Справа № 201/2413/15-ц
Провадження № 2/201/1381/2015
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28 квітня 2015 року Жовтневий районний суд
головуючого судді - Браги А.В.,
при секретарі - Громницької М.С.,
за участю представника позивача - адвоката Прудовського В.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу № 201/2413/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди завданої в наслідок ДТП, -
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 23 вересня 2014 року близько 11 години в м. Дніпропетровську ОСОБА_3, в порушення п. 10.9 Правил дорожнього руху, керуючи автомобілем «ЗАЗ Сент», державний номер НОМЕР_1, у дворовому проїзді будинку № 3 на пр. Героїв в м. Дніпропетровську, рушив заднім ходом не переконавшись у безпечності руху і спричинив наїзд на пішохода ОСОБА_2, чим завдав йому легкі тілесні ушкодження, що зумовили короткочасний розлад здоров'я, у зв'язку з цим позивач лікувався більше трьох місяців. Крім того, 23 вересня 2014 року ОСОБА_3 після скоєння дорожньо-транспортної пригоди (наїзду на пішохода ОСОБА_2.), в порушення п. 2.10 Правил дорожнього руху залишив дворовий проїзд будинку № 3 по пр. Героїв, чим скоїв порушення ст. 122-4 КУпАП та 06 січня 2015 року був притягнутий постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (справа № 200/323/15-п) до адміністративної відповідальності. За спричинення ДТП в наслідок якої ОСОБА_2 були завдані легкі тілесні ушкодження ОСОБА_3 цією ж постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська був звільнений від адміністративної відповідальності по ст. 124 КУпАП, оскільки остання не передбачає притягнення до адміністративної відповідальності при спричиненні внаслідок ДТП легких тілесних ушкоджень, якщо при цьому не було пошкоджено транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна. В зв'язку з отриманими травмами при ДТП позивач неодноразово звертався в медичні заклади для надання йому медичної допомоги. Але не маючи змоги ходити, через отримані травми, він викликав таксі для поїздки в лікарні і оплачував проїзд. Окрім того, позивачу довелось зазнати значних витрат на купівлю медикаментів, що були необхідні останньому для відновлення здоров'я після отриманих травм внаслідок дорожньо - транспортної пригоди. Як зазначає позивач, у зв'язку з травмуванням йому була завдана значна моральна шкода, він 2 місяці і 10 днів (з 23 вересня 2014 року по 03 грудня 2014 року) лікувався, ці травми завдали йому моральних страждань. Позивач повинен був дуже часто їздити до лікарень і витрачати грошові кошти на таксі, бо не мав змоги ходити сам, а також купувати ліки. ОСОБА_2 є людиною похилого віку, пенсіонер, проживає один і не має родичів. Витрати, що зазнав позивач завдали йому не тільки матеріальну шкоду, а ще й значну моральну шкоду, оскільки останні значною мірою погіршили його життя.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, з підстав, викладених в позові та згідно доказів, наявних в матеріалах справи.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74 - 76 ЦПК України, про причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розряду справи до суду не звернувся, а також не скористався правом надання заперечень проти позову.
Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У зв'язку з чим суд, з метою недопущення порушення строків розгляду справи, передбачених ст. 157 ЦПК України, з урахуванням згоди позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи та вирішити справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом з'ясовано, що відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АВ2 № 404972 від 17 грудня 2014 року, 23 вересня 2014 року ОСОБА_3, керуючи автомобілем «ЗАЗ Сенс», державний номер НОМЕР_1, у дворовому проїзді будинку на пр. Героїв, 3, рушив заднім ходом, в порушення п. 10.9 Правил дорожнього руху, не переконавшись у безпечності руху, що з необхідністю спричинило наїзд на пішохода ОСОБА_2 із закономірним завданням тілесних ушкоджень.
Окрім того, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АВ2 №404972 від 17 грудня 2014 року, 23 вересня 2014 року близько 11 години в м.Дніпропетровську ОСОБА_3, в порушення п. 2.10 Правил дорожнього руху, залишив дворовий проїзд будинку на проспекті Героїв, 3, де стався наїзд на пішохода під час руху автомобіля «ЗАЗ Сенс», державний номер НОМЕР_1, заднім ходом з пораненням ОСОБА_2, до якого ОСОБА_3 причетний як водій цього автомобіля.
06 січня 2014 року постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська було накладено на ОСОБА_3 за ст. 122-4 КУпАП тридцять годин громадських робіт; провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за ст. 124 КУпАП було закрито через відсутність складу проступку - за п. 1 ст. 247 КУпАП (а.с. 11).
При винесенні обумовленої вище постанови, суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська, виходив зокрема з того, далі мовою оригіналу: «що хоч би винне порушення п. 10.9 Правил дорожнього руху в діях ОСОБА_3 мало місце, не доведені суспільно - небезпечні наслідки цих дій ОСОБА_3 з об'єктивної сторони складу проступку за ст. 124 КУпАП, на підставі чого справа в цій частині підлягає закриттю провадженням, що не виключає визнання цієї події дорожньо - транспортною пригодою за визначенням п. 1.10 Правил дорожнього руху» (а.с. 11).
За викладеного вбачається, що Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська не було встановлено винуватості ОСОБА_3 в скоєнні дорожньо - транспортної пригоди, що сталась 23 вересня 2014 року, а також не доведено порушення п. 10.9 Правил дорожнього руху відповідачем.
22 листопада 2014 року до слідчого відділу ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області із Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська до слідчого відділу ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області надійшли матеріали дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 23 вересня 2014 року, близько 11 години 00 хвилин, при якій по дворовому проїзду біля будинку № 3 по пр. Героїв в Жовтневому районі м.Дніпропетровська, рухався автомобіль Деу-сенс, державний номер НОМЕР_1, під керування водія ОСОБА_3, який під час руху, в районі буд. 3 по пр. Героїв, здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_2, спричинивши йому при цьому тілесні ушкодження.
Відповідно до Висновку судово-медичного експерта № 4473 від 18 листопада 2014 року, на основі судово - медичного обстеження гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, враховуючи відомі обставини справи, дані медичної документації, судово - медичний експерт Пушкова О.В. встановила, що у ОСОБА_2 були виявлені ушкодження у вигляді підшкірної гематоми лівого ліктьового суглобу з переходом на передпліччя та формуванням в посттравматичному періоді міжм'язової гематоми з приводу чого було проведено оперативне втручання; підшкірної гематоми лівого колінного суглобу ліктьового суглобу з переходом на гомілку та формуванням в посттравматичному періоді міжм'язової гематоми з приводу чого було проведено оперативне втручання.
Виявлені у нього тілесні ушкодження спричинені від дії тупого твердого предмету (предметів) або при ударі об такий (такі), можливо в термін, на який вказує обстежений.
За своїм характером виявлені тілесні ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що зумовили короткочасний розлад здоров'я тривалістю понад 6 діб, але не більше, як три тижні (21 день). На підставі: п.2.3.3 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 р., №6.
Тривале амбулаторне лікування понад 21 добу, пов'язано не власне характером отриманої травми, а загостренням попередніх захворювань (ішемія нижніх кінцівок, хронічна лімфатична недостойність нижніх кінцівок, тощо), тому при оцінці ступеню тяжкості в рахунок не сприймається, на підставі п. 4.7 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995р., №6 (а.с. 12 - 13).
Вартість проведеного судово - медичного дослідження склала 304,00 гривень, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами (а.с. 14).
Окрім того, позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог було надано суду чисельні довідки з лікарень та квитанції про оплату відповідних медичних препаратів, що, як пояснював представник позивача в судовому засіданні, були придбані позивачем під час лікування отриманих ним внаслідок дорожньо - транспортної пригоди травм (а.с. 17 - 28).
Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, врегульовані нормами ЦК України, постановами пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» та «Продеякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки».
Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є вчинення особою правопорушення.
Юридичною підставою позадоговірної відповідальності є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою, вина. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки і шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком.
У п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, завдана фізичній особі, майну фізичної чи юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
Таким чином, при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією і негативними наслідками.
Як було встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, відповідно до постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, яка у відповідності до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК України є обов'язковою для суду при розгляді справ про цивільно - правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою, провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за ст. 124 КУпАП було закрито через відсутність складу проступку - за п. 1 ст. 247 КУпАП.
За викладеного вбачається, що вини відповідача в порушенні приписів п. 10.9 Правил дорожнього руху, внаслідок чого позивачу були спричинені легкі тілесні ушкодження, отримані внаслідок протиправної поведінки ОСОБА_3, судовими рішеннями, зокрема Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, встановлено не було, наявність чого є обов'язковою умовою при вирішенні спорів про стягнення матеріальної шкоди.
Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення грошових коштів на відшкодування матеріальної шкоди з відповідача на користь позивача, оскільки судом не було встановлено протиправності дій та вини відповідача в заподіянні шкоди позивачу внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, що мала місце 23 вересня 2014 року.
При тому, роблячи такий висновок суд виходив з наступного.
Обґрунтовуючи винність відповідача у нанесенні тілесних ушкоджень позивачу внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, що мала місце 23 вересня 2014 року, представник позивача посилався на протокол про адміністративне правопорушення від 17 грудня 2014 року, письмові пояснення свідків та постанову про закриття кримінального провадження від 07 грудня 2014 року, в яких, на його думку, зафіксовані протиправні дії відповідача та які є доказом вини останнього.
Не погоджуючись з даною позицією представника позивача суд виходить з того, що відповідно до ст. 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення, письмові пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновками експерта та інше є лише різновидами доказів в рамках відповідного адміністративного матеріалу на підставі яких судом приймається рішення по справі.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 січня 2014 року, вини відповідача в порушенні приписів п. 10.9 Правил дорожнього руху встановлено не було, провадження у справі про притягнення ОСОБА_3 до відповідальності за ст. 124 КУпАП було закрито через відсутність складу проступку - за п. 1 ст. 247 КУпАП.
Окрім того, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди позивачу судом також виходив з наступного.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 58 ЦПК України закріплено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.
Так, позивачем на підтвердження заявлених ним позовних вимог було надано суду чисельні довідки з лікарень та квитанції про оплату відповідних медичних препаратів, що, як пояснював представник позивача в судовому засіданні, були придбані позивачем під час лікування отриманих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди травм.
При дослідженні даних доказів, не вбачалось за можливе встановити, що саме ці ліки були призначені позивачу лікарями та придбані ним для лікування травм, отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що є предметом даного судового розгляду.
Також, в позовній заяві позивач та у судовому засіданні його представник стверджували, що ОСОБА_2 довелось користуватися послугами таксі для поїздок до лікарні та назад, на загальну суму 1580,00 гривень.
Натомість, будь-яких доказів здійснення обумовлених вище витрат стороною позивача суду надано не було.
За викладених обставин, суд також не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині стягнення грошових коштів на відшкодування матеріальної шкоди з відповідача.
Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди суд також відмовляя позивачу в їх задоволенні виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167 моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності підлягають обов'язковому з'ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору .
Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.
Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Отже, судом не заперечується той факт, що позивачу було завдано моральних страждань через отримані внаслідок дорожньо - транспортної пригоди тілесні ушкодження, проте відшкодування моральної шкоди є похідним від встановлення протиправної поведінки, що мала місце з вини відповідача. Втім остання судом встановлена не була, що зумовлює відмову позивачу в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення компенсації за моральні страждання з відповідачів.
Враховуючи результати розгляду справи судом, вимоги позивача щодо стягнення з відповідача витрат на оплату судово - медичного висновку експерта в сумі 304,00 гривень; витрат на правову допомогу в сумі 5200,00 гривень та витрат, пов'язаних з публікацією в газеті «Вісті Придніпров'я» оголошення про виклик відповідача ОСОБА_3 в сумі 450,00 гривень також задоволенню не підлягають.
Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди завданої в наслідок ДТП.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи результат вирішення справи, судові витрати у справі, що були понесені позивачем відшкодуванню не підлягають.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 10, 57 - 60, 88, 209, 212-215, 224 - 233 ЦПК України, -
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди завданої в наслідок ДТП у цивільній справі №201/2413/15-ц, - відмовити.
Судові витрати у справі, що були понесені ОСОБА_2, не відшкодовуються.
Заочне рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. ст. 223, 232 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подання протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Суддя : А.В. Брага