Номер провадження: 22-ц/785/889/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: Головуючої судді Процик М.В.,

суддів Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності та вселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2013 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя. Позивач просив розділити майно, що є спільною сумісною власністю з ОСОБА_3, виділивши йому, позивачу, житловий будинок, не введений в експлуатацію, розташований за адресою: м. Одеса провулок 1-й Моторний,23, вартістю 400000грн. та автомобіль Хюндай Галлопер держ. номер ВН 9884СР, вартістю 16 000грн., а відповідачу виділити легковий автомобіль: Шевролет Авео 2007 року випуску, держ. номер ВН 9256ВК, вартістю 85300грн., двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартістю 880000грн., земельну ділянку площею 0,4га, розташовану в с. Кароліно-Бугаз Овідіопольського району Одеської області, вартістю 120000грн. Позивач посилався на перебування у шлюбі з відповідачем з 29.06.1985р., на придбання вищевказаного майна у період шлюбу та на недосягнення з відповідачем угоди про добровільний поділ спільного майна подружжя.

Відповідач позов не визнала, в частині виділення будинку позивачу і у грудні 2012 року звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 Уточнивши свої позовні вимоги в процесі розгляду справи, позивач просила визнати за нею та за ОСОБА_2 у рівних частках право власності на житловий будинок з надвірними спорудами під № 23 по 1-му Моторному провулку в м. Одесі, як на спільну сумісну власність подружжя; просила визнати за нею та за ОСОБА_2 у рівних частках право власності на земельну ділянку площею 0,4 га, розташовану в Одеській області, Овідіопольський район, Кароліно-Бугазька сільська рада, ОГ СТ Связист, діл. № 75 А, як на спільну сумісну власність подружжя; просила виділити у її особисту власність автомобіль Шевролет Авео 2007 року випуску, держ. номер НОМЕР_1, № кузова КL1SA69YЕ8В100067; виділити у особисту власність ОСОБА_2 автомобіль Хюндай Галлопер держ. номер ВН 9884СР, № куз. КМХКNЕ1АРРU0З8738, автомобільний причеп ГКБ 8527, 1987 року випуску, держ. номер НОМЕР_2; та вселити її до житлового будинку з надвірними спорудами під № 23 по 1-му Моторному провулку в м. Одесі.

Позивач ОСОБА_2 зустрічний позов визнав частково, не погоджуючись з обсягом спільного майна подружжя, та посилаючись на те, що будинок був реконструйований ним самим, та що він не введений в експлуатацію.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя задоволені частково. Виділено у особисту власність ОСОБА_2 автомобіль Хюндай Галлопер, 1992 року випуску, держ. номер НОМЕР_3, № куз. КМХКNЕ1АРРU0З8738. У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності та вселення задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частках право спільної власності на житловий будинок № 23 по 1-му Моторному пров. у м. Одесі, який складається з житлового будинку літ. А загальною площею 54,6 кв.м. у тому числі житловою площею 22,1 кв.м. та надвірних споруд: літ. Г - вбиральня, літ. Д - сарай, І-ІІ - мощення, III - теплиці, №1-6 - парканів, воріт, розташованих на земельній ділянці розміром 906 кв.м., як на спільну сумісну власність подружжя. Виділено у особисту власність ОСОБА_3 автомобіль ОСОБА_4 2007року випуску, держ. номер НОМЕР_4, № куз. КL1SA69YЕ8В100067. Вселено ОСОБА_3 до житлового будинку з надвірними спорудами № 23 по 1-му Моторному провулку в м. Одесі. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 13 травня 2013 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким розділити майно наступним чином: виділити в особисту власність ОСОБА_2 автомобіль Хюндай Галлопер, 1992 року випуску, держ. номер НОМЕР_3, та житловий будинок № 23 по 1-му Моторному провулку в м. Одесі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржила, проти апеляційної скарги заперечує.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині зустрічного позову зміні і доповненню, з наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п.1,4 ЦПК України підставами для зміни рішення суду першої інстанції є неповне зясування судом обставин справи, порушення або неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову у вищенаведеній редакції, суд першої інстанції виходив з того, що майно нажите подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя, що воно підлягає поділу між сторонами в рівних частках, що внаслідок визначеного судом порядку поділу частки сторін є рівними.

З викладеними висновками суду колегія суддів погоджується частково, не погодившись частково з викладенням мотивувальної та резолютивної частини рішення суду в частині зустрічного позову.

За змістом ст.ст. 22, 28 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю; в разі поділу такого майна, частки кожного з подружжя визнавались рівними.

За змістом діючих ст. ст. 60 ч.1,69 ч.1,70 ч.1 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу; у разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2С та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.06.1985 до 13.07.2012 року. (а.с.160) В період перебування у шлюбі (в 2007-2010р.р.) сторонами було придбано автомобіль Хюндай Галлопер (1992року) держ. номер ВН 9884СР, та автомобіль Шевролет Авео (2007 року) держ. номер НОМЕР_4.

Згідно з реєстраційними відомостями УДАІ ГУМВС України в Одеській області за позивачем ОСОБА_2 з 2010 року зареєстрований автомобіль Хюндай Галлопер (1992року) держ. номер ВН 9884СР,(а.с.77). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль Шевролет Авео (2007року) держ. номер НОМЕР_4 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3.(а.с.75). З огляду на дати випуску та марки автомобілів вартість автомобілів, якими користуються сторони, є різною та за матеріалами справи сторони вартість автомобілів в процесі розгляду справи не погодили, на що суд першої інстанції уваги не звернув, та дійсну вартість автомобілів за наявності спору між сторонами не зясував.

За ст.71 ч.2 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вбачається, що сторони вищевказаними автомобілями користуються кожен окремо, за досягнутою домовленістю, а відтак поділ автомобілів судом здійснено правильно, в інтересах сторін. Разом з тим, оскільки вартість поділених автомобілів є неоднаковою, виходячи з вимог ст.70 ч.1 СК України про рівність часток у спільному майні подружжя при поділі, та ґрунтуючись на загальних засадах цивільного законодавства ( встановлених ст.3 ч.1п.6 ЦК України) щодо справедливості, суду належало дослідити і вирішити питання про стягнення з відповідача різниці у вартості часток поділених автомобілів.

За висновком призначеної апеляційним судом автотоварознавчої експертизи № 6777 та № 6778 від 4 березня 2014 року ринкова вартість автомобіля ОСОБА_4 2007року випуску, держ. номер НОМЕР_4, становить 61 358 грн., а ринкова вартість автомобіля Хюндай Галлопер, 1992 року випуску, держ. номер НОМЕР_3 становить 44 728 грн. (а.с.252,257) Різниця у вартості автомобілів складає 16630 грн. Обсяг спільного подружнього майна в автомобілях становить 106086 грн., а відтак частка кожного з подружжя складає 53043 грн. Оскільки у власність відповідача виділено автомобіль, вартістю 61358 грн., то вона повинна сплатити позивачу компенсацію від нерівності частки (61358 53043 = 16630) у сумі 16630 грн.. Рішення суду 1-ої інстанції в цій частині підлягає доповненню. Доводи позивача в апеляційній скарзі з цього приводу колегія суддів визнає слушними, а заперечення відповідача та її представника неспроможними.

Із матеріалів справи також вбачається, що сторонами в період шлюбу був придбаний жилий будинок № 23 в м. Одесі по вул.1-й Моторний провулок, за договором купівлі-продажу будинку від 10.07.1999 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с.35), та зареєстрованим в КП ОМБТІ та РОН 14.07.1999р. Договір укладено між ОСОБА_6 та позивачем ОСОБА_2, і право власності на будинок було зареєстровано тільки за позивачем. Придбаний будинок за договором складався з одної камяної житлової будівлі літ. А загальною площею 54,6 кв.м. у тому числі житловою площею 22,1 кв.м. та з надвірних споруд: літ. Г - вбиральня, літ. Д - сарай, І-ІІ - мощення, III - теплиці, №1-6 - парканів, воріт, значився розташованим на земельній ділянці, розміром 906 кв. м.. Враховуючи те, що вищевказаний будинок був придбаний сторонами в період шлюбу, то він є спільним майном подружжя, а їх частки у спільному майні подружжя є рівними. Разом з придбанням спірного нерухомого майна до сторін перейшло і рівне право користування земельною ділянкою, площею 906 кв. м, на якій домоволодіння було розташоване, у відповідності з діючою на момент придбання ст. 30 ЗК України 1992р. Відповідач ОСОБА_3 зареєстрована у спірному будинку до теперішнього часу, що сторонами не оспорюється.

У процесі експлуатації спірний житловий будинок було реконструйовано. За наявним у справі технічним паспортом, складеним ТОВ Нове БТІ 10.04.2013 року, самочинно реконструйований житловий будинок літ А має площу 105,4 кв. м., у тому числі житлову 42,7 кв. м.(а.с.161-163) Новозведеними є також нові наступні надвірні споруд: літ. Б - гараж, літ. В -сарай. Залишились під літ. Г - вбиральня-душ, під літ. Д - сарай(навіс). Реконструкція житлового будинку проводилась без оформлення відповідної декларації про початок будівельних робіт і є самочинною.

За висновком судової будівельно-технічної експертизи № 059/2014р. від 17.10.2014 року встановлено, що виконані будівельні роботи по побудові житлового будинку №23 в м. Одесі по вул.1-й Моторний провулок, є новим будівництвом, при цьому частина побудови, збудована в межах лінійних розмірів старого житлового будинку. В результаті проведеного дослідження експерт не встановив наявності старих конструктивних елементів житлового будинку №23, відображених в копії інвентарної справи. Житловий будинок є самовільно побудованим, що відповідає відомостям копії технічного паспорту від 10.04.2013. На момент проведення огляду житловий будинок №23 є закінченим обєктом будівництва. Визначити однозначно рік побудови будинку технічно неможливо. Вартість житлового будинку № 23 по стану на 17.06.2014 року, становить 385 583 грн.(а.с.295-307)

За змістом ст. ст. 182 ч.1,349 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації; право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

З огляду на те, що будинок з надвірними спорудами у 1999 році було придбано сторонами під час шлюбу, та на момент ухвалення судом рішення право власності на нього значилось тільки за позивачем і у встановленому законом порядку припиненим не було, то колегія суддів погоджується з рішенням суду щодо необхідності захисту прав відповідача, як співвласника нерухомого майна та співкористувача земельної ділянки, шляхом визнання придбаного в 1999 році за договором купівлі-продажу будинку спільною частковою власністю сторін, з рівними частками.

Згідно з розясненнями, які містяться в п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 Про практику застосування судам статті 376 Цивільного Кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва) суди повинні мати на увазі, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є обєктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку...

Враховуючи наведене, самочинно зведений будинок та надвірні споруди, про наявність яких зазначено вище, незалежно від наявності співпадаючих лінійних розмірів зі старим будинком, не можуть бути предметом поділу між сторонами і потребують введення в експлуатацію.

Водночас за розясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009р. Про судове рішення у цивільній справі (п.8,13) ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст.215 ЦПК…; резолютивна частина рішення повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначенні в ст.ст. 215-217 ЦПК України.

Ухваливши рішення щодо визнання права власності на нерухоме майно без викладення вищенаведених мотивів та згадування нотаріально посвідченого договору, суд першої інстанції не виявив свого чіткого відношення до самочинно зведених споруд. А тому і викладена судом резолютивна частина оскаржуваного рішення є суперечливою та двозначною, і потребує доповнення словами: придбану за договором купівлі-продажу від 10 липня 1999 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2.

Судом першої інстанції встановлено, що за адресою місцезнаходження самочинно зведеного будинку у встановленому законом порядку зареєстрована відповідач ОСОБА_3, яка проживала в будинку до виникнення конфлікту між сторонами. Водночас вищезгаданим висновком експертизи № 059/2014р. від 17.10.2014 року встановлено, що самочинно реконструйований будинок є закінченим будівництвом, стан обєкту добрий та він має фізичний знос 10%. За визначенням ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Вбачається, що відповідач заперечує проти проживання відповідача у будинку та створює їй перешкоди, у звязку з чим вона зверталась до правоохоронних органів.(а.с.148-156) Зважаючи на викладене, та зважаючи на придатність самочинно зведеного будинку для використання в якості житла, і на факт реєстрації відповідача за вказаною адресою, колегія суддів погоджується з рішенням суду щодо вселення відповідача в будинок.

Окрім того, колегія суддів зауважує, що позивач у своїй первісній позовній заяві визнавав, що самочинно зведений житловий будинок ( не введений в експлуатацію) є майном придбаним за час шлюбу з відповідачем, та просив у порядку поділу спільного майна подружжя виділити будинок йому.(а.с.172-173) Позиція позивача змінилася уже в процесі розгляду справи в суді. А тому, посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що самочинно зведений будинок було збудовано тільки ним після припинення шлюбних відносин з відповідачем колегія суддів визнає неспроможними. Цим обставинам та наданій позивачем довідці ОСОН Мікрорайону Ленінський суд першої інстанції дав належну оцінку у мотивувальній частині рішення.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що рішенням суду щодо розірвання шлюбу від 02 липня 2012 року встановлено факт припинення спільного проживання з відповідачем з 2009 року є неспроможними з наступних підстав. За змістом вказаного рішення суду позивач, обґрунтовуючи позов, посилався не на припинення ведення спільного господарства з 2009 року, а на припинення шлюбних відносин з 2009 року, що не є тотожним. Відповідач своєю заявою визнала позов про розірвання шлюбу, та просила розглянути справу у її відсутність. Проте жодних пояснень щодо часу припинення ведення спільного господарства відповідач не давала, та суд 1-ої інстанції у мотивувальній частині рішення щодо розірвання шлюбу не встановлював часу припинення сторонами ведення спільного господарства. Окрім того, у своїй позовній заяві, поданій 03.05.2012р., про розірвання шлюбу та поділ майна позивач сам зазначив, що за час проживання у шлюбі з відповідачкою ними набуто, у тому числі, не введений в експлуатацію спірний житловий будинок, вартістю 400 тис. грн.

Встановлено також, що за заявою ОСОБА_2, поданою 30 січня 2014 року, тобто через півроку після ухвалення судом 1-ої інстанції оскаржуваного рішення, позивач зареєстрував припинення права власності (шляхом знищення) на жилий будинок № 23 в м. Одесі по вул.1-й Моторний провулок. Реєстрація припинення здійснена державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області 05.02.2014р. за заявою позивача та на підставі листа ТОВ Нове БТІ про те, що будівлі за вказаною адресою знесені в 2011 році. (а. с. 261) Оскільки правильність рішення суду першої інстанції перевіряється судом апеляційної інстанції на момент його ухвалення, то посилання представника позивача на ці нові обставини колегією суддів до уваги не беруться. Окрім того, за наданим представником відповідача листом ТОВ Нове БТІ від 01.08.2014р. згадане ТОВ розпочало свою діяльність тільки з 07.02.2013р., відповідно працівники ТОВ фізично не могли встановити факт знесення будинку в 2011 році, та відомості з цього приводу були зазначені зі слів замовника-позивача.(а.с.346)

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, змінивши та доповнивши рішення суду в частині зустрічного позову .

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути половину понесених судових витрат на оплату автотоварознавчої експертизи у сумі 352,80 грн. (705,60: 2)(а.с.251) .

Керуючись ст. ст. 303,307ч.1п.3,309,313-314,316-317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 травня 2013 року в частині зустрічного позову змінити і доповнити.

В резолютивній частині рішення щодо визнання спільною частковою власністю (в рівних частках) житловий будинок № 23 по 1 - му Моторному пров. у м. Одесі, розташований на земельній ділянці розміром 906 кв. м, в кінці речення після слів як на спільну сумісну власність подружжя доповнити словами: придбану за договором купівлі-продажу від 10 липня 1999 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_2.

Стягнути зі ОСОБА_3 (зареєстрованої в ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_5) на користь ОСОБА_7 (прож. в ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_6) різницю від вартості виділених часток у спільному сумісному майні подружжя у розмірі 16630 грн. та понесені судові витрати по оплаті експертизи у сумі 352,80 грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: А.І. ОСОБА_8 Сєвєрова