У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області у складі:

Головуючого судді: Демянчук С.В.

суддів: Ковалевича С.П., Шеремет А.М.,

секретаря судового засідання: Ковальчук Л.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Шлюб зареєстрований між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у відділі реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції 15 вересня 2001 року, актовий запис № 1126 розірвано.

Після розірвання шлюбу, доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишено на виховання з ОСОБА_2.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, неповно та невірно встановлені обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження доказів та їх оцінки, ухвалене з істотним порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що судом першої інстанції не було задоволено його усне клопотання стосовно призначення строку для примирення, як це передбачено ч. 5 ст. 191 ЦПК України, а також не було вжито будь-яких інших заходів щодо примирення подружжя, як цього вимагає ст. 111 Сімейного кодексу України. Суд першої інстанції у цьому питанні прийняв до уваги лише точку зору позивача, яка відмовилась від встановлення терміну для примирення.

Також вказує, що суд першої інстанції проігнорував його неодноразові ____________________________________________________________________________________________

Провадження № 22ц-787/933/2015 Головуючий у суді 1 інстанції: Сидорук Є.І.

Доповідач : Демянчук С.В.

усні заяви про те, що його дитина проживає разом із позивачем вже більше трьох років, а так як він з позивачем рівні у конституційних правах і свободах та є рівними перед законом було б цілком справедливим визначити місце проживання дитини після розірвання шлюбу разом із ним, принаймні, на наступні три роки, беручи до уваги той факт, що жодних обставин, відповідно до яких дитина не може проживати разом з ним судом першої інстанції виявлено не було.

Крім того зазначає, що при ухваленні рішення судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема, судом не враховано інтереси дитини та її думку з приводу того, чи бажає вона проживати з батьком.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції повністю або в частині визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу та ухвалити нове рішення, яким визначити місце проживання дитини після розірвання шлюбу з батьком.

У судовому засіданні ОСОБА_1, підтримавши апеляційну скаргу повністю, надав пояснення в межах її доводів.

ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з'явилася. Повідомлялася про час та місце розгляду справи за останнім місцем проживання. Про зміну місця проживання суд не повідомляла.

В частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу рішення суду першої інстанції не оскаржене, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення від 27 березня 2015 року, дійшов обгрунтованого висновку про залишення дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 на вихованні з матір'ю ОСОБА_2, що відповідає інтересам дитини.

Встановлено, що 15 вересня 2001 року відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції у Рівненській області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 6).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року у сторін народилася донька - ОСОБА_3, яка згідно ч. 2 ст. 6 СК України є малолітньою до досягнення чотирнадцятирічного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім"ю України" роз'яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження наявності підстав для визначення місця проживання з батьком ОСОБА_1 суду не надано, а саме: ОСОБА_1 таких вимог не заявляв.

Принцип п. 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року встановлює, що дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости на утриманні та під відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Таким чином, висновок суду першої інстанції щодо задоволення вимог про залишення дитини після розірвання шлюбу з матір'ю, відповідає встановленим обставинам в справі та узгоджується з вимогами Закону.

Норми процесуального права передбачають, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, належних, достовірних та переконливих доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, ОСОБА_1 не надав.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий суддя: С.В. Демянчук

Судді : С.П. Ковалевич

А.М. Шеремет