АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
Справа № 686/2312/14-ц
Провадження № 22-ц/792/201/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі : головуючого - судді Фанди В.П.,

суддів : Спірідонової Т.В., Купельського А.В.,

при секретарі : Дорощук О.М.,

за участі: представника апелянта ОСОБА_1

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, як представника ОСОБА_2, на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 29 квітня 2014 року

у справі за позовом публічного акціонерного товариства ,,Альфа-Банк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Заслухавши доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів

в с т а н о в и л а

У лютому 2014 року позивач звертаючись до суду з позовом, просив звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути судові витрати. Зазначав, що 11 грудня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір на суму в 59 000 дол. США. З метою належного виконання кредитного зобов'язання було укладено договір іпотеки нерухомого майна, а саме житлової квартири АДРЕСА_1, та належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2007 року. Відповідно до іпотечного договору сторони оцінили дану квартиру в 66 258 дол. США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 11 грудня 2007 року становило 334 602 грн..

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2014 року позов задоволено. Звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на житлову квартиру АДРЕСА_1 та належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2007 року, вартість якої станом на 11 січня 2014 року становить 616 288,27 грн. на користь банку шляхом проведення прилюдних торгів відповідно до ЗУ ,,Про виконавче провадження" за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна визначеною на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. Вирішено питання судових витрат.

______________________________________________________________________________________Головуюча у першій інстанції - Мазурок О.В.

Доповідач - Фанда В.П. Категорія : 27

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 грудня 2014 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 квітня 2014 року залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі апелянт з заочним рішенням суду не погоджується, посилається на порушення норм матеріального та процесуального законодавства, просить його скасувати та постановити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог повністю. Зазначає, що судом не була взята до уваги та обставини, що в спірній квартирі зареєстровані та проживають його малолітні діти. Крім того, при посвідчені договору нотаріусом не ставилася вимога про витребування довідки із органу опіки та піклування.

На апеляційному перегляді рішення суду першої інстанції представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги, вважає, що її слід задовольнити з підстав вказаних у апеляції. Звертає увагу суду, що мотивувальна частина рішення не відповідає вимогам процесуального законодавства, розмір пені визначений не правильно, при перегляді заочного рішення суд не врахував наявність закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Банк на перегляд справи не направив свого представника, належним чином повідомлений про день, час і місце слухання справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення від 16 березня 2015 року.

Колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 309 цього Кодексу визначено, що підставами для скасування, зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 11 грудня 2007 року між ЗАТ "Альфа Банк", перейменованого згодом в ПАТ "Альфа-Банк", та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №800002807. Відповідно до п. 3 кредитного договору відповідач зобов'язувався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту.

З метою забезпечення належного виконання кредитного зобов'язання між сторонами було укладено іпотечний договір №800002807-И, з подальшим внесенням змін, відповідно до умов якого відповідач передав банку квартиру, що складається із двох кімнат, загальною площею 57,8 кв. м, житловою площею 25,7 кв. м. по АДРЕСА_1, належну йому на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2007 року. Відповідно до іпотечного договору сторони оцінили вищевказаний предмет іпотеки в 66258 дол. США, що за офіційним курсом НБУ станом на 11 грудня 2007 року становить 334 602 грн..

Місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у сумі 59000 дол. США, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача, тоді як останній неналежно виконує взяті на себе зобов'язання в результаті чого станом на 11 січня 2014 року в нього виникла заборгованість: по тілу кредиту - 45206,74 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 361337, 47грн.; по процентам - 10035,84 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складає 80216, 47 грн.; по пені - 21860,92 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 174734, 33 грн..

Такий висновок суду відповідає матеріалам справи, відповідачем не спростований належними та допустимими доказами.

Згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року N 2402-III "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до роз'яснень викладених у постанові №5 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", п.44, суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Положення статті 12 Закону України від 2 червня 2005 року N 2623-IV "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти, діють з 1 січня 2006 року і на договори, укладені до цієї дати, не поширюються (стаття 58 Конституції України).

Згідно до п.2.4 кредитного договору від 11.12.07 року банк надав кошти на проведення часткової оплати квартири АДРЕСА_1, яка придбавалася за договором купівлі-продажу відповідачем у власність. Цього ж дня було укладено іпотечний договір за яким відповідач передав цю квартиру банку. Таким чином на час укладення іпотечного договору у даній квартирі не проживали неповнолітні діти, не було зареєстровано їх місце постійного проживання, тому вони не набули на час укладення договору іпотеки право користування житлом. Дочки відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 була зареєстрована у спірній квартирі 28.10.10 року, а ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2., тобто набагато пізніше ніж був укладений даний договір.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що неповнолітні діти на час укладення іпотечного договору не набули право користування іпотечним житлом, тому посилання апелянта на порушення прав неповнолітніх дітей не заслуговують на увагу.

Надані представником апелянта квитанції про проведення проплати по кредитному договору до уваги колегією суддів не беруться, так як кошти вносилися після прийняття рішення місцевим судом.

Разом з цим, резолютивна частина рішення суду не відповідає вимогам діючого законодавства.

Відповідно п. 42 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).

В порушення вищевикладеного місцевий суд у резолютивній частині обмежився лише посиланням на наявність загальної суми заборгованості, не зазначивши всі її складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки.

Крім цього, відповідно ст.4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.14 року встановлено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 09.12.2014 року у перегляді заочного рішення суду відмовлено відповідачу, який отримав споживчий кредит у іноземній валюті, постійно проживає у квартирі площею 57,8 м. кв., яка є предметом іпотеки, іншого житла не має, не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

При перегляді 09.12.2014 року заочного рішення, судом не враховано, що 07 червня 2014 року, після ухвалення рішення судом першої інстанції набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами ? резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Апеляційний суд при перегляді рішення місцевого суду перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду з огляду на те законодавство, яке існувало на час його ухвалення.

Однак при розгляді будь-якої цивільної справи суд має враховувати, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При розгляді справи, суди зобов'язані враховувати не тільки буквальне текстове вираження норми права, але тлумачити і застосовувати вказану норму у контексті тих завдань та очікувань, які стали підставою для прийняття конкретного нормативного акта.

Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов'язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, викидаючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби для існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Основною метою прийняття Закону, як зазначалося у пояснювальній записці, є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов'язань.

Проаналізувавши норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можна зробити висновок, що вони містять як норми матеріального права, так є і процесуальними нормами, які необхідно застосовувати судам на будь-якій стадії розгляду справи, враховуючи, що саме поняття «мораторій» є відстроченням виконання зобов'язань, що встановлюються на певний термін.

Набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» після прийняття рішення судом першої інстанції не позбавляє права, а зобов'язує суд апеляційної інстанції застосувати його норми при перегляді рішення суду першої інстанції, як і не виключає того, що суд має застосовувати цей закон за наявності критеріїв, викладених у ст. 1 цього Закону.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що обраний спосіб захисту порушеного права не може бути застосований судом, тому дане рішення суду слід скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду слід скасувати, та задовольнити апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 29 квітня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення. Відмовити у задоволенні позову публічного акціонерного товариства ,,Альфа-Банк" до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Стягнути з публічного акціонерного товариства ,,Альфа-Банк" на користь ОСОБА_2 1827 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: підпис Судді: підписи

З оригіналом згідно : суддя апеляційного суду В.П. Фанда