, 58-60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Селянського (фермерського) господарства «ЛОЗА», Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, Головного управління Держземагенства у Вінницькій області про визнання правочинів недійсними - відмовити.

В задоволенні позову Селянського (фермерського) господарства «ЛОЗА» до ОСОБА_1 Головного управління Держземагенства у Вінницькій області, про визнання недійсним договору оренди землі, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Д. Т. Кривенко