Справа № 681/1921/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року

Полонський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого судді - Горщар А.Г.

при секретарях Іщук С.А., Сідорському В.Т.

з участю позивача, відповідачів

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полонне

цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Бражинецької сільської ради Полонського району про визнання заповіту недійсним, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому просив визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_4 на ОСОБА_2, посвідчений 07 липня 2011 року секретарем Бражинецької сільської ради.

В обґрунтування позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його та відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 мати - ОСОБА_4 Після її смерті відкрилась спадщина зокрема, на жилий будинок, що розташований в с. Бражинці, а також майновий та земельний паї. Він як спадкоємець за законом першої черги прийняв спадщину подавши до нотаріуса заяву, після чого дізнався, що існує заповіт за яким ОСОБА_4 на випадок своєї смерті заповіла все належне їй майно ОСОБА_2

Даний заповіт позивач вважає недійсним із підстав, що волевиявлення заповідача не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, а також, що ОСОБА_4 через наявні у неї хвороби та похилий вік, не усвідомлювала в момент складання заповіту значення своїх дій, якими вона не могла керувати.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заявлений ним позов підтримав, доповнив свої вимоги, зазначивши, що ОСОБА_4 не підписувала заповіт, оскільки в силу свого хворобливого на той час стану не могла читати і писати.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнала, пояснила, що вона тривалі роки здійснювала догляд за матір'ю, яка хворіла, та їй тяжко було самій рухатись. Однак психічних захворювань ОСОБА_4 не мала, вона завжди була в свідомості, розуміла значення своїх дій, сама забажала скласти на неї заповіт, а тому визнавати його недійсним підстав не має.

Відповідач ОСОБА_3 зазначив, що відносно вирішення позову покладається на розсуд суду.

Представник Бражинецької сільської ради ОСОБА_5 позов не визнав, пояснив, що в 2011 року він працював секретарем вказаної сільської ради і посвідчував згаданий заповіт. При цьому ОСОБА_4 знаходилась в дієздатному стані, добре розуміла значення своїх дій, сама прочитала текст заповіту, та власноручно підписала його.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази суд вважає позов задоволенню не підлягає.

Встановлено, що 07 липня 2011 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє майно у разі її смерті заповіла дочці ОСОБА_2

Вказаний заповіт посвідчений секретарем Бражинецької сільської ради ОСОБА_5, та підписано власноручно ОСОБА_4

Відповідно до розпорядження Бражинецької сільської ради від 18.04.2011 року № 47а-р обов'язки по вчиненню нотаріальних дій покладено на секретаря сільської ради ОСОБА_5

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позову в межах заявлених вимог, суд виходить із наступного.

Згідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто (ст. 1234 ЦК України).

За змістом ст. 1251 ЦК України, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування.

За правилами ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

За положеннями ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 156/89 від 04 березня 2015 року ОСОБА_4 на момент вчинення заповіту 07.07.2011 року не перебувала у такому стані коли вона не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, а також не виключена можливість того, що станом на вказану дату вона могла самостійно писати та читати.

Таким чином, в ході розгляду справи не здобуто належних і допустимих доказів про те, що оспорюваний ОСОБА_1 заповіт вчинений не у відповідності з вимогами зазначеними в ст.ст. 203, 225, ч.2 ст. 1257 ЦК України, а тому визнавати його недійсним із підстав на які посилається позивач не має.

Керуючись наведеним, та ст. ст., 60, 88, ч. 3 ст. 209, ст.ст. 212-215 ЦПК суд,-

вирішив:

В позові ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Хмельницької області шляхом подачі до суду першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: