АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/9090/14-ц Головуючий у 1-й інстанції Процько Я.В.
Провадження № 22-ц/789/312/15 Доповідач - Щавурська Н.Б.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 квітня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Щавурської Н.Б.

суддів - Гурзель І. В., Ходоровський М. В.,

при секретарі - Парандюк Ю.Б.

з участю сторін - представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника

позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18 листопада 2014 року та ухвалу від 09 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном , -

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 18.11.2014 року позов задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні гаражем НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, шляхом звільнення вказаного приміщення від усього належного йому майна.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 14.01.2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 09.02.2015 року виправлено допущені в рішенні від 18.11.2014 року описки. Вказано в мотивувальній та резолютивній частинах, що до стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 підлягає 243,60 грн., а не 229,40 грн. судового збору.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати вказані рішення та ухвалу про виправлення описки, вважаючи їх незаконними, постановленими з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю та постановити нову ухвалу, якою виправлення описок в судовому рішенні не робити у зв'язку з їх відсутністю.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 апеляційні скарги підтримав, зіславшись на доводи, викладені в них.

Представник позивача ОСОБА_4 відносно апеляційних скарг заперечила, просила їх відхилити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційних скарг в їх межах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення та ухвалу суду підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково, суд обґрунтовував свої висновки тим, що відповідачем порушено право позивачки на вільне користування та розпорядження своїм майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником гаража НОМЕР_1, що у АДРЕСА_1 (а.с.6-7).

Даним гаражем фактично користується відповідач ОСОБА_1, який заперечує право власності позивача і відмовляється добровільно звільнити гараж.

У відповідності до ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст.ст.319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням майном.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, встановивши, що відповідачем, який фактично користується гаражем НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, що належить на праві власності позивачу, порушено право останнього, передбачене законом (ст.ст.319, 321 ЦК України), суд першої інстанції, на думку колегії суддів, прийшов до вірного висновку про необхідність захисту такого права шляхом усунення ОСОБА_1 перешкод ОСОБА_3 у користуванні приміщенням гаража. Таким, що відповідає вимогам закону є й спосіб захисту, який з врахуванням того, що гараж є нежитловим приміщенням, полягає у звільненні відповідачем гаража, а не у виселенні, як помилково вважала позивач.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як на підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Так, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права, що полягає у виході судом за межі позовних вимог (зміні способу усунення перешкод і зазначенні у рішенні суду про звільнення гаража відповідача, а не про виселення, як зазначалось позивачем), колегія суддів вважає безпідставними, оскільки як вбачається з позовних вимог ОСОБА_3, остання обгрунтовувала свій позов нормами цивільного права (ст.391 ЦК України, а не нормами житлового права (ст.116 ЖК)), на підставі яких судом і було ухваленого рішення. Сама по собі зміна способу усунення перешкод з врахуванням вимог закону, і частковим задоволенням у зв'язку з цим позову ОСОБА_3, на думку колегії суддів, не може вважатися виходом за межі позовних вимог.

Доводи апелянта про порушення судом норм процесуального права, що полягає в ухваленні рішення за відсутності доведеності позивачем позовних вимог колегія суддів вважає безпідставними, як такі що спростовуються матеріалами справи - витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності НОМЕР_2 (а.с.6-7), з якого вбачається, що саме ОСОБА_3 є власником гаража НОМЕР_1, що знаходиться у АДРЕСА_1; фактом визнання представником відповідача протягом усього часу розгляду справи обставин справи (користування ОСОБА_1 спірним гаражем), що в свою чергу відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України звільняє позивача від доказування, а також фактом заперечення відповідачем права власності позивача на спірний гараж, який стверджується наявністю на розгляді суду інших позовів з участю даних сторін, чого не заперечив представник відповідача в ході розгляду справи апеляційним судом.

Не заслуговують на увагу колегії суддів й доводи апеляційної скарги в частині порушення судом норм процесуального права, які полягають в незаконності ухваленні рішення по суті спору за відсутності документального підтвердження сплати позивачем судового збору, оскільки питання розподілу судових витрат при ухваленні рішення може бути вирішено у відповідності до ст.88 ЦПК України, а сам по собі факт відсутності документа про сплату позивачем судового збору не є обов'язковою підставою для скасування рішення суду в розумінні п.4 ст.309 ЦПК України. При цьому, колегія суддів приймає до уваги відповідні роз'яснення, викладені Пленумом Вищого спеціалізованого Суду України у п.28 постанови "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17.10.2014 року № 10, і зокрема, те, що у разі неподання позивачем доказів оплати судового збору суд залежно від конкретних обставин справи може стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням положень статті 88 ЦПК України.

Необгрунтованими, на думку колегії суддів, є доводи апеляційної скарги в частині порушення судом норм процесуального права, що полягає у незаконному відновленні судом втраченого провадження, оскільки, як вбачається зі змісту ухвали суду від 16.06.2014 року (а.с.1), провадження у справі відкрито на підставі ст.122 ЦПК України, тобто на загальних підставах у зв'язку з поданням позивачем нової позовної заяви, а не заяви про відновлення втраченого провадження, а наслідком помилкового посилання суду при відкриті провадження одночасно на ст.ст.402-406 ЦПК України стала відсутність вимоги суду до позивача про обов'язкове надання документа про сплату судового збору. Разом з цим, як зазначалось вище, питання розподілу судових витрат вирішується при ухваленні судом рішення.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3, апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить.

Оскільки, судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення в частині вирішення вимог про усунення перешкод відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування в цій частині відсутні.

Разом з тим, враховуючи відсутність на час ухвалення судом першої інстанції заочного рішення доказів про сплату позивачем судового збору (документального підтвердження факту пожежі в суді та знищення справи ОСОБА_3, а також довідки територіального органу державної казначейської служби України про зарахування сплаченого позивачем судового збору до відповідного бюджету), заочне рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 судових витрат не може вважатися законним і обгрунтованим, тому апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення суду по даній справі підлягає до часткового задоволення - рішення суду в частині вирішення питання про судові витрати підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат у розмірі, передбаченому чч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір", що складає 243 грн. 60 коп. у дохід Державного бюджету України.

Заслуговують на увагу колегії суддів й доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу від 09.02.2015 року про виправлення описки.

З врахуванням невідповідності нормам процесуального права рішення суду від 18.11.2014 року в частині вирішення питання про судові витрати, скасування колегією суддів в цій частині даного рішення та ухвалення нового, ухвала Тернопільського міськрайонного суду від 09.02.2015 року про виправлення судом описки у розмірі судових витрат не може вважатися законною та підлягає скасуванню. Разом з тим, оскільки описка була виправлена судом першої інстанції з власної ініціативи, а питання про розподіл судових витрат вирішено колегією суддів при ухваленні свого рішення, підстави для ухвалення в цій частині колегією суддів нової ухвали - відсутні.

Керуючись ст.ст.88, 309 ч.1 п.4, 312 ч.1 п.2, 313, 314 ч.2, 316 ч.ч.1; 317 ч.1, 319 ч.1, 324 ч.1 п.1, 325 ч.1 ЦПК України, ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір", колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.11.2014 року - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 18.11.2014 року в частині стягнення судового збору скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. В решті рішення суду - залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 09.02.2015 року - задовольнити частково.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 09.02.2015 року про виправлення описки - скасувати.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ на протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Н.Б. Щавурська