Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2280/15 Головуючий у 1-й інстанції: Фісун Н.В.
Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Кочеткової І.В.,

При секретарі: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ частки в натурі,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом.

Зазначала, що їй на праві спільної часткової власності належить 11/25 часток житлового будинку АДРЕСА_1, та земельна ділянка, площею 0,13 га. Інші 14/25 часток будинку належать відповідачеві ОСОБА_3 За висновком КП «Бюро технічної інвентаризації» Оріхівської районної ради Запорізької області від 6 листопада 2014 року №15 за технічними показниками частка об'єкту, що знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_2, являється відокремленою, має окремий вихід та може експлуатуватися окремо. Посилаючись на те, що відповідач, яка проживає на території Автономної Республіки Крим, ухиляється від укладення договору про виділ частки в натурі, просила суд на підставі ст. 364 ЦК України виділити в одиницю 11/25 часток спірного житлового будинку, а саме: квартиру у двоквартирному житловому будинку літ. «А» та житлову прибудова літ. «А-1», загальною площею 58,7 кв.м, житловою площею 44,2 кв.м, літ. «а» - прибудову, загальною площею 8,7 кв.м, літ. «Кр» - ґанок, літ. «Б» - літню кухню, літ. «б» - прибудову, літ. «В» - сарай, літ. «Г» - вбиральню, літ. «Л» - літній душ, літ. «Пг» - погріб під літ.А-1, №2 - ворота з хвірткою, №3 - паркан; з окремою поштовою адресою : АДРЕСА_1, та з подальшим оформленням документів, що посвідчують право власності в органах, що здійснюють державну реєстрацію речових прав.

Заочним рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про задоволення ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В засідання апеляційного суду апелянт і її представник адвокат ОСОБА_4 не з'явилися, повістка про виклик ОСОБА_2 в судове засідання повернулася у зв'язку із закінченням терміну зберігання і неявкою що адресата у поштове відділення за її отриманням. Представник апелянта адвокат ОСОБА_4 отримав повістку 10.03.2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Зважаючи на те, що вручення судової повістки представникові особи,яка бере участь у справі, вважається врученням повістки цій особі (ч.5 ст.76 ЦК України), причини неявки в засідання апеляційного суду апелянт не повідомив, колегія суддів на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України визнала їх неповажними і такими, що не перешкоджає розглядові справи по суті.

Повістка про виклик до суду відповідачеві ОСОБА_3, яка проживає в Сімферопольському районі Автономної Республіки Крим не вручена у зв'язку з тимчасовим припиненням з 27.03.2014 року пересилки поштової кореспонденції адресатам Автономної Республіки Крим та м. Севастополя. Оголошення про час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції заздалегідь було розміщено на сайті апеляційного суду Запорізької області.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення - зміні у зв'язку із наступним.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 358 ЦК право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. У разі недосягнення згоди між співвласниками у праві спільної часткової власності про порядок володіння і користування спільним майном співвласник має право звернутися до суду з позовом про надання йому у володіння і користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а якщо це неможливо - вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За змістом ст. ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України. За відсутності згоди співвласників на поділ спільного майна це питання вирішується судом.

Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.п.7, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» ( з наступними змінами і доповненнями), в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

При поділі жилого будинку суд зобов'язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена (ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле.

Системний аналіз діючого законодавства, що регулює спірні правовідносини, дає підстави для висновку про те, що предметом доказування у справі про виділ в натурі частки із спільної часткової власності являється:

- наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири);

- відповідність розміру їх часток у приватній власності.

Встановлено, що сторони являються співвласниками житлового будинку і надвірних будівель, розташованих по АДРЕСА_1. Позивачеві ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.06.1984 року належить 11/25 часток будинку і надвірних споруд, відповідачеві - ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.04.2013 року належить 14/25 часток цього ж будинку (а.с.55).

В свідоцтві про право на спадщину від 01.06.1984 року, Реєстрі прав власності на нерухоме майно зазначено, що предметом спільної часткової власності сторін являється житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами. Відомостей про те, що будинок являється двоквартирним, і що позивач являється власником однієї із цих квартир правоустановчі документи не містять (а.с.4,56-58).

Позивач являється власником присадибної земельної ділянки і ділянки для ведення селянського господарства загальною площею 0,13 га, розташованої за вищевказаною адресою. Відповідач являється власником присадибної ділянки і ділянки для ведення селянського господарства за цією ж адресою, площа ділянки в Державному реєстрі не зазначена (а.с.5, 60-63).

За висновком КП «Бюро технічної інвентаризації» Оріхівської районної ради Запорізької області №15 від 6 листопада 2014 року у фактичному користуванні ОСОБА_2 перебуває двоквартирний житловий будинок літ. «А» та житлова прибудова літ. «А-1» загальною площею 58,7 кв.м, житловою площею 44,2 кв.м, літ. «а» - прибудова, загальною площею 8,7 кв.м, літ. «Кр» - ґанок, літ. «Б» - літня кухня, літ. «б» - прибудова, літ. «В» - сарай, літ. «Г» - вбиральня, літ. «Л» - літній душ, літ. «Пг» - погріб під літ.А-1, №2 - ворота з хвірткою, №3 - паркан. За технічними показниками частина об'єкта ОСОБА_2, яка знаходиться у фактичному користуванні, являється відокремленою, має окремий вихід та може експлуатуватися окремо. Відповідно до довідки КП «Бюро технічної інвентаризації» Оріхівської районної ради Запорізької області №220 від 11 листопада 2014 року самочинних реконструкцій, переобладнань та перебудов у житловому АДРЕСА_1 не виявлено (а.с.6,26).

Даних про те, які саме приміщення житлового будинку «А» перебувають у фактичному користуванні ОСОБА_2, коли вони були виділені в квартиру, а житловий будинок набув статусу двохквартирного будинку, які ще надвірні будівлі і споруди перебувають у спільній частковій власності сторін і підлягають виділенню співвласнику ОСОБА_3, матеріали справи не містять.

Судом першої інстанції представнику позивача адвокату Макарову О.М. було роз'яснено його право заявити клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи з метою з'ясування наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири) і відповідності розміру їх часток у приватній власності.

Проте адвокат від призначення експертизи відмовився, вважаючи що наданих ним доказів на підтвердження позовних вимог достатньо.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності, відсутності спору між сторонам і відмовою представника позивача залучити до участі у справі ще одного співвідповідача - ОСОБА_6, яка являється співвласником 14/25 часток спірного житлового будинку.

Зважаючи на те, що в матеріалах справи відсутні достовірні докази про склад всього нерухомого майна сторін, в тому числі щодо житлових приміщень, надвірних будівель і споруд, що знаходяться у користуванні відповідача, а також що фактичне користування відповідає розміру часток сторін у їх спільній частковій власності, висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позову являються обґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Усунути вказану неповноту зібраних у справі доказів у суді апеляційної інстанції виявилося неможливим, оскільки представник апелянта адвокат ОСОБА_4 в засідання апеляційного суду не з'явився, нових доказів апеляційному суду не надав, клопотання про витребування таких доказів не заявляв. Діючий ЦПК України позбавляє апеляційний суд з власної ініціативи збирати будь-які докази.

Оскільки зібрані у справі докази не містять даних про те, які приміщення і будівлі залишаються у власності відповідача і що обраний позивачем спосіб розподілу житлового будинку і надвірних будівель відповідає розміру належної йому частки і не зашкодить іншому співвласнику, передбачених законом підстав для скасування судового рішення і задоволення позову не має.

Дійшовши обґрунтованого висновку про недоведеність позову, суд першої інстанції допустився деяких порушень норм процесуального права, що за змістом ст.309 ЦПК України є підставою для його зміни.

Зокрема, суд першої інстанції безпідставно вважав, що висновок КП «БТІ» від 06.11.2014 року за №15 щодо технічної можливості виділу в натурі частки об'єкта нерухомого майна, який міститься на а.с.6, являється недопустимим доказом.

За формою і змістом вказаний письмовий доказ відповідає вимогам, передбаченим ст.64 ЦПК України, оскільки містить обставини, які мають значення у справі. Документ оформлений органом, який у відповідності до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України від 24.05.2001 р. №127, уповноважений до видачі таких висновків.

Разом з тим, вказаний письмовий доказ не містить інформації, які конкретно житлові і нежитлові приміщення в будинку «А» і прибудові «А-1» знаходяться у фактичному користуванні позивача, і якій частці у спільній частковій власності вони реально відповідають. В зазначеному документі міститься інформація про те, що у фактичному користуванні позивача перебуває весь двоквартирний житловий будинок літ. «А» та житлова прибудова «А-1» з надвірними будівлями і спорудами за переліком, тоді як позивач просила про виділ однієї квартири, а не всього двоквартирного будинку.

Вказаний акт, як і інші письмові докази (технічний паспорт, витяг із Єдиного Державного реєстру, довідка БТІ від 11 листопад 2014 року №220) не містять інформації про весь об'єкт нерухомості, що підлягає розподілу, що унеможливлює вирішення спору по суті.

Не відповідають фактичним обставинам справи і являються помилковими висновки суду і щодо необхідності залучення до участі у справі в якості співвідповідача ОСОБА_6, яка за інформацією з Реєстру прав власності також являлася співвласником спірної нерухомості і її частка становить 14/25 житлового будинку. Як вбачається із цього ж реєстру відповідач ОСОБА_3 16.04.2013 року успадкувала після смерті ОСОБА_6 14/25 часток спірного житлового будинку, а тому тільки вона має відповідати за пред'явленим позовом.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується і з висновком про відсутність підстав для судового вирішення питання про поділ нерухомості в натурі. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом відповідач постійно проживає на території Автономної Республіки Крим. Позивач як людина похилого віку обмежена у можливості вирішити питання розподілу нерухомості позасудовим порядком, оскільки навіть доставка поштової кореспонденції на територію АРК з березня 2014 року призупинена. За таких обставин розподіл нерухомості в натурі між співвласниками в судовому порядку відповідає вимогам ст.ст. 364, 367 ЦК України, проте в даній справі він не можливий у зв'язку з недостатністю доказів.

Викладене свідчить про те, що оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає зміні шляхом виключення із його мотивувальної частини висновків про неналежність доказу, необхідність залучення співвідповідача ОСОБА_6 і про відсутність між сторонами спору про право.

Керуючись ст. ст.307, 309,314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити частково.

Заочне рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2015 року по цій справі змінити в частині правового обґрунтування причин відмови у позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: