УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О.,Касьяна О.П., Мостової Г.І.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_6 про звернення стягнення, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 16 травня 2013 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2010 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 726 757 грн 59 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_6, який зареєстрований і проживає у квартирі, зі зняттям з реєстраційного обліку.

На обґрунтування своїх вимог посилалось на ті обставини, що 05 квітня 2006 року між сторонами укладено договір кредиту, за яким відповідач отримав 342 230 грн зі сплатою 12% на рік за користування коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 03 квітня 2026 року, на забезпечення виконання якого в цей же день укладено договір іпотеки, за яким відповідач передав у заставу належну йому квартиру АДРЕСА_1.

Однак відповідач на порушення вимог закону та умов договору не виконує взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 13 вересня 2010 року утворилась заборгованість у розмірі 726 757 грн 59 коп., просило задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки.

Заочним рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 16 травня 2013 року позов задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 квітня 2006 року у сумі 726 757 грн. 59 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,7 кв. м, шляхом її продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Виселено ОСОБА_6 із цієї квартири зі зняттям з реєстраційного обліку в органі МВС України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу зазначеного будинку.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено.

У другому абзаці резолютивної частини рішення словосполучення «у розмірі 726 757 грн 59 коп.» замінено словосполученням «у розмірі 470 786 грн 25 коп.». У цьому ж абзаці резолютивної частини рішення після слів «а також наданням КБ «Приватбанк» всіх повноважень необхідних для здійснення продажу» доповнено словами «за початковою ціною предмету іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час продажу іпотечного майна».

У решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору утворилася заборгованість, в рахунок погашення якої потрібно звернути стягнення на предмет іпотеки та відповідно до вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» виселити відповідача з квартири зі зняттям з реєстраційного обліку.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, зокрема зменшуючи загальний розмір заборгованості за кредитним договором та зазначаючи початкову ціну предмета іпотеки, апеляційний суд виходив з того, що судом першої інстанції стягнуто пеню без урахування річного строку позовної давності та на порушення ст. 39 Закону України «Про іпотеку» не вказано початкову ціну предмета іпотеки.

Проте з такими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно із законом, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають з таких підстав.

Судами установлено, що 05 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір, за яким банк надав відповідачу 342 230 грн зі сплатою 12 % на рік за користування коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 03 квітня 2026 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 44,7 кв. м.

У зв'язку з невиконанням відповідачем кредитних зобов'язань станом на 13 вересня 2010 року виникла заборгованість у розмірі 726 757 грн 59 коп., яка складається з: 283 015 грн 14 коп. - заборгованість за кредитом; 112 084 грн 98 коп. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 274 332 грн 30 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом; 57 325 грн 17 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» та у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Аналогічні положення містяться і у п. п. 18.8.1-18.8.3 договору іпотеки.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, та суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення без змін, обґрунтовано виходили з того, що відповідач неналежно виконував умови договору кредиту, внаслідок чого утворився борг і позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок його погашення, як визначено законом та договором.

Разом із тим, вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував, що положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Отже, не виконав вимоги процесуального права щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи та, посилаючись на загальний розмір заборгованості за кредитним договором, не встановив та не зазначив усіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, не вказав, чи потрібні заходи для збереження предмета іпотеки або передачі його в управління.

Не встановив та не зазначив у рішенні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної у грошовому вираженні за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку», про що вказано у постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15.

Разом із цим, ухвалюючи рішення про виселення відповідача, суд не перевірив наявності підстав для цього, не з'ясував, чи направлялась йому письмова вимога про виселення з квартири з усіма іншими мешканцями, чи отримана вона ним та чи містяться в матеріалах справи відповідні докази на підтвердження цього.

Не надав належної оцінки цим обставинам з урахуванням вимог ч. 4 статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку", роз'яснень, викладених у п. 43 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з

розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07 лютого 2014.

Крім того, не перевірив, чи придбана спірна квартира за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечено договором іпотеки, та чи може бути виселений відповідач без надання іншого житла, про що зазначено у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, зробив передчасний висновок про задоволення позову, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

Апеляційний суд цих недоліків не усунув, на порушення ст. 303 ЦПК України не перевірив законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, а змінюючи рішення в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором та визначаючи його складові, зокрема розмір пені з урахуванням річного строку позовної давності, та застосовуючи його, суд не перевірив наявності в матеріалах справи заяви відповідача про застосування цього строку, поданої до ухвалення рішення судом першої інстанції (ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України), а відтак і наявність підстав для визначення її розміру в межах річного строку позовної давності.

Крім того, вказуючи у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час продажу іпотечного майна, апеляційний суд не врахував, що це суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку», не встановив у рішенні початкову ціну предмета іпотеки у грошовому вираженні, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, як передбачено ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Заочне рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 16 травня 2013 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко О.П. Касьян Г.І. Мостова