РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», треті особи: профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів - механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, про визнання наказу незаконним та скасування наказу, за касаційною скаргою Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого уточнив під час розгляду справи та остаточно просив визнати незаконним та скасувати наказ директора Іллічівського морського торговельного порту від 3 липня 2014 року №322-О в частині постійного переміщення ОСОБА_6 електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 4-го розряду відділу побуту з оплатою за штатним розкладом та з 32-х годинним робочим тижнем.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що вказаним наказом із 1 червня 2014 року було ліквідовано структурний підрозділ «служба побуту» та створено структурний підрозділ «Відділ побуту», а вивільнення працівників, робочі місця яких підлягають скороченню, здійснити відповідно до ст. 49-2 КЗпП України. 3 липня 2014 року було видано наказ по порту №322-О згідно якого позивача було примусово переведено на неповний робочий час з 32-х робочим тижнем. Позивач стверджує, що наказ видано з порушенням чинного законодавства України та чинного колективного договору ДП «Іллічівський морський торговельний порт», через що у липні 2014 року позивачу було виплачено заробітну плату за 80 % робочого часу, незважаючи на те, що він працював повний робочий час та знаходився на робочому місці. Вказані обставини призвели до зменшення 20 % тарифу - посадового окладу за липень 2014 року.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року, позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора Іллічівського морського торговельного порту від 3 липня 2014 року №322-О в частині постійного переміщення ОСОБА_6 електромонтером з ремонту та обслуговування електроустаткування 4-го розряду відділу побуту з оплатою за штатним розкладом та 32-х годинним робочим тижнем.

У касаційній скарзі ДП «Іллічівський морський торговельний порт» ставить питання про скасування оскаржуваних судових рішень та просить прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте таким вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що у зв'язку із набранням чинності законодавства України, було утворено ДП «Адміністрація морських портів України». Проведення реорганізації призвело до розподілу функцій між державними підприємствами морського транспорту, що кваліфікується як зміна в організації виробництва і праці. Також вказана реорганізація призвела до зміни структури та розміру доходної частини підприємства, скоротилась кількість і обсяг загальних питань, якими займається служба побуту порту, скоротилась кількість обєктів утримання і обслуговування службою, зменшився обєм і характер робіт, що виконується її працівниками.

19 лютого 2014 року керівництвом порту було видано наказ № 110 «Про зміни в організації виробництва і праці службу побуту», яким з 1 червня 2014 року створено структурний підрозділ «Відділ побуту» та ліквідовано структурний підрозділ «Служба побуту».

Згідно копії повідомлення від 14 травня 2014 року, начальника соціальної служби та голів профспілкових організацій повідомлено про те, що відповідно до наказу від 19 лютого 2014 року № 110 «Про зміни в організації виробництва і праці службу побуту» з 1 червня 2014 року у службі побуту будуть проведені зміни в організації виробництва і праці шляхом реорганізації вказаного структурного підрозділу у відділ побуту із новим затвердженим штатним розписом.

8 квітня 2014 року ОСОБА_6 було вручено повідомлення про зміну істотних умов праці, проте він не погодився з роботою у нових умовах, про що свідчить його підпис в даному документі.

Наказом ДП "Іллічівський морський торговельний порт" від 3 липня 2014 року № 322-О ОСОБА_6 електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 5 розряду відділу побуту переміщено постійно з 3 липня 2014 року електромонтером в підрозділ "Відділ побуту" з оплатою за штатним розписом, з 32-х годинним робочим тижнем, зі збереженням середньої заробітної плати за попереднім місцем роботи протягом 2-х тижнів (режим роботи денний з п'ятиденним робочим тижнем).

Згідно акту від 4 липня 2014 року ОСОБА_6 був ознайомлений з випискою з наказу № 322-О від 3 липня 2014 року про його переведеня, але від підпису про ознайомлення відмовився.

Також, ОСОБА_6 був ознайомлений з графіком роботи в режимі неповного робочого часу згідно наказу № 322-О від 3 липня 2014 року та відмовився від підпису, що зафіксовано в акті від 7 липня 2014 року.

Відповідно до протоколу від 13 березня 2014 року спільної наради з профспілками порту зазначено, що голови профспілок заяви про неприпустимість скорочення штату працівників служби побуту, зокрема тих, які не досягли пенсійного віку та тих, які мають на утриманні неповнолітніх дітей. З метою запобігання звільненню працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, запропоновано адміністрації порту скласти новий штатний розпис реорганізованого підрозділу та запропонувати працівникам переведення на такі робочі місця.

Відповідно до протоколу від 14 квітня 2014 року, голови профспілок запропонували призупинити дію наказу від 19 лютого 2014 року № 110 «Про зміни в організації виробництва і праці службу побуту».

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що з врахуванням змін в організації виробництва і праці службою побуту, системи оплати праці, режиму роботи, встановлення неповного робочого часу, з яким позивач не погодився, переміщення позивача електрогазозварником відділу побуту з оплатою за штатним розписом та 32-х годинним робочим тижнем є незаконним, тому дійшов висновку про визнання наказу №322-О від 3 липня 2014 року в частині переміщення ОСОБА_6 незаконним та скасував такий.

Із такими висновками судів першої та апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Статтею 32 КЗпП України врегульовано порядок переведення працівника на іншу роботу та зміну істотних умов праці.

Так, ч. 1 ст. 32 КЗпП України передбачено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві допускається тільки за згодою працівника. При цьому ч. 2 цієї статті визначено, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Заборона на переміщення застосовується лише в разі, якщо робота, на яку переміщується працівник, йому протипоказана за станом здоров'я.

У зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці (ч. 3 ст. 32 КЗпП України). Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу (ч. 4 ст. 32 КЗпП України).

Встановлено, що у зв'язку з набранням чинності Законом України "Про морські порти України", на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 4 березня 2013 року №133-р "Про погодження пропозиції щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту", наказу Міністерства інфраструктури України від 19 березня 2013 року №163 "Про заходи щодо реорганізації державних підприємств морського транспорту та утворення державного підприємства "Адміністрація морських портів України" була проведена 13 червня 2013 року реорганізація державних підприємств морського транспорту, в тому числі й ДП "Іллічівський морський торговельний порт" шляхом виділу стратегічних об'єктів портової інфраструктури, іншого майна, прав та обов'язків щодо них та утворено ДП "Адміністрація морських портів України". Проведення реорганізації призвело до розподілу функцій між державними підприємствами морського транспорту, що потягло зміни в організації виробництва та праці. Крім того, змінилася кон'юнктура ринку, що вплинула на обсяги транзитних перевезень, обумовлені скороченням зовнішньоекономічних контрактів, розвитком транспортної інфраструктури країн-конкурентів, світовою кризою у певних сегментах економіки тощо. Проведення реорганізації ДП "Іллічівський морський торговельний порт" та зміна кон'юнктури ринку призвели до зміни в структурі та розмірі дохідної частини підприємства та, відповідно, погіршення його фінансового стану, що підтверджено звітами про фінансові результати роботи за 2013, 2014 роки .

Поняття "переміщення" визначено в ч. 2 ст. 32 КЗпП України, згідно якої не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому самому підприємстві на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій самій місцевості у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. У разі переміщення трудова функція та місце роботи на відміну від переведення, не змінюються, змінюється лише конкретне робоче місце, конкретний структурний підрозділ (відділ), доручається робота на іншому механізмі чи агрегаті тощо. Переміщення не потребує згоди працівника, лише забороняє роботодавцю переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. У сенсі роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 (зі змінами та доповненнями) переміщення повинно бути мотивованим та зумовлено інтересами виробництва.

