У Х В А Л А

Іменем України

30 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача :ОСОБА_1,

суддів: Бондаренка Ю.О. ,Собослоя Г. Г.,

при секретарі: Чейпеш С. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 лютого 2013 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідачі: ОСОБА_3 та ОСОБА_5, позичили у неї грошові кошти в розмірі 6 350 доларів США, що підтверджується розпискою від 03 липня 1996 року. ОСОБА_3 зобовязувався повернути кошти по мірі матеріальних можливостей, однак взяті на себе зобовязання не виконав, на неодноразові пропозиції щодо добровільного повернення боргу не реагував.

Позивачка посилаючись на зазначені у позовній заяві обставини справи та з підстав передбачених ст. ст. 1046, ч.2 ст.1047, 1049 ЦК України просила стягнути з відповідачів суму боргу в розмірі 50609 грн. 50 коп. та інфляцію і судові витрати.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 лютого 2013 року позов ОСОБА_4 було задоволено частково. Стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 50609 грн. 50 коп. боргу. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. У частині позовних вимог ОСОБА_6 до відповідача ОСОБА_5 було відмовлено.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 20 лютого 2015 року у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення відмовлено.

Відповідач ОСОБА_3 оскаржив в апеляційному порядку вказане заочне рішення, посилаючись на порушення місцевим судом норм процесуального та матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Позивач заочне рішення суду у апеляційному порядку не оскаржив.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції вважає заочне рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України, може розглянути справу за відсутністю відповідачів, оскільки вони належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які зявилися по справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та розяснень Верховного Суду України, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 частково, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами був укладений договір позики, що підтверджується оригіналом розписки, яка зберігалась у позивача.

Судова колегія погоджується з висновками місцевого суду, який розглядаючи заявлений по справі позов, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_3 03.07.1996 року позичив у позивачки ОСОБА_4 6350 доларів США (а.с. 8), які зобовязався повернути по мірі можливості, про що написав їй розписку, отже, на спірні правовідносини поширюється правило ст. 374 ЦК УРСР ( в редакції 1963 року).

Оригінал даної розписка є доказом укладення між позивачкою ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_3 договору позики, за яким позивачка передала відповідачу гроші в сумі 6 350 доларів США, а останній зобовязався повернути їх по мірі можливості.

13 жовтня 2011 року позивачка ОСОБА_6 звернулася до відповідача ОСОБА_3 з письмовою вимогою про повернення їй суми боргу в розмірі 6 350 доларів США (а.с. 9), оскільки вважає, що матеріальний стан відповідачів значно покращився, про це свідчить придбанням ними у м. Ужгороді нерухомості та нового автомобіля, отже у них є можливість повернути їй позичені у неї кошти.

Із матеріалів справи вбачається що відповідач ОСОБА_3 у встановленому законом порядку із заявою до правоохоронних органів про написання письмової розписки під психологічним тиском та іншим тиском з боку позивача не звертався. Даний договір позики у судовому порядку не оспорював.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно із ст. 375 ЦК України ( в редакції 1963 року), договір позики на суму понад пятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд має право вимагати подання оригіналу (ч. 2 ст. 64 ЦПК України).

Оригінали письмових доказів, як зазначено у статті 138 ЦПК України, до набрання судовим рішенням законної сили повертаються судом за клопотанням осіб, які їх подали, якщо це можливо без шкоди для розгляду справи. У справі залишається засвідчена суддею копія письмового доказу.

Згідно з правилами ст.374 ЦК України ( редакції 1963 року), за договором позики одна сторона ( позикодавець) передає другій стороні ( позичальнику) власність ( в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передачі грошей або речей.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку саму суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того самого роду і такої самої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчив наявний у позивача оригінал зазначеного договору позики, який був предметом дослідження судом першої інстанції і приєднаний до матеріалів справи ( а. с. 93).

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що дійсність письмового документу - розписки не підтверджується ніякими доказами, крім тверджень позивачки, текст даного документу не містить підпису позичальника і будь- яких відомостей про нього, відсутні документальні підтвердження факту отримання грошей.

Судова колегія вважає, що дані доводи не ґрунтуються на законові і підлягають відхиленню з наступних міркувань.

Оригінал розписки, який знаходиться у позикодавця, засвідчує факт отримання грошей позичальником. Також, вказана розписка знаходиться у позикодавця ОСОБА_4, яка і надала її в якості доказу при зверненні до суду із зазначеною позовною заявою, і наявність цієї розписки стверджує отримання вказаних грошей відповідачем ОСОБА_3 від ОСОБА_4, і остання, за наявності в неї такої розписки, має право вимагати повернення боргу.

Не зазначення в тексті розписки прізвища позикодавця в даному випадку не має правового значення, оскільки відповідач ОСОБА_3 не заперечує факт одержання від позивачки грошей в сумі 6350 доларів США, доказом чого є розписка надана ним позивачці.

Також, не заслуговують на увагу і доводи апелянта щодо пропуску позивачкою строку позовної давності, оскільки, відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

За зобовязаннями строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги (що має місце в даному випадку) перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникло право предявити вимогу про виконання зобовязання. Позивачка про порушення свого права довідалася у жовтні 2011 року, після того, як на її письмову вимогу відповідач ОСОБА_3 не повернув їй позичені у неї гроші, а до суду з позовом звернулася 31.10.2011 року, тому строк позовної давності нею не пропущений.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову та врахував, що письмова форма договору позики, тобто письмова розписка, сама по собі є підтвердженням факту передачі грошей та отримання грошових коштів у момент та укладення договору позики та, відповідно до правил ст.1049 ЦК України, поклав на відповідача обовязок повернути грошові кошти за курсом Національного банку України, що діяв на час ухвалення судом свого рішення.

Таким чином, судова колегія прийшла до висновку, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються й не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах відповідача ОСОБА_3 - відхилити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 05 лютого 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: