Справа № 307/3486/14-ц
Провадження № 2/307/141/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарях Герич Є.І., Баник А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вільховецько-Лазівської сільської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на землю, визнання протиправним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Вільховецько-Лазівської сільської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на землю, визнання протиправним та скасування рішення виконкому сільської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно. В позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог зазначила, що її батьки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали в зареєстрованому шлюбі, від якого в них народилися вони з братом ОСОБА_5, 1935 року народження. Мати, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_6, про що свідчить свідоцтво про її смерть. Через деякий час, а саме 16.10.1963 року її батько ОСОБА_3 одружився з ОСОБА_6, що стверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя. Одружившись, батько з мачухою стали проживати в АДРЕСА_1, в житловому будинку, який побудував батько після смерті матері. Біля цього будинку вони користувалися земельною ділянкою площею 0,25 га. та дворогосподарство за адресою АДРЕСА_1, постійно рахувалося за ними, що стверджується довідкою виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради №60/02 від 27.06.2014 року. Батько ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_7. Він близько півтора року до смерті проживав у неї вдома, так як мачуха не впоралася б вести за ним догляд. Мачуха ОСОБА_7 залишалася одна проживати в АДРЕСА_1 та за нею стало рахуватися дворогосподарство за вказаною адресою. Після смерті батька вона та її брат ОСОБА_5 як спадкоємці першої черги за законом питання про спадкування майна, належного батькові, не порушували, тобто з заявами про прийняття спадщини в Тячівську державну нотаріальну контору не звертались і спадщину не оформляли. Вони з братом вважали, що поки мачуха живе, то дворогосподарство буде рахуватися за нею і вона буде ним розпоряджатися. Брат ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_8 та з того часу вона та мачуха зосталися спадкоємцями першої черги за законом щодо спадкового майна батька. Мачуха продовжувала одна проживати в дворогосподарстві батька. Вана та її сім'я (чоловік і троє дітей) періодично відвідували її, допомагали їй матеріально та по господарству. Її також відвідували віруючі баптисти, так як вона теж була баптистка. Померла мачуха ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_9, про що свідчить свідоцтво про її смерть. Після смерті мачухи, в будинку, в якому проживали батько та мачуха, ні вона та ніхто з членів її сім'ї не проживали. Вона та члени її сім'ї періодично навідувалися до дворогосподарства, доглядали та підтримували будинок в належному стані, а земельною ділянкою, прилеглою до цього будинку, з її дозволу стали користуватися відповідачка ОСОБА_2, її донька ОСОБА_8 та її чоловік ОСОБА_9. ОСОБА_2 була дружиною її вже померлого дядька ОСОБА_10 (рідний брат її матері), а тому ОСОБА_8 є її двоюрідною сестрою. Вона їм дозволила користуватися земельною ділянкою, якою користувались її батько та мачуха з тих причин, що вони обіцяли їй придбати від неї цю земельну ділянку. В той час питання про купівлю-продаж будинку батька не порушувалось. Після смерті мачухи вона неодноразово зверталася до відповідачки та її доньки і зятя про вирішення їхньої усної угоди щодо купівлі-продажу земельної ділянки. Вони весь час (щорічно) обіцяли вирішити це питання, посилаючись на відсутність грошових коштів та таке інше, а тому вона зверталась в Вільховецько-Лазівську сільську раду з заявою про надання їй у приватну власність земельної ділянки, якою користувались біля свого будинку її батько та мачуха. В 2013 році вона випадково довідалась, що відповідачка ОСОБА_2 ще при житті мачухи ОСОБА_7, в 1999 році, без відому мачухи, її відому, без відому будь-кого з її сім'ї, приватизувала земельну ділянку площею 0,25 га., якою користувались при житті її батько і мачуха. Це стверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданий головою Вільховецько-Лазівської ради 14.03.2000 року. В цьому акті зазначено, що ОСОБА_2, яка мешкає в АДРЕСА_2, на підставі рішення сесії Вільховецько-Лазівської ради від 27 грудня 1999 року передається у приватну власність земельна ділянка площею 0,25 га. в межах згідно з планом та що ця земельна ділянка розташована на території АДРЕСА_1 Вільховецько-Лазівської сільської (слово «ради» не вказано), а також, що землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку. Цей акт підписаний сільським головою Цірик В.М., завірений печаткою виконавчого комітету Вільховецько-Лазівської сільської ради та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_2. Вважає, що вказаний державний акт на право власності на землю є недійсний і виданий ОСОБА_2 незаконно з наступних підстав. По-перше, такого рішення Вільховецько-Лазівської сільської ради народних депутатів від 27 грудня 1999 року, на підставі якого оформлений та виданий цей акт, не існує. В довідці архівного відділу Тячівської райдержадміністрації за №141 від 25.06.2014 року зазначено, що в рішенні дев'ятої сесії Вільховецько-Лазівської сільської ради ХХІІІ скликання від 27 грудня 1999 року відсутні відомості про виділення чи передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,25 га. по АДРЕСА_1 ОСОБА_2, мешканці АДРЕСА_2. По-друге, на час приватизації вказаної земельної ділянки дворогосподарство АДРЕСА_1 рахувалося за мачухою ОСОБА_7 до дня її смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_9 та вона користувалася земельною ділянкою площею 0,25 га. біля будинку батька. Яким чином відповідачка ОСОБА_2 зуміла приватизувати земельну ділянку при житті мачухи їй не відомо. Вона на протязі близько 14 років приховувала факт приватизації нею земельної ділянки, якою користувались при житті її батько та мачуха та якою з її дозволу вона мала користуватись після смерті мачухи. Довідавшись про незаконну приватизацію земельної ділянки з боку ОСОБА_2, вона в лютому 2013 року звернулася з письмовою заявою в Тячівський районний відділ міліції, в якій повідомляла про те, що ОСОБА_2 шахрайським шляхом заволоділа земельною ділянкою площею 0,25 га. в АДРЕСА_1, які належали її батькові та мачусі. Однак старший слідчий СВ Тячівського РВУ МВС України в Закарпатській області своєю постановою від 15.04.2013 року закрив кримінальне провадження щодо ОСОБА_2 з мотивів відсутності складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 190 КК України та що в даному факті вбачаються цивільно-правові відносини. Це стверджується копією вказаної постанови від 15.04.2013 року. Вважає, що діями Вільховецько-Лазівської сільської ради та відповідачки ОСОБА_2 порушено її право на приватизацію земельної ділянки площею 0,25 га., якою постійно користувались її померлий батько ОСОБА_3 та його померла дружина ОСОБА_7 та яка призначена для обслуговування батьківського будинку АДРЕСА_1, який є спадковим. Право власності на цей будинок в Тячівському РПТІ не зареєстровано, що стверджується довідкою Тячівського РПТІ за №97/87 від 17.06.2014 року. Вона як спадкоємець першої черги, має переважне право на приватизацію земельної ділянки, яка належала її померлому батькові. Колишній сільський голова Цірик В.М. в порушення вимог чинного земельного законодавства без рішення сесії Вільховецько-Лазівської сільської ради видав відповідачці ОСОБА_2 державний акт на право приватної власності на землю як особі, яка навіть не проживає на території Вільховецько-Лазівської сільської ради, а також в той час, коли земельною ділянкою користувалась інша особа, тобто її мачуха, яка проживала в спадковому будинку у її померлого батька. Виходячи з вищевикладених обставин та з приводу захисту її прав на право приватизації земельної ділянки, яка призначена для обслуговування спадкового будинку, належного її померлому батькові ОСОБА_3 вона вимушена звернутися до суду з цією позовною заявою. Також позивачка вважає незаконними рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 18 вересня 2007 року за №47 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», а також видане на підставі вказаного рішення свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно від 18 жовтня 2007 року за НОМЕР_3, згідно яких відповідачці ОСОБА_2 оформлено право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_2 набула право власності на вказаний спадковий будинок, не будучи спадкоємцем після смерті її батька та його другої дружини та не маючи законних підстав на приватизую спірного будинку.

З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд визнати недійсним та скасувати державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданого 14.03.2000 року Вільховецько-Лазівською сільською радою на ім'я ОСОБА_2, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_2, щодо земельної ділянки площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться по АДРЕСА_1, визнати протиправним та скасувати рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 18 вересня 2007 року за №47 «Про оформлення права власності на нерухоме майно», визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно від 18 жовтня 2007 року за НОМЕР_3, згідно яких відповідачці ОСОБА_2 оформлено право власності на нерухоме майно - житловий будинок по АДРЕСА_1 в цілій частині.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_12 надіслав до суд письмові заперечення в яких зазначив, що вказаний позов є необґрунтованим і бездоказовим. По-перше, позовна заява узагалі не містить доказів позивачки про те, у чому саме конкретно полягає порушення її прав, свобод чи законних інтересів, а також яких саме, яким чином та в який час їх було порушено, тоді як п.1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України наголошує на тому, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи виключно щодо захисту саме порушених прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Підстави, на які посилається позивачка у своїй позовній заяві відсутні у ст.140 Земельного кодексу України, де визначено вичерпний перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку. Не надано жодних доказів про подання (надіслання) позивачкою яких-небудь письмових претензій в адресу відповідачки або сільради із часу видачі державного акту на земельну ділянку або під час здійснення будівництва на цій землі житлового будинку, його реконструкції (ремонту) чи проживання в ньому відповідачки. Посилання позивачки у позові на досягнення нею яких-небудь домовленостей усного характеру з відповідачкою, є підтвердженням того, що вона вносила до неї пропозиції, а не претензії, на подальше відчуження в її користь земельної ділянки. Тобто, такими пропозиціями позивачка не висловлювала своє незадоволення про користування або заперечення проти права власності відповідачки на земельну ділянку, а лише бажала та прохала її у подальшому їй продати цю землю. Продаж чи інше відчуження земельної ділянки є правом, а не обов'язком відповідачки, і примушувати її до цього ніхто не може в правовому полі подій, тим паче за якими-небудь усними договорами купівлі-продажу. Цією ж пропозицією позивачка сама собі суперечить і, скоріше за все, вводить суд в оману, вказуючи, що відповідачка утаювала (приховувала) факт приватизації нею земельної ділянки. В той же час, позивачка просила відповідачку продати саме їй цю землю, яку таким чином відчужити не можливо було б без її приватизації відповідачкою. Таким чином позивачка сама визнавала право на користування земельною ділянкою відповідачки, якщо просила її продати зазначену земельну ділянку. Разом з тим, позивачка веде мову про свідоме невикористання нею права на прийняття спадщини (зі своїх особистих міркувань), неподання будь-яких заяв з цього приводу до органів нотаріату або місцевого самоврядування, а тому, згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України, вона вважається таким спадкоємцем, яка не прийняла спадщину, оскільки не використала надане їй законом право (а не обов'язок), приписане їй ч. 1 ст. 1268 ЦК України, де вказано, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При тому, у постанові слідчого МВС про закриття кримінального провадження (копія долучена до позову) вказано, що відповідачка ОСОБА_2 приватизувала вказану земельну ділянку, в т.ч. з тих підстав, що ця земля належала її покійному батькові, який перед смертю склав заповіт, яким передав усе своє майно своїм синам, один з яких (ОСОБА_10) приходився чоловіком відповідачки ОСОБА_2, а інший його рідним братом (який згодом помер - у 1987 р.). Тобто, як і на законних підставах, так і навіть з моральних переконань відповідачка мала повне і навіть переважне право на приватизацію земельної ділянки. При цьому, позивачкою у позові не порушується питання про передачу (повернення) земельної ділянки у її власність, в т.ч. визнання за нею такого права у порядку спадкування, а тільки про визнання недійсним і скасування акту на землю, тобто без подальших позитивних для неї правових наслідків, що б додатково могло свідчити про дійсно порушення саме її права і саме на цю земельну ділянку з реєстрацією цього права собі та поверненням землі. Тому, твердження позивачки про порушення її права на спадщину, лише з підстав отриманням відповідачкою ОСОБА_2 державного акту на землю в даній судовій справі є безпідставними і неприпустимими в процедурі взяття їх до уваги, як доказу. По-друге, на земельній ділянці, на яку видано вказаний державний акт, розміщений житловий будинок із надвірними спорудами із присвоєнням АДРЕСА_1. Дане твердження про знаходження на вказаній земельній ділянці цього житлового будинку підтверджує й сама позивачка у тексті позовної заяви. А твердження позивачки про те, що інформація про цей будинок не внесена до державного реєстру (державна реєстрація) є неправдивою і такою, що не відповідає дійсності, оскільки 18 жовтня 2007 року Вільховецько-Лазівською сільською радою видано свідоцтво про право приватної власності за НОМЕР_3, згідно з яким за відповідачкою ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності в цілому на житловий будинок із надвірними спорудами, розташованого на АДРЕСА_1, яке видане на підставі рішення виконкому вказаної сільради від 18 жовтня 2007 року за №47. Дане свідоцтво зареєстровано в Тячівському РПТІ шляхом здійснення запису в реєстрову книгу №1, під реєстровим НОМЕР_2 від 18.10.07 р. та скріплено печаткою і підписом начальника БТІ. Ці дані містить свідоцтво із зворотної сторони (копія свідоцтва додається). До того ж, факт державної реєстрації вказаного дворогосподарства підтверджується також витягом про право власності на нерухоме майно, сформованого та виданого реєстраційною службою Тячівського РУЮ. Вказаний факт також підтверджується відповіддю Вільховецько-Лазівської сільради від 27.06.14 року за №60/02-09, наданої на адвокатський запит адвоката Декет Ю.Ф., де зазначено, що вказане дворогосподарство вже рахується за ОСОБА_2, а площа земельної ділянки становить 0,25 га., тобто це повністю відповідає площі землі, зазначеній у в державному акті на землю. Наведені доводи стверджують той факт, що Вільховецько-Лазівська сільська рада належним чином видала державний акт та свідоцтво про право власності на житловий об'єкт нерухомості, оскільки у випадку яких-небудь порушень або неточностей вказані документи не видавались б взагалі, спір про їх недійсність виник би давно в минулому, як зі сторони сільради, так від реєструючих державних органів. Факт винесення постанови слідчого МВС про закриття кримінального провадження відносно відповідачки додатково підтверджує факт правомірності набуття нею права власності на земельні ділянку. Втретє, зі змісту державного акту вбачається, що він виданий на підставі рішення сесії Вільховецько-Лазівської сільської ради від 26 грудня 1999 року, із цільовим призначенням землі для будівництва та обслуговування жилого будинку. Представник зазначив, що згідно з приписами п.11 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2004р., розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, не виконуючи вимоги даної статті, копії вказаного рішення сесії позивачка не долучила, заяв про витребування цієї копії (чи оригіналу) судом із зв'язку із труднощами в неї, до суду не подавала, як і не подала заяву про виклик і допит депутатів сесії цієї сільради, у якості свідків для підтвердження або спростування прийняття ними такого рішення. А подана позивачкою письмова відповідь начальника архівного відділу Тячівської РДА від 25.06.14 р. на ім'я адвоката Декет Ю.Ф., не містить копії рішення сесії сільради, на яке посилається в тексті відповіді, законність якого має перевірити суд, як і не містить копій інших рішень органу місцевого самоврядування, що передували зазначеному у відповіді рішенню сесії (таких як, дозвіл сесії на збір техдокументів) чи іншому рішенні, які також були підставою для видачі оспорюваного позивачем державного акту на землю. Технічні матеріали та документи, на підставі яких земельна ділянка була передана у власність, суду позивачкою не представлено, в зв'язку з чим перевірити правомірність користування відповідачкою ОСОБА_2 земельною ділянкою, на яку претендує позивачка (спадкоємиця) суд буде не в змозі. Зокрема, відсутність в матеріалах справи копій рішень сесії сільради, на підставі яких видано державний акт на землю, не надає можливість пересвідчитись чи порушено саме права позивачки даними рішеннями, оскільки лише на їх підставі видано акт на землю. Наявність письмової відповіді начальника архівного відділу Тячівської РДА від 25.06.14 р., суд не може розцінювати, як такий письмовий доказ, що містить дані про неправомірність рішення сесії або є підставою для визнання судом недійсності державного акту на землю. Роз'яснення, викладені у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 (зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2), відповідно до яких судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки. Дані роз'яснення вказують на те, що вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Оскільки захист прав громадян на земельну ділянку здійснюється шляхом визнання недійсним рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, то визнання недійсним державного акта на право приватної власності на землю без визнання недійсним рішення, на підставі якого видано цей державний акт, буде порушенням закону. Тому, за відсутності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано державний акт, суд позбавлений можливості перевірити законність даного рішення та правомірність видачі державного акту на землю, а відтак, суд не може визнати державний акт недійним. Зазначив, що в задоволенні позову слід також відмовити, оскільки позивачкою на підтвердження понесених нею витрат, пов'язаних з оплатою юридичних послуг (правової допомоги) в сумі 800 гривень, не надано належних доказів, зокрема договору про надання правової допомоги (яким може бути договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.) та документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, способу та порядку оплати нею послуг адвоката (юриста), у який спосіб та на підставі якого розрахунку і нормативно-правового акту це вчинено і визначено саме суму в розмірі 800 гривень, в т.ч. із розбивкою витрачання часу адвоката (юриста) на правову роботу, як це все вимагає Постанова Кабінету Міністрів України «Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави» від 27 квітня 2006 р. №590. До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною витрати, а тому для цього необхідна розписка або акт приймання передачі коштів між адвокатом (юристом) та клієнтом, розрахунку визначення суми коштів, наявність якого вимагає ч.1 ст. 545 ЦК України, чим було б підтверджено факт сплати коштів. Про те, стороною таких документів і розрахунку не надано. До того ж, сама лише квитанція про перерахування коштів (їх надання до прибуткового касового ордеру) на адресу конкретної особи (адвоката, юриста) не є належним доказом у справі. По-п'яте, у відповідності до вимог п.3 ч. 2 ст. 119 ЦПК України, позовна заява повинна містити: ціну позову щодо вимог майнового характеру. Як вказано у п. 9 ч. 1 ст. 80 ЦПКУкраїни, ціна позову визначається: у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, - дійсною вартістю нерухомого майна (в справі питання, пов'язані із нерухомим майном - земельною ділянкою). Згідно з ч. 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Тому, відомості про вартість майна суд отримує з доказів, наданих сторонами (позивачкою), і насамперед з ціни позову (яка у позові відсутня). Про те, позивачем не надано доказу вартості нерухомого майна (не визначено вартість нормативно-грошової оцінки землі) та юридичних послуг в розмірі 800 гривень. Також представник зазначив, що позивачкою не надано жодних доказів пропущеного з поважних причин строку звернення до суду, з часу видачі державного акту на землю (з 1999р.) або з часу коли їй стало бути про це відомо (з 2013р.) чи про порушення її прав на землю, із обов'язковим долученням до позову доказів цього (саме лише посилання у позові про це «на словах» не являється належним і допустимим доказом для суду). Також, позивачкою не подано відповідного клопотання (заяви) про поновлення такого строку з поважними причинами і доказами цього (які й так відсутні). Тому, це є вагомою та поважною підставою для повної відмови судом у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку позовної давності. Просить в задоволенні позову відмовити.

Позивачка та її представник Декет Ю.Ф. в судовому засіданні позов підтримали посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просять позов задовольнити.

Представники відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_12 та ОСОБА_14 в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях. Просять відмовити в задоволенні позову.

Представник Вільховецько-Лазівської сільської ради в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст.169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданого 14.03.2000 року Вільховецько-Лазівською сільською радою на ім'я ОСОБА_2, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за НОМЕР_2, відповідачці ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с. 18).

Згідно довідки виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 27.06.2014 року за №60/02/09 дворогосподарство АДРЕСА_1 згідно погосподарської книги №5 с.174 за 1991-1995 роки рахувалося за ОСОБА_3,ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, які вже померли. На даний час згідно погосподарської книги №8 с.135 вказане дворогосподарство рахується за ОСОБА_2 (12).

Згідно даних паспорту громадянина України та свідоцтва про народження позивачка ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_10 і її батьками значаться ОСОБА_3 та ОСОБА_16 (5, 7).

ІНФОРМАЦІЯ_11 померла мати позивачки ОСОБА_4, що стверджується свідоцтвом про її смерть (8).

16 жовтня 1963 року було зареєстровано шлюб між батьком позивачки ОСОБА_3 та ОСОБА_7, що стверджується витягом з реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_12 помер батько позивачки ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_13 померла його дружина ОСОБА_7, що стверджується свідоцтвами про її смерть (а.с.9).

Відповідно до рішення виконкому Вільховецько-Лазівської сільської ради від 18 вересня 2007 року за №47 «Про оформлення права власності на нерухоме майно» за відповідачкою ОСОБА_2 було оформлено право власності на нерухоме майно в цілій частині, яке знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.91).

На підставі вказаного рішення виконкому відповідачці ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно від 18 жовтня 2007 року за НОМЕР_3, згідно якого вона є власником в цілій частині житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, про що Тячівським РПТІ 18 жовтня 2007 року в реєстрову книгу №01 було внесено запис під реєстровим НОМЕР_2 (а.с.52).

Згідно довідки архівного відділу Тячівської районної державної адміністрації від 25.06.2014 року за №01-11/141 в рішенні 9 сесії 23 скликання від 27 грудня 1999 року відсутні відомості про виділення чи передачу у приватну власність земельної ділянки площею 0,25 га. по АДРЕСА_1 Банк Василині Андріївні (а.с.14).

В постанові старшого слідчого СВ Тячівського РВ УМВС України в Закарпатській області від 15 квітня 2013 року зазначено, що при розслідуванні кримінального провадження за №0000247 зазначено, що 14 лютого 2012 року ОСОБА_1 повідомила, що ОСОБА_2 шахрайським шляхом заволоділа земельною ділянкою площею 0,25 га. та будинком по АДРЕСА_1, що належали її померлому батьку ОСОБА_3 та ОСОБА_7, які вже померли (а.с.16-17).

Цією ж постановою вказане кримінальне провадження за №0000247 від 4 лютого 2013 року за ч.3 ст.190 КК України було закрито у зв'язку з відсутністю події кримінального правопорушення на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ст.ст.10, 11 цього ж Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 15 ЦПК України передбачено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Згідно ст.17 Земельного кодексу України, 1990 року (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин), передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім'ї. Передача у власність громадян земельних ділянок, що перебувають у власності або користуванні інших громадян чи юридичних осіб, провадиться місцевими Радами народних депутатів після вилучення (викупу) їх у порядку, встановленому статтями 31 і 32 цього Кодексу.

За змістом ст.43 цього ж Кодексу права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Права власників земельних ділянок і землекористувачів можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно вимог ст. 152 ч.2 діючого Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Способи захисту прав громадян на земельні ділянки визначено у частині 3 цієї ж статті.

Відповідно до вимог ст. 158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральноим органом виконавчої влади, що реалізовує державну політику у сфері земельних відносин. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центральну органу виконавчої влади, що реалізовує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Згідно ст.524 ЦК України, 1963 року (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Статтею 548 цього ж Кодексу передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Як встановлено в судовому засіданні після смерті ІНФОРМАЦІЯ_12 ОСОБА_3, за яким згідно погосподарських книг Вільховецько-Лазівської сільської ради був зареєстрований будинок по АДРЕСА_1 та закріплена за дворогосподарством земельна ділянка площею 0,25 га., вказаним майном продовжила користуватися його дружина ОСОБА_7, тобто в порядку ст.. 549 ЦК України, 1963 року, прийняла спадщину. При цьому сама позивачка ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_3 спадщину на його майно в установленому порядку не прийняла, що визнала в судовому засіданні сама позивачка та в даному випадку не посилається на порушення щодо неї норм спадкового законодавства.

Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

А згідно до ст. ст. 58, 59 цього ж Кодексу докази повинні бути належними і допустимими.

Доводи позивачки щодо порушення її прав на житловий будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_1 з боку відповідачки ОСОБА_2 з посиланням на те, що відповідачка ОСОБА_2 шахрайським шляхом заволоділа вказаним майном суд вважає безпідставними, оскільки дані факти під час досудового розслідування за заявою ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження.

Інших належних і допустимих доказів сторонами не наведено.

Враховуючи наведене, та те, що позивачка ОСОБА_1 не являється власником чи належним землекористувачем спірної земельної ділянки, а також спірного житлового будинку по АДРЕСА_1 ,суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 169, 209-215 ЦПК України, ст.ст. 524, 548, 549 ЦК України, 1963 року (в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин), ст.ст. 17, 43 ЗК України (в редакції 1990 року), ст.ст. 152, 158 ЗК України, суд,

Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Вільховецько-Лазівської сільської ради, ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на землю, визнання протиправним та скасування рішення сільської ради, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий В.І. Бобрушко