Таким чином, зміст наказу від 3 липня 2014 року №322-О, обставини, що передували виданню наказу, вказують на те, що підприємство здійснило переміщення позивача, що згідно положень ч. 2 ст. 32 КЗпП України не потребує його як працівника згоди. Переміщення є мотивованим, зумовлено інтересами виробництва, позивача переміщено на тому ж підприємстві в інший структурний підрозділ у тій самій місцевості у межах спеціальності, кваліфікації та посади. Посилання позивача на необхідність його згоди безпідставні, оскільки має місце не переведення відповідно до ч. 1 ст. 32 КЗпП України, а переміщення, передбачене ч. 2 ст. 32 КЗпП України.

Частиною 3 ст. 32 КЗП України передбачено, що у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. До змін істотних умов праці належить зміна систем і розмірів оплати праці, пільг, компенсацій, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, розрядів, найменування посад тощо. Про зміну істотних умов праці працівник має бути попереджений письмово не пізніше ніж за два місяці.

Наказом №322-О від 3 липня 2014 року позивач та ряд інших працівників переміщено до відділу побуту з 32-х годинним робочим тижнем. Адміністрація підприємства завчасно ознайомила та, відповідно, попередила позивача як і інших працівників зі змінами істотних умов праці, довела до відома графік виходу на роботу у режимі неповного робочого часу. Відмова позивача поставити свій підпис на підтвердження ознайомлення зі змінами умов праці зафіксована актами, відтак, відсутність підпису не доводить порушення підприємством вимог закону про письмове попередження працівника. Крім того, слід зазначити, що зміни в організації виробництва і праці на підприємстві в цілому були достовірно відомі всіх працюючим, ці зміни були наявні та суттєві, адміністрація підприємства зважаючи на позицію профспілки та бажання самих працюючих вжила всіх можливих заходів для працевлаштування працівників в нових умовах, а не звільнила таких.

Зміни суттєвих умов праці, передбачені ч. 3 ст. 32 КЗпП України та обумовлені змінами в організації виробництва і праці, надають адміністрації підприємства право на встановлення неповного робочого часу без погодження працівника. За таких обставин, доводи позивача про встановлення неповного робочого часу не за угодою сторін як то передбачено ч. 1 ст. 56 КЗпП України, не приймаються, так як в даному випадку має місце не встановлення неповного робочого часу відповідно до положень ч. 1 ст. 56 КЗпП України за угодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом, а реалізація підприємством права на встановлення неповного робочого часу без погодження працівника в порядку процедури змін суттєвих умов праці, передбаченої ч. 3 ст. 32 КЗпП України з огляду на наявність змін в організації виробництва і праці. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, в грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків) (ст.ст.1,2 ЗУ "Про оплату праці"). Неповний робочий час може встановлюватися на певний період (на визначений строк) або без обмеження строком. Оплата праці у випадку неповного робочого часу проводиться пропорційно відпрацьованому часу або залежно від виробітку. Робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників (ч.ч. 2,3 ст. 56 КЗпП України).

Оплата роботи, яку виконує ОСОБА_6 проводиться з огляду на встановлений неповний робочий час відповідно до розміру виконаної роботи та відпрацьованого часу, відтак, доводи позивача про неправомірне зменшення заробітної плати безпідставні.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази мають бути належними та допустимими, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач не довів порушення своїх трудових прав, натомість ДП "Іллічівський морський торговельний порт" обґрунтував обставини щодо переміщення позивача , надав докази зміни в організації виробництва і праці та обумовлене цим право зміни істотних умов праці, в тому числі й право без погодження працівника зміни розміру і системи оплати праці, режиму роботи, встановлення неповного робочого часу, оплати праці пропорційно відпрацьованому часу тощо.

З огляду на наведене, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга ДП «Іллічівський морський торговельний порт» підлягає задоволенню, а постановлені судові рішення першої та апеляційної інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст. ст. 336, 341, 346 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

в и р і ш и л а:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт» задовольнити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 грудня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_6 до Державного підприємства «Іллічівський морський торговельний порт», треті особи: профспілка робітників морського транспорту Іллічівського морського торговельного порту, спілка професіоналів докерів - механізаторів Іллічівського морського торговельного порту, незалежна профспілка працівників Іллічівського морського торговельного порту, про визнання наказу незаконним та скасування наказу відмовити.

Рішення оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак