22-ц/775/289/2015(м)
Категорія: 48 Головуючий в 1 інстанції Гальченко І.В.
Доповідач Супрун М.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Супрун М.Ю

суддів Мироненко І.П., Осипчук О.В.

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 січня 2015 року та додаткове рішення Волноваського районного суду Донецької області від 11 березня 2015 року,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що вони з відповідачкою з 14 червня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 18 жовтня 2013 року. За час шлюбу ними було придбане майно, яке складається з жилого будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки домовленості про поділ даного майна між ним та ОСОБА_2 не досягнуто, просив визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеного нерухомого майна, залишив відповідачці на праві власності іншу 1/2 частину спірного домоволодіння.

Волноваським районним судом Донецької області від 19 січня 2015 року ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 Визнано право власності за ОСОБА_1 на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 Волноваського району Донецької області. Додатковим рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 11 березня 2015 року визнано право власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_1 за кожним на ? частину житлового будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 Волноваського району Донецької області.

Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, відповідачка звернулась з апеляційними скаргами, в яких, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та додаткове рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

При цьому відповідачка послалась на те, що суд першої інстанції необґрунтовано не прийняв до уваги, що спірний будинок був придбаний за кошти, які вона отримала від продажу будинку та земельної ділянки, які належали їй на праві особистої власності та узяла в борг у свої матері. Крім того, вважає, що суд не врахував інтереси їх неповнолітньої дитини і не відступив від засад рівності часток.

Відповідачка у судовому засіданні апеляційного суду підтримала апеляційні скарги, просила рішення суду першої інстанції та додаткове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Представник відповідача - адвокат Мірошнікова Т.А. в суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційних скарг просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачки та представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції при вирішенні справи встановлено, що 14 червня 2000 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 18 жовтня 2013 року було розірвано ( а.с. 6)

Під час шлюбу сторони набули жилий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який було зареєстроване за відповідачкою, що підтверджується копією договору купівлі-продажу жилого будинку від 12 липня 2000 року (а.с.7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірний жилий будинок є спільною сумісною власністю сторін і з урахуванням того, що частки чоловіка та дружини при поділі майна є рівними, дійшов до висновку про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на ? частку вказаного нерухомого майна.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними та відповідають обставинам справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хворобою тощо) самостійного заробітку (доходу).

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст. 71 СК України).

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). При цьому судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Повно та всебічно дослідивши обставини, на які посилалася ОСОБА_2, суд першої інстанції не знайшов підстав для відступу від засад рівності часток подружжя та обґрунтовано виходив із того, що будинок, придбаний відповідачкою під час шлюбу є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу шляхом визнання за кожним із подружжя права власності на ? частину ідеальної частки.

При цьому, суд зробив правильний висновок, що відповідачка не довела, що кошти, отримані нею за договором позики, укладеним з її матір'ю та від продажу будинку та земельної ділянки, що належали їй на праві особистої власності використовувались для придбання спірного будинку.

Таким чином, оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні та зводяться до переоцінки доказів.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишити рішення суду першої інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 січня 2015 року та додаткове рішення Волноваського районного суду Донецької області від 11 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: