АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2015р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

встановила:

у серпні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів солідарно 309 859доларів 18 центів США та судові витрати у сумі 3 654грн.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 5 червня 2007р. між АКБ «Правекс- Банк», правонаступником якого він є, та ОСОБА_1 був укладений договір кредитної лінії, відповідно до якого позичальнику було відкрито кредитну лінію на загальну суму 170 000 доларів США терміном до 5 червня 2010р. зі сплатою 15% річних за користування кредиту.

У подальшому у договір вносилися зміни, зокрема, збільшувалася відсоткова ставка за користування кредитом до 16% з 20 червня 2008р.

У забезпечення виконання договору кредитної лінії 6 червня 2007р. з відповідачами були укладені договори іпотеки та окремі договори поруки.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов договору 1 червня 2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу були вчинені виконавчі написи про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості у сумі 296 711,19 доларів США, які були пред'явленні до виконання, але на день звернення до суду не виконані.

У листопаді 2014р. позивач подав заяву про зменшення позовних вимог і просив стягнути з відповідачів солідарно заборгованість у сумі 252 209,18 доларів США, яка складається із заборгованості по кредиту у сумі 170 000 доларів США, заборгованості по процентам у сумі 20 426,18 доларів США, пені за своєчасну сплату кредиту у сумі 55 156 доларів США та пені за несвоєчасну сплату процентів у сумі 6 627 доларів США.

Рішенням суду від 12 березня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, оскільки 10 травня 2012р. позичальник звернувся до банку із заявою про визнання боргу за

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/6270/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Катющенко В.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
договором, чим вчинив дії, які переривають позовну давність.

- 2 -

Апелянт, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.17, 26, 32 т.2), тричі свого представника у судове засідання не направив, тому відповідно до положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у його відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачів, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 5 червня 2007р. між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є позивача, та ОСОБА_1 був укладений договір № 855-001/07Ф про відкриття кредитної лінії, відповідно до якого позичальнику було відкрито кредитну лінію для споживчих цілей з лімітом кредитування 170 000 доларів США строком до 5 червня 2010р. та сплатою 15% річних щомісячно за користування кредитними коштами. Додатковими угодами від 6 червня 2008р., від 20 червня 2008р., від 9 січня 2009р. до договору про відкриття кредитної лінії вносилися зміни, згідно яких з 20 червня 2008р. сторони змінили процентну ставку до 16% річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 6 червня 2007р. між банком та ОСОБА_3, ОСОБА_7 та ОСОБА_2 були укладені окремі договори поруки.

Також у цей же день між сторонами був укладений договір іпотеки, відповідно до якого у іпотеку банку була передана квартира АДРЕСА_1, яка належить відповідачам на праві власності.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань по поверненню кредитної заборгованості та наявністю заборгованості, 1 червня 2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сергеєвим О.О. вчинено виконавчі написи про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед банком.

22 червня 2012р. старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження на підставі виконавчих написів, яке на момент розгляду даної справи триває.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про що було заявлено представником відповідачів під час судового розгляду.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов,

- 3 -

визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

З наданих суду першої інстанції доказів вбачається, що позичальник ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку із чим на момент закінчення строку договору наявна заборгованість за тілом кредиту у сумі 170 000 доларів США, процентами у розмірі 20 424,18 доларів США та пенею, а останній платіж ним був здійснений 10 січня 2011р.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлений загальний строк позовної давності у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч. 1 та ч. 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Згідно до правового висновку, який викладений Верховним Судом України у справі 6-116цс13, відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України.

Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальником частинами щомісячними платежами до 10 числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань, а строк погашення кредиту в повному обсязі - 5 червня 2010р. відповідно до п. 1.2. договору про відкриття кредитної лінії.

Судом встановлено, що строк дії договору закінчився 5 червня 2010р., останній платіж ОСОБА_1 вніс 10 січня 2011р., у зв'язку із чим з 11 лютого 2011р. у банку виникло право на звернення до суду за захистом своїх прав, проте, з даним позовом банк звернувся до суду 21 серпня 2014р. (згідно поштової відмітки на конверті), тобто з пропуском встановленого законодавцем строку позовної давності.

Про застосування позовної давності було заявлено представником відповідачів під час розгляду справи судом першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що вчинення виконавчого напису нотаріусом про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором не є підставою для переривання позовної давності, оскільки це не передбачено нормами діючого матеріального права, а свідчить про обрання позивачем позасудового

- 4 -

порядку захисту своїх порушених прав.

Доводи апелянта про те, що позичальник 10 травня 2012р. звернувся до банку із пись-

мовою заявою про визнання боргу та зобов'язався повернути заборгованість, про що було заявлено представником позивача під час розгляду справи судом першої інстанції, на думку колегії суддів, не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Не приймаючи вказані твердження представника позивача, суд першої інстанції виходив з того, що свої посилання позивач не підтвердив відповідними доказами, а представник відповідача вказані обставини не визнавав.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 131 ЦПК України встановлено, що сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

З матеріалів справи вбачається, що у поясненнях представника позивача, які направлені суду першої інстанції 20 листопада 2014р., зазначається про подання відповідачем до банку 15 травня 2012р. письмової заяви про визнання боргу, що свідчить про переривання строку позовної давності, проте, як доказ, дана заява суду надана позивачем не була (с.с.106-112 т.1).

Під час судового розгляду представником позивача також зазначений доказ суду наданий не був.

Представником відповідача під час судового розгляду справи дана обставина визнана не була.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про недоведеність посилань представника позивача про вчинення ОСОБА_1 дій, які свідчать про визнання ним заборгованості за кредитним договором, що є підставою для обрахування позовної давності з моменту подання зазначеної заяви.

Копія заяви ОСОБА_1 від 16 травня 2012р. була приєднана представником позивача до апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Посилання апелянта на неможливість надання суду зазначеного доказу у зв'язку із тим, що про застосування позовної давності представником відповідача було заявлено під час останнього судового засідання, колегія суддів вважає безпідставним, оскільки представником позивача не було заявлено клопотання про надання йому терміну для подання додаткового доказу. Крім того, твердження представника позивача про наявність у банку заяви позичальника про визнання заборгованості за кредитним договором було висловлено суду 20 листопада 2014р., і відповідно до положень ст.ст. 60 та 131 ЦПК України повинно було бути підтверджено відповідним доказом.

Апеляційний суд неодноразово викликав представника апелянта у судове засідання для з'ясування причин неподання цього доказу до суду першої інстанції, проте, позивач свого представника до апеляційного суду не направив, а відтак, колегія суддів вважає, що відсутні законні підстави для прийняття вказаної заяви, як доказу у справі.

Твердження апелянта, що судом не було надано оцінку тому, що позичальником після закінчення строку дії договору 25 листопада 2010р. та 10 січня 2011р. вносилися платежі на погашення заборгованості за кредитним договором, є безпідставними, оскільки судом вказані обставини були враховані, а також у рішенні наведено обґрунтування пропуску строку позовної давності саме з врахуванням вчинення відповідачем вказаних дій.

- 5 -

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, заявлених до позичальника ОСОБА_1, у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування незаконності рішення суду в частині відмови у стягненні заборгованості із поручителів у зв'язку із пропуском строку позовної давності.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що хоча суд послався на ч. 4 ст. 559 ЦК України, але, вказав, що позивачем пропущений строк позовної давності для пред'явлення позову до суду до поручителів.

Статтею 559 ЦК України встановлені підстави припинення поруки.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Пунктом 4.1. договорів поруки сторони встановили, що договори набувають чинності з моменту їх підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діють до 5 червня 2013р.

Договори поруки були підписані поручителями ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 6 червня 2007р. і в цей же день посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко Н.П.

За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України зазначені договори поруки є припиненими з 6 червня 2013р. і законних підстав для пред'явлення вимоги про стягнення з поручителів заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1, банк не мав.

Проте, вказана помилка суду першої інстанції не привела до неправильного вирішення справи, тому рішення суду в цій частині не підлягає скасуванню лише з формальних міркувань, а також колегія суддів не має підстав для виходу за межі доводів апеляційної скарги.

Судом першої інстанції повно встановлені обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» відхилити, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 березня 2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: