АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/852/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Тептюк Є. П.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоГончар Н. І.
суддівЮвшина В. І. , Пономаренка В. В.
при секретаріАнкудінову О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 липня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору позики,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулись в суд з позовом до ОСОБА_6 про стягнення боргу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 10 березня 2012 року між сторонами був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_7 дала в борг відповідачу кошти в сумі 4000 доларів США та 3600 грн., а ОСОБА_8 дав в борг відповідачу кошти в сумі 3000 доларів США, що підтверджується розпискою. Даною розпискою ОСОБА_6 підтвердив, що отримав кошти від позивачів в сумі 7000 доларів США та 3600 грн., зі строком повернення до 01 червня 2012 року.

Позивачі стверджують, що відповідач порушив зобов'язання за договором позики та не сплатив обумовлені кошти в строк, що був визначений в договорі (розписці).

Враховуючи, що відповідач не бажає виконувати взяті на себе зобов'язання за договором позики, ОСОБА_7 просила стягнути з ОСОБА_6 на її користь основну суму заборгованості у розмірі 35 552 гривні (еквівалент станом на 10.03.2012 року за курсом 798 грн. 80 коп. за 100 доларів США), інфляційні збитки в сумі - 105 гривень, три процента річних в сумі - 1 688 гривень та моральну шкоду в сумі - 10 000 гривень, а ОСОБА_8 просив суд стягнути з ОСОБА_6 на його користь основну суму заборгованості у розмірі 23 964 гривні, інфляційні збитки в сумі - 71 гривня 10 копійок, три процента річних в сумі - 1138 гривень та моральну шкоду в сумі - 5 000 гривень. Стягнути з відповідача судові витрати.

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся в суд із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору позики.

У своїй заяві зазначав, що розписка, надана відповідачами за зустрічним позовом як доказ своїх вимог, не містить повного ідентифікування осіб, які зазначені в ній. Ініціали, зазначені в розписці , не підтверджують того, що вона написана саме стосовно учасників процесу. Крім того не зазначено валюту грошових коштів країни світу та передачу цих коштів у позику. Як немає доказів, що підтверджують факт написання цієї розписки саме ним.

Тому позивач за зустрічним позовом просив суд визнати недійсним договір позики, укладений між ним та ОСОБА_7 і ОСОБА_8

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 08 липня 2014 року первісний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики в сумі 37 353 гривні, з яких 35 665 гривень - основна суму боргу з урахуванням індексу інфляції, 1 688 гривень - три процента річних від простроченої суми.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 заборгованість за договором позики в сумі 25 173 гривні, з яких 24 035 гривень - основна суму боргу з урахуванням індексу інфляції, 1 138 гривень - три процента річних від простроченої суми.

Також вирішено питання із судовими витратами.

У задоволенні іншої частини первісних позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 липня 2014 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову повністю та задовольнити його зустрічний позов.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 09 жовтня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 липня 2014 року відхилено, а рішення залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 лютого 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 09 жовтня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши осіб які з»явились в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апелянта, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи із наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

В повній мірі зазначеним вимогам закону дане судове рішення не відповідає.

Ст.. 303 ЦПК України передбачає, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до ч. 3 даної статті, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що 10 березня 2012 року між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_7 позичила відповідачу кошти в сумі 4000 доларів США та 3600 грн., а ОСОБА_8 позичив відповідачу кошти в сумі 3000 доларів США. На підтвердження факту отримання коштів від позивачів, ОСОБА_6 написав розписку, в якій вказав строк повернення коштів до 01 червня 2012 року. За домовленістю сторін позика є безвідсотковою.

Взяті на себе зобов»язання за договором позики ОСОБА_6 належним чином не виконав, отримані в борг кошти ні в строк, вказаний в розписці ні до даного часу не повернув.

Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що оскільки зобов»язання за договором позики ОСОБА_6 не виконав, то є всі підстави для стягнення з нього заборгованості на користь позивачів.

