Номер провадження: 22-ц/785/3491/15
Головуючий у першій інстанції Малиновський О. М.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення сервітуту, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про виселення, зняття з реєстраційного обліку, за участю третьої особи без самостійних вимог - Головного управління ДМС України в Одеській області,

встановила:

16 вересня 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він проживає квартирі АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира) з 2003 року зі своєю матір'ю - ОСОБА_5, якій на праві власності належала спірна квартира. На думку позивача, оскільки він вселився в квартиру за згодою власника квартири, сплачує комунальні послуги, він набув право користування квартирою. Проте, після смерті його матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, йому стало відомо, що 02.06.2010р. ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_4 договір довічного утримання та догляду. На даний час відповідач намагається розпорядитися квартирою, чим порушує його право на житло.

Посилаючись на те, що його право на житло порушено, ОСОБА_3 просив встановити безстроковий сервітут на його користування спірною квартирою, яка належить на праві власності ОСОБА_6

ОСОБА_4 вказані позовні вимоги не визнав та звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив усунути йому перешкоди в користуванні, володінні та розпорядженні спірною квартирою, шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_3 із неї.

Свої зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 мотивував тим, що з 29.06.2010р. йому на праві власності належить спірна квартира, в якій на даний час проживає ОСОБА_3, як член сім'ї колишнього власника квартири - ОСОБА_5 На даний час ОСОБА_3 не є членом його сім'ї, однак до цього часу проживає в спірній квартирі, чим перешкоджає йому у здійсненні прав її власника.

У судовому засіданні представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 пред'явлений зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити, у задоволенні первинного позову ОСОБА_3 просив відмовити.

ОСОБА_3 та його представник зустрічний позов не визнали, з підстав визначених у їх первісному позові, та просили їх вимоги задовольнити.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 було відмовлено у повному обсязі, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 було задоволено частково.

Було усунено перешкоди ОСОБА_4 у здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження спірною квартирою, шляхом виселення ОСОБА_3 із неї. В решті позовних вимог ОСОБА_4 було відмовлено. Також було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 ставить питання про скасування зазначеного рішення і ухвалення нового - про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні первісних позовних вимог і про задоволення зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до п. 4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Згідно до ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України власник, якому належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, має право на вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Так, із матеріалів справи вбачається, що спірна квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою 21.10.2003р., р. № 2-430.

В дану квартиру, як член сім'ї, у 2003р. вселився та проживає до цього часу син ОСОБА_5 - первісний позивач у справі ОСОБА_3

Таким чином, в силу ч.2 ст. 405 ЦК України ОСОБА_3 на той час набув право користування квартирою, як член сім'ї її власника.

В подальшому, на підставі нотаріально посвідченого договору довічного утримання та догляду від 02.06.2010р., р.№606 ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_4 спірну квартиру. Згідно цього договору ОСОБА_4 прийняв у власність квартиру та зобов'язався довічно повністю утримувати та доглядати ОСОБА_5, забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також зобов'язався зберігати в її безкоштовному довічному користуванні отриману у власність квартиру.

Даний договір є чинним та в судому порядку недійсним не визнаний.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого на підставі а/з № 74 від ІНФОРМАЦІЯ_1, складеного у Першому Суворовському відділі ДРАЦС Одеського міського управляння юстиції.

Таким чином, суд дійшов обгрунтованого висновку про те, що у зв'язку з припиненням права власності у ОСОБА_5 на належну їй квартиру, у ОСОБА_3, як члена сім'ї власника квартири, припинилося і право користування нею, оскільки права членів сім'ї колишнього власника є похідними від прав власника. Тобто з припиненням для власника права власності на жиле приміщення, члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням.

При таких обставинах, пред'явлені первісні позовні вимоги ОСОБА_3 про встановлення сервітуту, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі, у зв'язку з чим суд обгрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Що стосується посилання ОСОБА_3 та його представника на те, що ним здійснюється оплата за надані комунальні послуги за користування спірною квартирою, що є підставою для визнання за ним права користування спірною квартирою, то вони є необгрунтованими і такими, що не основані на законі.

Такого висновку суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, дійшов виходячи з того, що сама по собі сплата комунальних послуг не може вважатися безумовною підставою для набуття права користування жилим приміщенням, враховуючи при цьому, що ОСОБА_3 проживає у спірній квартирі і користується комунальними послугами. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що комунальні послуги за квартиру сплачує саме первісний позивач ОСОБА_3

Що стосується зустрічних позовних вимог, то суд першої інстанції правильно вказав, що проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі, яка є власністю ОСОБА_4 і складається з однієї житлової кімнати, перешкоджає останньому реалізовувати свої права власника, що є підставою для їх поновлення в судовому порядку, шляхом виселення ОСОБА_3 із спірної квартири, без надання іншого житлового приміщення.

Суд першої інстанції також дійшов обґрунтованого висновку про те, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 про зняття відповідача з реєстраційного обліку задоволенню не підлягають, так як достатньою правовою підставою для зняття з реєстрації місяця проживання, згідно ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382-ІУ від 11.12.2003р., є судове рішення про виселення, яке набрало законної сили.

Доводи заявника апеляційної скарги про те, що у відповідності до ч. 6 ст. 405 ЦК України сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений, є безпідставними, оскільки за життя ОСОБА_5, яка була власником спірної квартири, сервітут щодо користування ОСОБА_3 цією квартирою не встановлювався, а тому не може зберігати свою чинність при зміні її власника. При цьому, апелянт можливо мав на увазі ч. 6 ст. 403 ЦК Країни.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх первісних позовних вимог, заперечень проти зустрічних позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що виселення із житлового приміщення має відбуватись лише на підставі вимог, передбачених житловим законодавством України, то вони є частково слушними.

Так, в даному випадку суд обгрунтовано застосував вимоги ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, однак суду належало також застосувати до спірних правовідносин вимоги ст.ст. 98, 150 та ст. 168 ЦК України щодо виселення ОСОБА_3 із спірної квартири.

Такого висновку колегія суддів дійшла виходячи з того, що чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника.

Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом.

Право відповідачів, які не є власниками спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідачів та їх неповнолітніх дітей.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що оскільки ОСОБА_4 є новим власником спірної квартири, та який не давав згоди на вселення і реєстрацію у ній ОСОБА_3, а останній вселився та проживав у квартирі зі згоди колишнього власника, то він підлягає виселенню на підставі ст.ст. 98, 150, 168 ЖК України, які передбачають виселення, зокрема тимчасових жильців, так як після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, то вони стали тимчасовими жильцями.

У відповідності до ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції є правильним, законним і обґрунтованим, то відсутність зазначення в ньому статей Житлового кодексу, на підставі якого здійснюється виселення ОСОБА_9, є формальним, у зв'язку з чим підстави для скасування рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко