У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Журавель В.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 20 травня 2008 року між позивачем та ОСОБА_6 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за яким банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 100 тис. доларів США, а останній зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21 травня 2018 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 15% річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між банком та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки №86023 від 20 травня 2008 року, предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання, позивач просив суд достроково стягнути з боржника суму кредитної заборгованості, що виникла станом на 06 травня 2014 року та в рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2015 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором кредиту №0 від 20 травня 2008 року у загальному розмірі 72 631 доларів США 14 центів в еквіваленті національної валюти станом на 06 травня 2014 року в сумі 833 048 грн 39 коп.

В решті позову відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог.

В частині вирішення позовних вимог про стягнення кредитної заборгованості судові рішення не оскаржені, у зв'язку з чим відповідно до положень ч. 1 ст. 335 ЦПК України справа в цій частині колегією суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не переглядається.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 20 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_6 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за яким банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 100 тис. доларів США, а останній зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21 травня 2018 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 15% річних.

З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки №86023 від 20 травня 2008 року, предметом якого є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Із довідки-розрахунку заборгованості за кредитом вбачається, що станом на 06 травня 2014 року кредитна заборгованість ОСОБА_6 за договором №0 від 20 травня 2008 року складає 72 631 доларів США 14 центів, що в еквіваленті національної валюти становить 833 048 грн 39 коп.

Судами встановлено, що наявність вказаної кредитної заборгованості, відповідно до умов договору про іпотечний кредит та умов п.4.1 іпотечного договору є підставою для застосування положень ст. 33 Закону «Про іпотеку» та звернення стягнення на іпотечне майно.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що будинок, який передано в іпотеку є забезпеченням кредитного договору наданого у іноземній валюті, він є єдиним житлом іпотекодавця та членів його сім'ї, його площа не перевищує 250 кв.м, іншого житла іпотекодавець та члени його сім'ї не мають, у зв'язку із чим позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягають задоволенню згідно з положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте, повністю з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Частинами першою та третьою статті 33 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон України «Про іпотеку») передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-57цс15 від 27 травня 2015 року.

Відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Судами першої та апеляційної інстанцій, у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, не враховані вказані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлені та не перевірені обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Тому, з метою забезпечення своєчасного розгляду справи та вирішення спору між сторонами колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає за можливе скасувати ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2015 року в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2015 року скасувати в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:В.І. Журавель
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик