Справа № 133/1015/14-ц Провадження № 22-ц/772/1162/2015Головуючий в суді першої інстанції Воронюк В. А.
Категорія 44Доповідач Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Марчук В.С.

Суддів: Матківської М.В., Сопрун В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03.06.2014 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_2, треті особи на стороні відповідачів, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і орган опіки та піклування Козятинської районної державної адміністрації Вінницької області, про виселення, -

ВСТАНОВИЛА:

20 березня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось в Козятинський міськрайсуд Вінницької області з даним позовом.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до укладеного кредитного договору №VIKWGA від 16.09.2008 року, ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 43742,09 доларів США зі сплатою 15% на рік за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 16.09.2012 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, ПАТ КБ «Приватбанк» і ОСОБА_5 16.09.2008 року уклали безномерний договір іпотеки. Згідно цього договору ОСОБА_5 передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме: цілий житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 116,8 кв. м, житловою площею 56.50 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 зобов'язання за укладеним кредитним договором не виконав і рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16.05.2012 року в рахунок погашення боргу було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, належний ОСОБА_5, розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк».

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити дане приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги. Оскільки відповідачі цього не зробили, позивач, на підставі ст. 109 ЖК України та ст.40 Закону України «Про іпотеку», просив суд виселити їх у примусовому порядку зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному підрозділі державної міграційної служби України.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03.06.2014 року позов задоволено, виселено ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_2, з житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого житла та зі зняттям з реєстраційного обліку у територіальному підрозділі державної міграційної служби України. Вирішене питання судових витрат.

Відповідач ОСОБА_2 оскаржила зазначене рішення суду, оскільки воно незаконне, постановлене з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Порушення норм процесуального права полягає в тому, що розгляд справи відбувся без участі відповідача ОСОБА_2, оскільки вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи.

Норми матеріального права порушені в тому, що судом не було враховано інтересів малолітнього сина ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який залишився безпритульним.

Просить скасувати дане рішення і ухвалити нове, яким відмовити позивачу в його вимогах.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає у зв`язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності кредитного договору №VIKWGA від 16.09.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 і договору іпотеки від того ж 16.09.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5, предметом якого є житловий будинок ОСОБА_5, розташований по АДРЕСА_1

Ще суд взяв до уваги, що малолітній ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року, тобто після укладення договору іпотеки.

В житловому будинку, який є предметом іпотеки, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були зареєстровані 02.03.2011 року без згоди іпотекодержателя (ПАТ КБ «Приватбанк») в порушення умов договору іпотеки та Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16.05.2012 року в рахунок погашення боргу ОСОБА_6 за кредитним договором №VIKWGA від 16.09.2008 року, виконання якого забезпечене договором іпотеки від того ж 16.09.2008 року, було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок, належний ОСОБА_5, розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк».

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення, всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити дане приміщення протягом одного місяця з дня отримання вимоги, чого не було зроблено відповідачами у справі.

Враховуючи всі вказані обставини, суд першої інстанції вважає, що реєстрація осіб у предметі іпотеки є порушенням умов цивільно-правового договору і, виселення та зняття таких осіб з реєстраційного обліку, є захистом прав іпотекодержателя, тому позов підлягає до задоволення. При цьому суд керувався нормою ст. 109 ЖК України та Законом України «Про іпотеку», що є правильним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

В ході розгляду справи було встановлено, що 16.09.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №VIKWGA, відповідно до якого банк надав ОСОБА_4 кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 43742,08 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі -15 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 16.09.2012 року (а.с.6-9)

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 16.09.2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 уклали договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_5 надав в іпотеку власне нерухоме майно, а саме: цілий житловий будинок з господарськими будівлями загальною площею 116.80 кв. м, житловою площею 56.50 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11-13).

Даний предмет іпотеки був придбаний не за рахунок кредитних коштів, отриманих ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором, а належав іпотекодавцю ОСОБА_5 на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності № 70 від 21.08.2008 року, виданого Сокілецькою сільською радою Козятинського району, яке зареєстроване 22.08.2008 року в КП «ВООБТІ» в реєстровій книзі №1 за реєстровим № 158. Ця обставина встановлена рішенням Козятинського районного суду Вінницької області від 16.05.2012 року та рішенням апеляційного суду Вінницької області від 01.10.2012 року (а.с. 82-90), тому відповідно до норми ч.3 ст. 61 ЦПК України, звільнена від доказування. Крім того, її визнає відповідачка ОСОБА_2

В порушення умов договору, ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором не виконав, що стало підставою для позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на іпотечне майно, у відповідності до ст.589 ЦК України та ст. 33 Закону України «Про іпотеку».

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16.05.2012 року, залишеним без змін в частині звернення стягнення рішенням апеляційного суду Вінницької області від 01.10.2012 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок площею 116,80 кв. м., житловою площею 56,50 кв .м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності (а.с. 14, 15-19).

У п. 20.7 цього Договору іпотеки від 16.09.2008 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5, зазначено, що Іпотекодавець зобов`язується не передавати предмет іпотеки в оренду (майновий найом), не здійснювати його відчуження або інше розпорядження предметом іпотеки без письмової згоди Іпотекодержателя; п. 20.12 зобов`язує Іпотекодавця не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на те Іпотекодержателя (а.с. 11-13).

Вказані заборони відповідають нормі ст. 9 Закону України «Про іпотеку».

Із довідки №228, виданої Сокілецькою сільською радою Козятинського району Вінницької області в іпотечному будинку зареєстровані та проживають наступні особи: ОСОБА_2 1976 року народження, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_4 1979 року народження. Дана довідка видана ще у 2011 році на підставі господарської книги №11 особового рахунку №195 (а.с. 28).

Згідно домової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у АДРЕСА_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєструвалися за вказаною адресою лише 2 березня 2011 року (а.с. 28-30).

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснила, що проживати у вказаному будинку вони стали теж лише з 2011 року, не маючи згоди позивача ні на вселення, ні на реєстрацію в Предметі іпотеки.

Відповідачам 10.01.2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» була направлена вимога про добровільне звільнення іпотечного будинку протягом місяця з дня її отримання, яку вони одержали 15.01.2014 року відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень (а.с. 25 -27).

Ч.1 ст. 109 ЖК України говорить, що виселення із займаного приміщення допускається з підстав, встановлених законом.

Ст. 40 ч.1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Ч.3 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» говорить, що особи, які проживають у зазначених приміщеннях на умовах договору найму (оренди), не підлягають виселенню, якщо: договір оренди (найму) був укладений до моменту іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома Іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою Іпотекодержателя.

Враховуючи те, що сам Іпотекодавець у вказаному житлі не проживає, що відповідачі на момент укладення Договору іпотеки теж там не проживали і не були зареєстровані; що згоди на їх проживання чи реєстрацію іпотекодержатель не давав; що є рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки і відповідачі з нього в добровільному порядку не виселилися, отримавши завчасно вимогу позивач, позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

У ч.3 ст.109 ЖК України говориться, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятком встановленим законом.

Як уже було зазначено, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Отже, на думку колегії суддів, у даному випадку ч. 3 ст. 109 ЖК України відсилає саме до норм цього Закону.

А ч.1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» забороняє виселення з іпотечного житла лише наймачів та членів їх сімей за умов, передбачених ч.3 ст. 40 цього ж Закону, а саме - якщо: договір оренди (найму) був укладений до моменту іпотечного договору і про наявність такого договору було доведено до відома Іпотекодержателя або такий договір був зареєстрований у встановленому законом порядку; договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою Іпотекодержателя.

Те, що відповідачі фактично є наймачами, доводиться наступним.

Вони є родичами іпотекодавця ОСОБА_5 - донькою та онуком, чого не спростовує позивач.

Разом з тим, вони не є членами сім`ї іпотекодавця ОСОБА_5 в розумінні ст. 3 СК України, оскільки сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У даному випадку зазначені ознаки сім`ї, відсутні, що слідує з вищезазначених обставин.

Будучи донькою іпотекодавця, відповідачка ОСОБА_2 не є дитиною у розумінні ст. 6 СК України, тому, що вона повнолітня, а отже, ще раз не є членом сім`ї ОСОБА_5, відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України.

Ч.3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» говорить про заборону виселення наймачів та членів їх сімей, за умови, якщо договір найму (оренди) був укладений після укладення іпотечного договору за згодою Іпотекодержателя.

У даному випадку, обставини справи протилежні вказаній умові.

Крім того, в ході перегляду справи апеляційним судом з пояснень відповідачки ОСОБА_2 було встановлено, що відповідачі у вказаному спірному жилому будинку не проживають з грудня місяця 2014 року, що підтверджується і актом державного виконавця від 19.12.2014 року.

Виходячи з наведених встановлених обставин, відповідачі виселені правомірно, а відповідно до норми п.3.1 розділу III Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні, вони підлягають зняттю з реєстраційного обліку.

Доводи апелянта про те, що розгляд справи відбувся без участі відповідача ОСОБА_2, оскільки вона не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не відповідають дійсності та спростовуються розпискою про вручення повістки на а.с. 80.

А твердження, що судом не було враховано інтересів малолітнього сина ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який залишився безпритульним, є необґрунтованими, оскільки малолітній не мав права на вказане житло, тому і не позбавлений такого права.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Колегія суддів вважає, що висновок Верховного Суду України, викладений у Постанові від 18 березня 2015 року у справі №6-39 цс15 стосується інших обставин, а саме: обставин про виселення іпотекодавця та членів його сім`ї, тому даний висновок не застосований при вирішенні цієї цивільної справи.

Щодо усного посилання апелянта на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», то цей Закон не стосується наявного предмета позову - виселення зі зняттям з реєстраційного обліку, він може бути застосованим при вирішенні питання про звернення стягнення на майно, що слідує з самої назви Закону.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 03 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набуває законної сили з моменту її проголошення і з цього ж моменту може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

ГОЛОВУЮЧА :

СУДДІ :