АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/577/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1648/15Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого: судді Пилипчук Л.І.,

суддів: Дряниці Ю.В., Кривчун Т.О.,

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_2, його представника адвоката ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 квітня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в оформленні права власності, визнання бездіяльності неправомірною та визнання дійсним без підписів акту погодження меж і акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в набутті права власності шляхом визнання неправомірною та такою, що порушує його права власника земельної ділянки, бездіяльність, яка полягає у відмові ОСОБА_4 підписати Акт погодження меж і Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 08.08.2014р., складених представником Полтавської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» при виготовленні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою: АДРЕСА_1. Також просив визнати дійсними без підписів ОСОБА_4 зазначені акти.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 квітня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, прохав рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Вважає, що суд неправильно послався на положення, викладені у наказі Держкомзему від 18 травня 2010 року № 376, та норми ст.106,107 ЗК України, ст.ст. 14, 55 ЗУ «Про землеустрій», оскільки .вони регулюють правовідносини, що виникають між власниками сусідніх (суміжних) земельних ділянок, встановлення меж між їх земельними ділянками. Однак в даному випадку спір виник між співвласниками однієї земельної ділянки, яка належить сторонам на праві спільної часткової власності.

Тому, на його думку, суд повинен керуватися ст.ст.358,391 ЦК України та ст. 88 ЗК України та захистити його право, оскільки відмова ОСОБА_4 підписати зазначені акти призводить до неможливості оформити у відповідності з вимогами закону земельну ділянку у власність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 19 грудня 2013 року зі змінами, внесеними рішенням апеляційного суду Полтавської області від 29 січня 2014 року, за ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за заповітом і законом на 11/12 частин земельної ділянки для обслуговування квартири №1 (17/24 часток згідно рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2012 року) по АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на підставі Державного акта про право приватної власності на землю від 02.10.1998 року. За ОСОБА_4 визнано право власності в порядку спадкування за законом на 1/12 частину вказаної земельної ділянки для обслуговування квартири №2 (7/24 часток згідно рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 січня 2012 року)./а.с.9-11,51-55/

Згідно Державного акта про право приватної власності на землю НОМЕР_1, виданого на ім'я спадкодавця ОСОБА_5 02.10.1998р. Лубенською міською радою, зареєстрованого в Книзі записів державних актів за №1863, земельна ділянка передана для обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 0,0999 га./а.с.9/

Відповідно до ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитися у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Частиною 1 статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування чи розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а в разі недосягнення згоди - в судовому порядку.

Оскільки на час набуття ОСОБА_5 права власності на спірну земельну ділянку законом не передбачалося об'язкове присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру, то в державному акті на право власності такий номер відсутній.

Із введенням в дію Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація права власності на земельну ділянку можлива після внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ст.79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру.

З метою виконання зазначених вимог закону щодо присвоєння земельній ділянці кадастрового номера та подальшої державної реєстрації свого права на земельну ділянку 09 липня 2014 року ОСОБА_2 уклав договір з Полтавською регіональною філією Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Державного земельного агентства України на виконання технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за адресою : АДРЕСА_1./а.с.12/

Аналогічний договір укладено також співвласником спірної земельної ділянки ОСОБА_4

08 серпня 2014 року спеціалістами Полтавської регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» виготовлено технічну документацію із землеустрою, до якої також входить Акт погодження меж та Акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, де крім іншого зазначається, що власник земельної ділянки та власники (користувачі) суміжних земельних ділянок претензій щодо меж та конфігурації земельної ділянки не мають. Суміжні землекористувачі погодили межі земельної ділянки, а співвласник спірної земельної ділянки ОСОБА_6 від погодження відмовилася /а.с.14,15/

Механізм встановлення меж земельних ділянок визначено Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою наказом Держкомзему від 18 травня 2010 року № 376. Зокрема, пунктом 2.1. передбачено, що встановлення меж земельної ділянки в натурі місцевості) здійснюється на підставі розробленої та затвердженої технічно документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Пунктом 2.8 Інструкції передбачено, що технічна документація із землеустрою включає, крім іншого, акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками.

Відмовляючи у задоволені позову, місцевий суд виходив з того, що Земельним кодексом України та Інструкцією не передбачено жодної можливості зобов'язати землекористувачів суміжних земельних ділянок погоджувати межі земельних ділянок та не передбачені правові наслідки їхньої відмови від підписання акту, оскільки така відмова не тягне за собою відмову у встановленні меж земельної ділянки у натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками з урахування вимог п. 3.12 Інструкції, у якій зазначено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення, якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

Колегія суддів з таким висновком міськрайонного суду не погоджується та визнає його помилковим , оскільки він стосується погодження меж суміжних землевласників (користувачів), які в даному ж випадку відповідне погодження надали та спір між суміжними співвласниками відсутній.

Натомість відповідачка., як співвласник земельної ділянки, межі якої необхідно встановити, - таке погодження не надає, чим перешкоджає іншому співвласнику - позивачу у справі реалізувати своє право власності належною йому часткою у земельній ділянці., а саме у його праві отримати технічну документацію із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки, її державної реєстрації у Державному земельному кадастрі та державній реєстрації свого права власності на 11/12 частини земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді ОСОБА_4 обґрунтовувала свою відмову у підписанні зазначених актів та прийнятті технічної документації на спільну з позивачем земельну ділянку незгодою з проведеним обстеженням та вимірами земельної ділянки, які, на її думку, не відповідають вихідним даним, зазначеним у державному акті та технічному паспорті на будинок на ім'я покійного батька. При цьому, не будучи спеціалістом в галузі землеустрою, надавала свої розрахунки, які, як вона вважає, підтверджують неправильність висновків технічної документації.

Згідно вимог ст.ст.57,58,59,60 ЦПК України кожна сторона має довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заперечення відповідачкою висновків, викладених у технічній документації із землеустрою, виготовленій Полтавською регіональною філією «Центр державного земельного кадастру», та як наслідок - відмова погодити межі та підписати відповідні акти є неспроможними та ґрунтуються на її власних розрахунках, які є припущеннями та не можуть бути взяті до уваги як юридичний факт.

Допитаний в судовому засіданні в апеляційній інстанції в якості спеціаліста ОСОБА_7, який приймав участь у топографо-геодезичних роботах при підготовці технічної документації із землеустрою, пояснив, що дійсно при обстеженні спірної земельної ділянки її межові лінії повністю не співпадають з тими лініями, що зображені у державному акті НОМЕР_1 від 02.10.1998 р., та надав схему із зазначенням фактичних ліній та їх розмірів. Таку розбіжність пояснив більш досконалими технічними приладами, що використовувалися на час складання нової технічної документації із землеустрою порівняно з тими, що існували на час виготовлення вказаного державного акта., зауваживши, що площа земельної ділянки не змінилася та не зачіпає суміжні земельні ділянки.

В силу ст.152 ЗК України та ст. 391 ЦК України власник земельної ділянки має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

З огляду на викладене, виходячи з положень норм ч.1 ст.88, 152 ЗК України, ст.391 ЦК України, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення місцевого суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання неправомірною відмову ОСОБА_4 в підписі акту погодження меж і акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 08.08.2014 року. Оскільки така відмова не ґрунтується на законі та належних і допустимих доказах, вона є неправомірною.

При цьому колегія суддів вважає, що такий спосіб захисту порушеного права позивача є належним, оскільки внаслідок визнання відмови співвласника земельної ділянки ОСОБА_4 незаконною будуть усунуті перешкоди, що чинить остання, в оформленні (державній реєстрації) ОСОБА_2 у передбачений законом спосіб права власності на земельну ділянку.

Щодо рішення суду про відмову в іншій частині позовних вимог, а саме щодо відмови у визнанні дійсними без підписів ОСОБА_4 акту погодження меж і акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 08.08.2014 року, то в цій частині рішення є обґрунтованим, оскільки такий спосіб захисту не передбачений законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи, що задоволено одну позовну вимогу з двох заявлених, до стягнення з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню 50% судових витрат, що складають 2682,70 грн. ( 50%х ( 243,60 грн.+121,80 грн.+2500 грн.) /а.с.1,83,155/.

Керуючись ст. 303, 304, ст. 307, п.п.3,4 ст.309, ст. 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 квітня 2015 - скасувати в частині відмови у визнанні бездіяльності ОСОБА_4 неправомірною та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати неправомірною відмову ОСОБА_4 підписати акт погодження меж і акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання.

В іншій частині рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 квітня 2015 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 2682,70 грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - суддя Л.І. Пилипчук

Судді: /підписи/ Ю.В. Дряниця

Т.О. Кривчун

ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області Л.І. Пилипчук