АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1625/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ПАТ «Альфа-Банк» на заочне рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 10 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_7 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

ПАТ «Альфа-Банк» звернулося до суду із вказаним позовом, яким просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у сумі 138921,11 грн., мотивуючи про те, що відповідно до укладеного між банком та ОСОБА_7 (третя особа у справі) кредитного договору від 25.03.2008 останній отримав кредит в сумі 10386,60 доларів США під 14,5% річних з датою остаточного повернення до 25.03.2013, однак у порушення законодавства та умов договору позичальник свої договірні зобов'язання належним чином не виконав, внаслідок чого у нього перед банком виникла заборгованість. Крім того, між банком та ОСОБА_6 (відповідач) 25.03.2008 укладено договір поруки за яким остання поручилася перед банком щодо належного виконання позичальником своїх зобовязань по вказаному вище кредитному договору. На підставі викладеного банк звернувся до суду із позовною вимогою про стягнення кредитної заборгованості з поручителя.

Заочним рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області від 10.03.2015 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, банком подано апеляційну скаргу, в якій, ПАТ, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача на користь банку заборгованість у сумі 138921,11 грн., а саме: 20575,11 грн. заборгованості за кредитом, 9299,36 грн. заборгованості по відсоткам та 109046,63 грн. заборгованості по пені. В обґрунтування вказує на те, що суд першої інстанції не врахував, що згідно ст. 543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або у повному обсязі як від усіх боржників разом так і від будь-кого з них окремо.

Заслухавши доповідь судді та вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся із даним позовом про стягнення кредитної заборгованості з відповідача, який є поручителем, без пред'явлення вимог до самого позичальника, отже, на думку суду, окреме стягнення боргу з поручителя неможливе.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на наступне.

Так при розгляді справи встановлено, що згідно кредитного договору №490060262 від 25.03.2008, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», як кредитором, та ОСОБА_8, як позичальником, останній отримав у банку кредит у сумі 10386,60 доларів США під 14,5 % річних з датою остаточного повернення до 25.03.2013 на придбання автомобіля (п.п.2.1, 2.2, 2.3, 2.4 договору відповідно). Також п.3.4 кредитного договору передбачено, що у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань в частині повернення кредиту та сплати платежів, передбачених договором, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення. Згідно п.6.1 кредитного договору у разі неналежного виконання позичальником своїх договірних зобовязань по поверненню кредиту банк має право заявити вимогу про повне дострокове погашення наявної заборгованості.

Крім того, згідно договору поруки №490060262-П від 25.03.2008, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», як кредитором, та ОСОБА_9, як поручителем, остання поручилася як солідарний боржник за виконання позичальником своїх зобовязань згідно кредитного договору №490060262 від 25.03.2008 (п.п.2.1, 3.1 договору поруки).

Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав належним чином та надав позичальнику кредитні кошти, передбачені договором, однак останній свої договірні зобовязання належним чином не виконав внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед банком, зокрема, по тілу кредиту в сумі 20575,11 грн. та по відсоткам за користування кредитом у сумі 9299,36 грн.

У звязку з викладеним, позивачем письмовою вимогою від 12.12.2014 перед позичальником та поручителем поставлено питання про повне дострокове повернення кредитної заборгованості.

Указані фактичні обставини сторонами у справі не оспорюються.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 2 статті 1050 ЦК України, яка входить до складу параграфа 1 цієї глави, встановлено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу.

Згідно норм ст.ст.525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від виконання зобовязань не допускається; зобов'язання має виконуватися належним чином у встановлений ним строк відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання; ч. 3 ст.551 ЦК України - розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі; ч.ч.1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Згідно правового висновку ВСУ, викладеного у постанові від 03.09.2014 у справі №6-100цс14, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для судів України, ч.3 ст.551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, ч.3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та ч.4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків

На підставі викладених вище фактичних обставин справи та норм законодавства колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з поручителя кредитної заборгованості позичальника у сумі 20575,11 грн. заборгованості за тілом кредиту. При цьому колегія суддів враховує, що такий розмір боргу підтверджується матеріалами справи, зокрема, кредитним договором та наданим позивачем розрахунком. Контраргументів щодо суми боргу іншими учасниками справи суду надано не було.

Стосовно позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом колегія суддів приходить до висновку про можливість їх часткового задоволенні виходячи з наступного.

Позивачем заявлено вимоги по стягненню з відповідача богу по сплаті відсотків по кредиту на загальну суму 621,23 долари США, що у гривневому еквіваленті становить 9299,36 грн. станом на 25.07.2013 року.

Оскільки строк дії кредитного договору закінчився 23.03.2010 р., то нарахування процентів поза строком дії кредитного договору законом не передбачено та є безпідставним, а вимог згідно ст. 625 ЦК України банком не заявлено.

До аналогічного висновку прийшов і Верховний Суд України в постанові від 12 листопада 2014 року в справі №6-167цс14

Тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення позову про стягнення з відповідача відсотків, які були нараховані станом на момент закінчення строку дії договору, що становить 549,15 доларів США, в гривневому еквіваленті 8220,77 грн.

Також колегія суддів, приймаючи до уваги норми ст. 3 ЦК України про те, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність, вважає, що розмір пені (неустойки) в сумі 109 046,63 грн., про стягнення якої позивач порушує питання, не відповідає указаним засадам цивільного законодавства та має бути зменшеним на підставі ч. 3 ст.551 ЦК України до 20575,11 грн., тобто до розміру, співмірного із сумою основного боргу.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про неможливість стягнення боргу з поручителя за відсутності вимоги про його стягнення з боржника у аспекті вказаних вище положень ч.1 ст.543 ЦК України є таким, що порушує вказану норму матеріального права.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приймає до уваги, що при ухваленні судом першої інстанції оспореного судового рішення, суд не дотримався вказаних вимог ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості судового рішення. Крім того, суд порушив вимоги ст. 215 ЦПК України про зміст рішення суду, оскільки, зокрема, не навів у рішенні положень договорів, які регламентують спірні правовідносини, тобто не вказав на фактичні обставини, встановлені судом, що є неприпустимим.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже заочне рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 10.03.2015 у даній цивільній справі слід скасувати у звязку з порушенням норм матеріального права ч.1 ст.543 ЦК України, та порушенням норм процесуального права щодо законності та обгрунтованості рішення суду, що передбачено ст. 213 ЦПК України, та щодо змісту рішення суду - ст. 215 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, апеляційний суд в силу ст. 88 ЦПК України враховує розмір задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Заочне рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 10 березня 2015 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_7 про стягнення заборгованості, скасувати.

Позов ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_6 у даній справі задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_6, ідент. номер НОМЕР_1, на користь ПАТ «Альфа-Банк» 20575,11 грн. заборгованості за тілом кредиту, 8220,77грн. заборгованості по відсоткам, 20575,11 грн. заборгованості по пені та 756,73 грн. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня його проголошення.

Головуючий :

Судді :