Однак колегія суддів не може погодитись із висновком суду про те, що сума боргу отримана відповідачем в іноземній валюті, має ним повертатися за курсом, встановленим на час укладання договору позики та з урахуванням інфляційних витрат.

У відповідності до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.. 99 Конституції України , грошовою одиницею України є гривня.

Ст.. 192 ЦК України встановлено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ст.. 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позивальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов»язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз»яснено, що у разі пред»явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення.

Ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи, що частина коштів, а саме 4000 дол. США та 3000 дол. США відповідачем за договором позики були отримані в іноземній валюті, їх стягнення з урахуванням індексу інфляції національної грошової одиниці - гривні, не передбачено законом, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

В ході розгляду справи апеляційним судом ОСОБА_7, її представник та представник ОСОБА_8 від позовних вимог в частині стягнення боргу у гривнях з урахуванням індексу інфляції та від стягнення з відповідача 3 % річних від загальної простроченої суми - відмовились. Просили стягнути борг в іноземній валюті у гривнях відповідно до курсу дол.. США на сьогоднішній день та борг в сумі 3 600 без урахування індексу інфляції.

Відповідно до довідки наданої банком «Фінанси та Кредит» № 9-312500/15, станом на 31.03.2015 року офіційний курс гривні, встановлений Національним банком України до долара США становить 2344, 2625 гривні за 100 доларів США.

Враховуючи, що позивачі від своїх позовних вимог до ОСОБА_6 в частині стягнення боргу в сумі 3600 гривень з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних від загальної суми заборгованості відмовилися, сума боргу яка підлягає стягненню з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 складає загальну суму 97 360 гривень / 4000 дол. США х 23, 46 + 3600 гривень/, на користь ОСОБА_8 70 320 гривень / 3000 дол. США х 23,46/ та відповідає розрахунку наданому представником позивачів.

Ст. 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною /сторонами/ вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним /оспорюваний правочин/.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики між сторонами, позивачами надана розписка ОСОБА_6 про отримання у позивачів в борг коштів, що не суперечить положенням ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Оригінал розписки був оглянутий судом і ксерокопія завірена суддею.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання правочину недійсним, а доводи викладені в апеляційній скарзі про те, що надана в матеріали справи розписка про отримання ним у позивачів в борг грошей по змісту та формі не відповідає вимогам закону, що її зміст не відповідає обставинам викладеним позивачами в позовній заяві є такими, що не заслуговують на увагу та спростовуються вищевказаними положеннями ст.. 1047 ЦК України.

Колегія суддів також не може прийняти до уваги твердження апелянта про те, що вказану розписку взагалі писав не він, вона написана не його почерком, оскільки клопотання про проведення по справі судової почеркознавчої експертизи ні в ході розгляду справи судом першої інстанції, ні в ході розгляду справи апеляційним судом, останній не заявляв, що він сам підтверджує в апеляційній скарзі /а.с. 90/.

Також не може бути прийнято до уваги твердження апелянта про те, що сама по собі розписка не є договором позики, а лише має за законом підтверджувати факт його вчинення та його умови, оскільки така позиція не ґрунтується на законі.

Відповідно до положень ст..ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

А тому твердження апелянта про те, що його звернення в суд із зустрічним позовом про визнання правочину недійсним не означає, що він мав доводити, що він не є автором розписки наданої позивачами в матеріали справи є таким, що суперечить положенням цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при розгляді даної справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального права, а тому рішення суду необхідно змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь позивачів сум заборгованості за договором позики. В іншій частині рішення суду необхідно залишити без змін.

Відповідно до положень ст.. 88 ЦПК України, з ОСОБА_6 на користь держави необхідно стягнути судові витрати в сумі 1051 гривня 54 копійки.

Керуючись ст.. ст.. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 08 липня 2014 року змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 заборгованості за договором позики.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 заборгованість за договором позики в сумі 97 360 /дев»яносто сім тисяч триста шістьдесят/ гривень

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 заборгованість за договором позики в сумі 70 320 /сімдесят тисяч триста двадцять/ гривень.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави судові витрати в сумі 1051 гривня 54 копійки.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили одразу після його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :