Справа № 577/4518/14-ц
Провадження № 2/577/14/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року

Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі головуючого судді Ярмак О.М.,

за участі секретаря Сущенко І.О.,

представника позивачки ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Конотопі справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, відкритого акціонерного товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта», третя особа: ОСОБА_3 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, стягнення втраченого доходу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ВАТ НАСК «Оранта», уточнивши свої позовні вимоги (а.с. 141-142) та прохає суд стягнути з відповідачів на її користь 4 042 грн. 74 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 90 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також стягнути з відповідача ВАТ НАСК «Оранта» на її користь 20 646 грн. 00 коп. страхового відшкодування як інваліду ІІ групи та стягнути з ОСОБА_2 на її користь як компенсацію за каліцтво та ушкодження здоров»я втрачений нею дохід по 1 190 грн. 00 коп. щомісяця, починаючи з 1 липня 2013 року по 1 грудня 2016 року. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 29 вересня 2013 року близько 11 год. 40 хв. по вул. У.-Троїцькій в м. Конотопі, ОСОБА_2, який на законній підставі керував автомобілем «Мітцубісі» державний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3, та здійснив зіткнення з велосипедом, на якому рухалася вона. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона отримала тяжкі травми. Після дорожньо-транспортної пригоди буди викликані працівники Державної автомобільної інспекції, які зафіксували факт дорожньо-транспортної пригоди. Їй не відомо чи повідомляв ОСОБА_2 ВАТ НАСК «Оранта», в якій автомобіль «Мітцубісі» державний номер НОМЕР_2 застрахований ОСОБА_3, про настання страхового випадку, але страхове відшкодування їй виплачене не було, а її звернення страхова компанія залишила без відповіді. Постановою слідчого Конотопського МВ УМВС України в Сумській області від 22 січня 2014 року кримінальне провадження по справі було закрите за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення. В той же час, відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, яким є автомобіль, відшкодовується незалежно від наявності вини особи, яка заподіяла вказану шкоду, якщо вона не доведе, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди вона отримала тілесні ушкодження, які, згідно висновку судово-медичної експертизи, відносяться до тяжких. На даний час її визнано інвалідом ІІ групи. У зв»язку з отриманими тілесними ушкодженнями вона з 29 червня 2013 року по 26 липня 2013 року, а також у вересні та жовтні 2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні та в подальшому лікувалася амбулаторно. На ліки та проведення медичних процедур нею було витрачено 8 800 грн. 00 коп., в тому числі і на проведення операції з встановлення пластини у черепну коробку. В даному позові вона порушує питання про стягнення з відповідачів на її користь витрат на придбання гвинтів та пластини для операції в розмірі 4 042 грн. 74 коп. Також неправомірними діями ОСОБА_2, які потягли заподіяння їй тілесних ушкоджень, їй була заподіяна моральна шкода, яка виразилася у переживаннях з приводу ушкодження здоров»я, стражданнях з приводу значного фізичного болю та тієї обставини, що вона стала інвалідом ІІ групи. Наявність у неї інвалідності фактично виключила її з активного життя. Крім того, на даний час вона не може заспокоїтися, погано спить ночами, постійно відчуває почуття страху за своє здоров»я, що також спричиняє їй моральні страждання. Відповідач ОСОБА_2 намагається перекласти вину щодо дорожньо-транспортної пригоди виключно на неї та не відшкодував заподіяну їй матеріальну шкоду, що також завдає їй додаткові моральні страждання. Тривалий час вона була прикута до ліжка, що змусило її вживати додаткових заходів для організації свого життя. Крім того, останнім часом стан її здоров»я значно погіршився, їй важко орієнтуватися у просторі, вона не виходить з будинку, що також завдає їй моральних страждань. Заподіяну їй моральну шкоду вона на даний час оцінює у 90 000 грн. 00 коп. Оскільки, відповідно до договору страхування, страхова компанія не відшкодує їй в повному обсязі всю матеріальну та моральну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, то вимоги про стягнення заподіяної їй матеріальної та моральної шкоди вона пред»являє до відповідачів ОСОБА_2 та ВАТ НАСК «Оранта». Крім того, відповідно ст. 26 Закону України про загальнообов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» прохає стягнути з ВАТ НАСК «Ораната» на її користь страхове відшкодування як інваліду ІІ групи в розмірі 18 мінімальних заробітних плат на дату настання страхового випадку, що становить 20 646 грн. 00 коп. Також, згідно ст. 1195 ЦК України, прохає суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 втрачений нею дохід та стягнути з нього на її користь за період з 1 липня 2013 року по 1 грудня 2016 року по 1190 грн. щомісяця, оскільки на вказаний період їй встановлено ІІ групу інвалідності та вона втратила працездатність.

В судовому засіданні представник позивачки за довіреністю ОСОБА_1 (а.с. 62) уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохає їх задовольнити та пояснив, що на даний час позивачка порушує питання про стягнення з відповідачів заподіяної їй внаслідок дорожньо-транспортної пригоди матеріальної шкоди в розмірі 4 042 грн. 74 коп., яка складається із витрат, пов»язаних за придбанням нею 13 вересня 2013 року гвинтів та пластини для проведення операції на черепній коробці. Вказані витрати підтверджуються рахунком на оплату від 13 вересня 2013 року та квитанцією про проведення оплати на зазначену суму 13 вересня 2013 року. Факт проведення ОСОБА_4 операції з встановлення металевої пластини у черепну коробку також доводиться записами у медичній документації та актами огляду МСЕК. Питання про стягнення інших витрат, понесених ОСОБА_4 у зв»язку з лікуванням травм, отриманих нею внаслідок дорожньо-транспортній пригоди, вона не порушує. Заподіяна позивачці моральна шкода полягає в тому, що вона отримала сильний стрес та душевні переживання як через дорожньо-транспортну пригоду, так і отримані нею тілесні ушкодження, відчувала постійний фізичний біль. Після дорожньо-транспортної пригоди та проведення операції ОСОБА_4 тривалий час була прикута до ліжка. На даний час позивачка є непрацездатною особою, інвалідом ІІ групи, втратила орієнтацію у просторі, не може обходитися без сторонньої допомоги. Сильних душевних страждань завдає їй і той факт, що відповідач ОСОБА_2 навіть не вибачився. Заподіяну моральну шкоду позивачка на оцінює в розмірі 90 000 грн. При визначенні шкоди ОСОБА_4 вже врахувала ступінь її вини у ДТП. Так як автомобілем на законних підставах керував ОСОБА_2 та оскільки в подальшому з»ясувалося, що автомобіль застрахований страховою компанією ВАТ НАСК «Оранта», то стягнути матеріальну та моральну шкоду позивачка прохає в солідарному порядку з обох відповідачів. Оскільки ОСОБА_4 була встановлена ІІ група інвалідності, то, відповідно до ст. 26 Закону України про загальнообов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вона прохає стягнути з ВАТ НАСК «Оранта» страхове відшкодування в розмірі 18 мінімальних заробітних плат, встановлених станом на 29 вересня 2013 року, що становить 20 646 грн. 00 коп. Незважаючи на те, що автомобіль, яким керував ОСОБА_2 застрахований ВАТ НАСК «Оранта», страхова компанія на даний час відмовляється провести ОСОБА_4 виплату страхового відшкодування, посилаючись на необхідність надання рішення суду. Також відповідно до ст. 1195 ЦК України позивачка прохає стягнути з відповідача ОСОБА_2 втрачений нею дохід в розмірі по 1190 грн. щомісяця, починаючи з 1 липня 2013 року - дня, наступного за днем дорожньо-транспортної пригоди, по 1 грудня 2016 року - день, по який їй встановлена ІІ група інвалідності. На даний час не визначений ступінь втрати ОСОБА_4 працездатності, але виплати відповідно до ст. 1195 ЦК України їй повинні проводитися, так як вона є інвалідом ІІ групи та вказана обставина вже свідчить про те, що вона є непрацездатною особою.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав та пояснив, що він не має відшкодовувати ОСОБА_4 заподіяну їй матеріальну та моральну шкоду, оскільки, позивачка є винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулася 29 вересня 2013 року. За результатами проведеної Конотопським МВ УМВС України в Сумській області перевірки було встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулася внаслідок порушення ОСОБА_4 п.п. 2.3., 6.7., 9.3., 9.4., 10.2 ПДР України. Він не мав технічної можливості зупинити автомобіль та уникнути зіткнення з велосипедом, на якому рухалася ОСОБА_4, а позивачка свідомо та грубо порушила ПДР України, нею не надано доказів, що вона не мала наміру стати винуватцем ДТП. Вважає, що позивачка зробила це навмисно для того, щоб в подальшому отримувати гроші з водія автомобіля. Крім того, автомобіль «Мітцубісі» державний номер НОМЕР_2 на час дорожньо-транспортної пригоди був застрахований ОСОБА_2 у НАСК «Оранта», про що 2 квітня 2013 року був виданий поліс № АС/1298019 обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і визначено, що ліміт страхової відповідальності за шкоду, заподіну життю і здоров»ю на одного потерпілого становить 100 000 грн. 00 коп. Він та ОСОБА_2 своєчасно після дорожньо-транспортної пригоди звернулися до страхової компанії та повідомили про страховий випадок, але ОСОБА_4 не надала документів, які б підтверджували понесені нею витрати на лікування, а тому їй не було виплачене страхове відшкодування. Що стосується стягнення з нього на користь ОСОБА_4 відповідно до ст. 1195 ЦК України, втраченого нею доходу, то він також не має його відшкодовувати, так як відсутня його вина у дорожньо-транспортній пригоді, між його діями та втратою позивачкою працездатності відсутній причинний зв»язок. Крім того, позивачкою не надано доказів щодо ступеня зменшення або втрати нею працездатності.

Відповідач ВАТ НАСК «Оранта» в судове засідання не з»явився, надав заяву з проханням розглядати справу без його участі. У своїй заяві ВАТ НАСК «Оранта» зазначило, що позов не визнає та прохає відмовити у його задоволенні. При винесенні рішення прохає врахувати заперечення, які були надані ВАТ НАСК «Оранта» на адресу суду 16 березня 2015 року (а.с. 152). Із заперечень відповідача проти позову вбачається, що він не визнає позовні вимоги, так як та не вбачає підстав для проведення ОСОБА_4 виплат страхового відшкодування відповідно до договору про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АС/1298019), так як з наданих ОСОБА_2 документів вбачається, що вини ОСОБА_2 у дорожньо-транспортній пригоді не має та, як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 22 січня 2014 року, водій ОСОБА_2 не мав технічної можливості попередити виникнення дорожньо-транспортної пригоди. В той же час, відповідно до ст. 34 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова компанія розпочинає розслідування по факту дорожньо-транспортної пригоди лише за наявності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від страхувальника та потерпілого, а, відповідно до ст. 35 вказаного Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, подає страховику заяву про страхове відшкодування. ОСОБА_4 до страхової компанії не подала заяву про страхове відшкодування та документи, які б підтверджували понесені нею витрати матеріального характеру. Справа по страховому відшкодування на користь ОСОБА_4 страховою компанією не розпочата. Крім того, позивачкою документально не підтверджені зазначені у позовній заяві витрати на лікування. При відшкодуванні заподіяної ОСОБА_4 матеріальної та моральної шкоди має бути врахована її вина у дорожньо-транспортній пригоді. Вважає, що ОСОБА_2 не повинен відшкодовувати ОСОБА_4 витрати за каліцтво та інше ушкодження здоров»я в розмірі по 1 190 грн. 00 коп. щомісяця, так як його вина у дорожньо-транспортній пригоді відсутня, а позивачкою не надано доказів ступеню втрати нею працездатності. Що стосується відшкодування страховою компанією заподіяної ОСОБА_4 моральної шкоди, то відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова компанія відшкодовує потерпілій особі моральну шкоду в розмірі 5 % страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров»ю. Вимоги ОСОБА_4 про стягнення з ВАТ НАСК «Оранта» на її користь страхового відшкодування в розмірі 20 646 грн. 00 коп. також не підлягають задоволенню, оскільки не встановлена вина ОСОБА_2 у ДТП, яка повинна бути встановлена постановою про притягнення до адміністративної відповідальності або вироком суду (а.с. 43, 129-132, 153).

Третя особа: ОСОБА_3 позов не визнала та пояснила, що вона є власником автомобіля «Мітцубісі» державний номер НОМЕР_2. Вказаний автомобіль 2 квітня 2013 року був нею застрахований у ВАТ НАСК «Оранта» та їй виданий поліс № АС/1298019 обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Термін дії договору страхування до 2 квітня 2014 року. Автомобілем «Мітцубісі» державний номер НОМЕР_2 29 червня 2013 року керував її чоловік - ОСОБА_2, який мав право на керування вказаним транспортним засобом. Після дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2, у встановлений діючим законодавством строк, - протягом трьох робочих днів, а саме, 3 липня 2013 року повідомив ВАТ НАСК «Оранта» про настання страхового випадку та надав всі, необхідні для проведення страхових виплат, документи. Так як потерпіла не подала до страхової компанії документів, які б підтверджували понесені нею витрати матеріального характеру, а також документи про встановлення їй групи інвалідності, то страховою компанією не було виплачене позивачці страхове відшкодування. Вважає, що ОСОБА_2 не повинен відшкодовувати ОСОБА_4 заподіяну їй внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду, а також втрачений дохід, так як його вини у дорожньо-транспортні й пригоді не має, вказана пригода відбулася з вини позивачки, ОСОБА_4 не надано доказів щодо ступеня втрати нею працездатності, а тому їй страховою компанією має бути відшкодована понесена нею шкода в межах страхового відшкодування.

Суд, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, а також матеріали справи № 577/1652/14-к, матеріали кримінального провадження № 0001498 за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яке сталося по вул. У.-Троїцькій в м. Конотопі та отримання ОСОБА_4 тілесних ушкоджень, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Встановлено, що 29 червня 2013 року близько 11 год. 40 хв. ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Мітцубісі» державний номер НОМЕР_2 по вул. У.-Троїцькій в м. Конотопі в районі повороту на вул. Деповську допустив зіткнення з велосипедисткою ОСОБА_4, яка виконувала поворот ліворуч (а.с. 4-5, а. 147-149 матеріалів кримінального провадження).

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 були заподіяні тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя (а.40-43 матеріалів кримінального провадження).

За даним фактом відомості про кримінальне правопорушення 30 червня 2013 року були внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 80001498 (а. 1 матеріалів кримінального провадження).

Постановою старшого слідчого СВ Конотопського МВ УМВС України в Сумській області Кагітіна С.М. від 22 січня 2014 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001498 від 30 червня 2013 року закрите у зв»язку з відсутністю в діях водія ОСОБА_2 ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 4-5, а. 147-149 матеріалів кримінального провадження).

Вищевказана постанова слідчого на час розгляду справи судом є чинною (матеріали справи № 577/1652/14-к).

Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху України, затв. постановою КМУ від 10.10.2001 № 1306, передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Як роз»яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справу у постанові № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 ПДР України).

Встановлено, що власником автомобіля є ОСОБА_3 Відповідач ОСОБА_2 на законній підставі 29 червня 2013 року близько 11 год. 40 хв. керував автомобілем «Мітцубісі» державний номер НОМЕР_2 (а. 21 матеріалів кримінального провадження).

Вищевказані факти сторонами не оспорюються.

Сторони не заперечують факт дорожньо-транспортної пригоди, отримання ОСОБА_4 тілесних ушкоджень внаслідок зіткнення 29 червня 2013 року близько 11 год. 40 хв. автомобіля «Мітцубісі» державний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та велосипеда, на якому рухалася ОСОБА_4, а також висновок автотехнічної експертизи від 10 жовтня 2013 року щодо порушення ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Правил дорожнього руху України, а також зв»язку між порушенням ПДР України та дорожньо-транспортною пригодою.

Частинами 3, 5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об»єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Частиною 2 ст. 1166 ЦК України визначено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, ч. 2 ст.1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. ст. 1167, 1187 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові Пленуму № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» в пункті 4 роз»яснив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов»язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв»язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов»язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п»ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов»язана відшкодувати шкоду.

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов»язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв»язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Відсутність складу злочину, наприклад, у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК України.

За таких обставин, суд вважає, що не заслуговують на увагу доводи відповідачів про те, що вони не мають нести відповідальність за шкоду, заподіяну ОСОБА_4 внаслідок дорожньо-транспортною пригодою, так як відсутня вина ОСОБА_2 у вказаній дорожньо-транспортній пригоді, в той час як порушення Правил дорожнього руху України з боку позивачки ОСОБА_4 знаходяться у прямому причинному зв»язку з вказаною пригодою

Зі змісту ч. 5 ст. 1187 ЦК України витікає, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно роз»яснень, які містяться у п. 7 вищевказаної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідач ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів того, що шкоду, завдану ОСОБА_4 внаслідок отримання тяжких тілесних ушкоджень, спричинено їй внаслідок непереборної сили або умислу останньої, а тому суд вважає, що ОСОБА_2 як володілець джерела підвищеної небезпеки має нести відповідальність незалежно від доведеності його вини у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди.

Встановлено також, що автомобіль «Мітцубісі» державний номер НОМЕР_2 був застрахований його власником - ОСОБА_2 3 квітня 2013 року у ВАТ НАСК «Ораната», що підтверджується полісом № АС/1298019 обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Строк дії договору страхування - до 2 квітня 2014 року (а.с. 44).

Згідно ст. 979, п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов»язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Пунктом 1.4. ст. 1 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Згідно із ст. ст. 3, 5 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров»ю та майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Об»єктом обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов»язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров»ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Згідно п. п. 33.1.1-33.1.4. ст. 33 вищевказаного Закону у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов»язаний: 33.1.1. дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху

обов»язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди; 33.1.2. вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди; 33.1.3. поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси; 33.1.4. невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу.

Вищевказані вимоги закону були виконані водієм ОСОБА_2 та 3 липня 2013 року (протягом трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди) він звернувся до ВАТ НАСК «Оранта» з письмовим повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 48).

ОСОБА_2 також надав страховій компанії всі документи, необхідні для проведення виплати страхового відшкодування (а.с. 44-47, 49).

Відповідно ст. 22 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно- правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров»ю, майну третьої особи.

Як вбачається з копії полісу обов»язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/1298019 від 3 квітня 2013 року цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 як власника автомобіля марки «Мітцубісі» державний номер НОМЕР_2 на випадок завдання шкоди застрахована публічним акціонерним товариством ВАТ НАСК «Оранта». Відповідно до вказаного полісу - страховим випадком є подія, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Згідно з п.п. 4, 5 полісу страхова сума (ліміт відповідальності) за шкоду, заподіяну майну (на одного потерпілого) становить за шкоду,заподіяну життю і здоров»ю 100 000 грн. 00 коп., за шкоду, заподіяну майну - 50 000 грн. 00 коп. Розмір франшизи - 00 грн. 00 коп. (а.с. 44).

Згідно висновку судово-медичної експертизи ОСОБА_4 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді синця правої тім»яно-скроневої ділянки, закрита черепно-мозкова травма, травматична гостра епідуральна гематома справа (а. 43 матеріалів кримінального провадження).

Як вбачається з актів огляду МСЕК від 26 липня 2013 року та 26 листопада 2013 року ОСОБА_4 наслідок отриманих після дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень 29 червня 2013 року проводилася трепанація черепу та видалення гематоми у вигляді кісткового дефекта скронево-тім»яної ділянки голови розміром 5,0 см. х 5,5 см. Позивачці 23 вересня 2013 року проведена вторинна пластика кісткового дефекту титановою сіткою (а.с. 8-11, 154-161).

Відповідно до ст. 23 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкодою, заподіяною життю та здоров»ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: 1) шкода, пов»язана з лікуванням потерпілого; 2) шкода, пов»язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; 3) шкода, пов»язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; 4) моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв»язку з каліцтвом або

іншим ушкодженням здоров»я, 5) шкода, пов»язана із смертю потерпілого.

Пунктом 24.1. ст. 24 вищевказаного закону визначено, що у зв»язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов»язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров»я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним

закладом охорони здоров»я.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Уточнивши свої позовні вимоги, позивачка ОСОБА_4 прохає стягнути на її користь лише понесені нею витрати на придбання гвинтів та пластини на суму 4 042 грн. 74 коп. для проведення 23 вересня 2013 року пластики кісткового дефекту скронево-тім»яної ділянки голови.

Вказані витрати підтверджуються рахунком ТОВ «Магамед» № 1351 від 13 вересня 2013 року, а також квитанцією № 2266.203.1. від 13 вересня 2013 року про сплату ОСОБА_4 за вказаним рахунком 4 042 грн. 74 коп. (а.с. 7).

Оскільки понесені ОСОБА_4 витрати з лікування підтверджені документально, операція, яка проводилася їй 23 вересня 2013 року пов»язана з травмами, отриманими нею внаслідок ДТП, яка відбулася 29 червня 2013 року, понесені нею витрати повністю покриваються страховою виплатою, яку має здійснити ВАТ НАСК «Оранта», то з ВАТ НАСК «Оранта» на користь позивачки слід стягнути понесені нею витрати в розмірі 4 042 грн. 74 коп.

В судовому засіданні встановлено, що 11 листопада 2013 року ОСОБА_4 була встановлена ІІ група інвалідності внаслідок загального захворювання, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААВ № 591568. Група інвалідності була їй встановлена до 1 грудня 2014 року (а.с. 3).

19 листопада 2014 року ОСОБА_4 повторно встановлена ІІ група інвалідності від загального захворювання, що також підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 920478. Група інвалідності встановлена позивачці до 1 грудня 2016 року (а.с. 140).

Пунктами 26.1. - 26.3 ст. 26 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що шкода, пов»язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до ЦК України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов»язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у разі встановлення II групи інвалідності становить 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Якщо страховику не надані документи, що підтверджують розмір шкоди, пов»язаної із стійкою втратою працездатності потерпілим, або цей розмір є меншим, ніж мінімальний розмір, визначений відповідно до пункту 26.2 цієї статті, страховик здійснює відшкодування в розмірі, визначеному у пункті 26.2 цієї статті.

Станом на 29 вересня 2013 року мінімальний розмір заробітної плати становив

1 147 грн. 00 коп. (ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2013 рік).

Таким чином, 18 мінімальних заробітних плат становить суму 20 646 грн. 00 коп. ( 1 147 грн. 00 коп. х 18) та вказану суму слід стягнути з ВАТ НАСК «Оранта».

Що стосується стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 26-1 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров»я під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода у розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров»ю.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров»я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Суд вважає, що внаслідок отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди тілесних ушкоджень позивачці ОСОБА_4 була заподіяна моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, заподіяних каліцтвом, тривалим перебуванням на лікуванні, фізичним болем, нервовим стресом, неможливості вести звичний для себе спосіб життя.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який розмір може мати суто умовний вираз.

При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що згідно висновку авто-технічної експертизи від 10 жовтня 2013 року, в діях водія велосипеда (ОСОБА_4) наявна невідповідність вимогам п.п. 9.2 (б), 9.3., 10.1., 11.4 ПДР України. Дії водія велосипеда, які не відповідають вимогам п.п. 10.1., 11.4 ПДР України, знаходяться у прямому причинному зв»язку з дорожньо-транспортною пригодою (а.92-97 матеріалів кримінального провадження).

В той же час суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Приймаючи до уваги ступінь вини потерпілої ОСОБА_4, та з огляду на те, що в діях водія автомобіля ОСОБА_2 немає порушення ПДР України, які перебувають у причинно-наслідковому зв»язку із настанням наслідків у вигляді заподіяння позивачці тяжких тілесних ушкоджень, суд, з урахуванням ступеню моральних страждань позивачки, а також виходячи з принципів розумності,виваженості та справедливості, вважає, що заподіяну позивачці моральну шкоду слід визначити в розмірі 5 000 грн. 00 коп.

З урахуванням того, що розмір страхових виплат, який підлягає стягненню з відповідача ВАТ НАСК «Оранта» на користь позивачки ОСОБА_4 становить 24 688 грн. 74 коп. ( 4 042 грн. 74 коп. - страхові виплати за лікування + 20 646 грн. 00 коп. - страхзові виплати як інваліду ІІ групи), то розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з ВАТ НАСК «Оранта» на користь позивачки становить 1 234 грн. 44 коп. (24 688 грн. 74 коп. х 5%).

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов»язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

За таких обставин з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_4 в рахунок відшкодування заподіяної їй моральної шкоди слід стягнути 3 765 грн. 56 коп (5 000 грн. 00 коп. - 1 234 грн. 44 коп.).

Що стосується вимог позивачки ОСОБА_4 про стягнення з відповідача ОСОБА_2, відповідно до ст. 1195 ЦК України, на її користь як компенсації за каліцтво та ушкодження здоров»я по 1190 грн. 00 коп. щомісяця, починаючи з 1 липня 2013 року по 1 грудня 2016 року, то, відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я фізичній особі, зобов»язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

З наведеного витікає, що для покладення на особу, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я, обов»язку відшкодувати потерпілому втрачений ним дохід, слід встановити ступень втрати професійної або загальної працездатність, час її настання та термін, на який вона встановлена.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 10, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Позивачкою ОСОБА_4 не надано доказів ступеня втрати чи зменшення її загальної працездатності.

Суд критично оцінює пояснення представника позивачки ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_4 є непрацездатною особою, так як їй встановлена ІІ група інвалідності та вказана обставина вже свідчить про те, що вона втратила загальну працездатність, так як відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серії 10 ААВ № 591568 та акту огляду МСЕК № 1472 від 26 листопада 2013 року, позивачка є непрацездатною лише на період лікування (а.с. 3, 154 - 157), але при цьому період її лікування та ступінь втрати загальної працездатності не визначений, а згідно акту огляду МСЕК серії 10 ААВ № 920478 та акту огляду МСЕК № 1229 від 26 листопада 2014 року ОСОБА_4 може працювати в спеціально створених умовах (а.с. 140, 158-161).

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від від 27.03.1992 № 6 суди орієнтовано на те, що ступінь втрати професійної працездатності (у процентах), потребу в додаткових видах допомоги визначають: МСЕК - якщо шкода була заподіяна у зв»язку з виконанням працівником трудових обов»язків (в тому числі на шляху до роботи і з роботи); судово-медичною експертизою - в решті

випадків

Представнику позивачки було роз»яснено право на проведення по справі судово-медичної експертизи для визначення ступеня втрати чи зменшення загальної працездатності ОСОБА_4 через ушкодження її здоров»я внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, але від проведення вказаної експертизи представник позивачки відмовився.

За таких обставин, з ВАТ НАСК «Оранта» на користь позивачки ОСОБА_4 слід стягнути понесені нею витрати на лікування в розмірі 4 042 грн. 74 коп., страхове відшкодування за шкоду, пов»язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 20 646 грн. 00 коп., а також 1 234 грн. 44 коп. в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, всього 25 923 грн. 18 коп., а з відповідача ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 3 765 грн. 56 коп.

ОСОБА_4 відповідно до підп. 2, 9 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору.

Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

За таких обставин, з відповідача ОСОБА_2 у прибуток держави слід стягнути 182 грн. 70 коп. судового збору, а з ВАТ НАСК «Оранта» - 320 грн. 13 коп. судового збору.

Керуючись ст. ст. 23, 979, п. 3 ч. 1 ст. 988, ч. 2 ст. 1166, ст. ст. 1167, 1187, ч. 2 ст. 1193, ст. ст. 1194, 1195 ЦК України, Законом України «Про обов»язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік», постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справу «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 № 6, ст.ст. 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з відкритого акціонерното товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» на користь ОСОБА_4 4 042 грн. 74 коп. (чотири тисячі сорок дві грн. 74 коп.) на відшкодування витрат на лікування, 20 646 грн. 00 коп. (двадцять тисяч шістсот сорок шість грн. 00 коп.) відшкодування за шкоду, пов»язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, 1 234 грн. 44 коп. (одна тисяча двісті тридцять чотири грн. 44 коп.) в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди, всього 25 923 грн. 18 коп. (двадцять п»ять тисяч дев»ятсот двадцять три грн. 18 коп.).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди 3 765 грн. 56 коп. (три тисячі сімсот шістдесят п»ять грн. 56 коп.).

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з відкритого акціонерното товариства Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» у прибуток держави судовий збір в розмірі 320 грн. 13 коп. (триста двадцять грн. 13 коп).

Стягнути з ОСОБА_2 у прибуток держави судовий збір в розмірі 182 грн. 70 коп. (сто вісімдесят дві грн. 70 коп.).

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Сумської області через Конотопський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення - протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Ярмак О. М.