Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» на рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 05 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що 24 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_6 було укладено договір № MKV0GA00007100, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 10 000 доларів США зі сплатою 11,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом за користування кредитом терміном до 23 жовтня 2017 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 29 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір іпотеки № б/н, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку будинок загальною площею 130,70 кв. м, житловою площею 73,30 кв. м, розташований по АДРЕСА_1, що належить йому на праві власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер. 29 вересня 2011 року позивачем була направлена претензія кредитора до Виноградівської державної нотаріальної контори, на яку отримано від 02 лютого 2012 року № 25 про те, що спадкоємця померлого ОСОБА_6, які звернулись із заявами про прийняття спадщини є ОСОБА_3 Посилаючись на викладене, позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 24 жовтня 2007 року № MKV0GA00007100 року в розмірі 12 525 доларів 64 центи США звернути стягнення на будинок розташований по АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; а також виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із зазначеного житлового будинку.

Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 04 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 05 лютого 2015 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 214, 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вище вимогам закону не відповідають.

Судами встановлено, що 24 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_6 укладено договір № МКV0GА00007100, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 11 215 доларів США зі сплатою 0,92 % на місяц на суму залишку заборгованості за кредитом, терміном до 23 жовтня 2017 року, з яких 1 000 доларів США на споживчі цілі - ремонт та облаштування житлового будинку, а 1 215 доларів США на сплату страхових платежів (а. с. 15-19).

Того ж дня між ОСОБА_6 та закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» та було укладено договір особистого страхування № МКV0LК00059701 (а. с. 58-59).

У забезпечення виконання ОСОБА_6 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, 29 жовтня 2007 року між ним та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № б/н, згідно з умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку банку житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого Королівською селищною радою 14 серпня 2001 року на підставі рішення ради народних депутатів від 19 липня 2001 року № 85 (а. с. 23-25).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року року ОСОБА_6 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть, виданого виконавчим комітетом Королівської селищної ради Виноградівського району Закарпатської області 23 червня 2008 року серії НОМЕР_1 (а. с. 29).

За розрахунком ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 12 червня 2012 року заборгованість за кредитним договором становить 12 525 доларів 64 центи США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 8 706 доларів 26 центів США, заборгованості за відсотками - 1 767 доларів 44 центи США, заборгованості з комісії - 340 доларів США та заборгованість з пені - 1 711 доларів 94 центи США (а. с. 11-14).

У зв'язку зі смертю боржника 29 вересня 2011 року банком до Виноградівської державної нотаріальної контори направлено претензію з приводу заборгованості за кредитним договором, що підтверджується реєстром претензій від 29 вересня 2011 року (а. с. 30-32).

Згідно з відповіддю Виноградівської державної нотаріальної контори від 02 лютого 2012 року № 25 дану претензію направлено ОСОБА_3 (а. с. 37).

21 квітня 2012 року банк направив ОСОБА_3 лист-претензію від 12 березня 2012 року № 1266 про наявність заборгованості за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_6, та запропоновано погасити дану заборгованість у добровільному порядку (а. с. 33-36).

Також встановлено, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі зі спадкодавцем ОСОБА_6, зареєстрована та продовжує проживати у житловому будинку, що є предметом іпотеки, що підтверджується довідкою Виноградівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області від 29 травня 2014 року № 1797 (а. с. 48).

Згідно з довідкою Королівської селищної ради Виноградівського району від 23 липня 2014 року № 524/02-11 по АДРЕСА_1 також зареєстровані та проживають діти спадкодавця - ОСОБА_4, та ОСОБА_5 (а. с. 83).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що спадкоємці позичальника фактично прийняли спадщину та з огляду на наявну кредитну заборгованість спадкодавця, банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому апеляційний суд відмовив у позові, посилаючись, як на єдину підставу, на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 529 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України - здійснення права на спадкування) та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України - оформлення права на спадщину).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. ст. 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора.

Недотримання кредитором передбачених ст. 1281 ЦК України строків пред'явлення вимог (які є присічними, преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 08 квітня 2015 року в справі № 6-33цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У порушення ст. ст. ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди попередніх інстанцій не встановили, коли кредитор дізнався про смерть боржника та відповідно, чи дотримано ним строк пред'явлення вимог до спадкоємців.

Разом з тим, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу » та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку », якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

За змістом ст. 58 Конституції України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_186/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1> закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843304/ed_2015_05_14/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Таким чином установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону .

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули та не врахували, що ухваленням судового рішення відчуження майна не відбувається, а дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджуються на дані правовідносини на стадії виконавчого провадження, тому дійшли передчасного висновку про відмову в позові.

Оскільки вимога про виселення відповідачів із предмета іпотеки є похідною від вирішення основної вимоги - звернення стягнення на предмет іпотеки, судові рішення в цій частині також підлягають скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <nau://ukr/1618-15|st336>, 338 ЦПК України <nau://ukr/1618-15|st340>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від

04 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 05 лютого 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак