Справа № 569/4972/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2015 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі :

головуючого судді Рогозіна С.В.,

при секретарі Якимчук І.В.,

з участю представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 в якій просить визнати заповіт ОСОБА_7 від 21 лютого 2013 року недійсним.

В обгрунтування позову зазначається, що 05 жовтня 2013 року помер племінник позивача ОСОБА_7. Після його смерті залишилось спадкове майно - квартира АДРЕСА_1, 1/2 частина якої належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19.07.1993 року, виданого фондом державно-комунального майна ОСОБА_8 міської ради народних депутатів та 1/2 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_9 виданого 24.10.2012 року Другою ОСОБА_8 державною нотаріальною конторою за р.№ 2-576. Крім сім"ї ОСОБА_6 у племінника та його матері ніякої іншої родини не було. Відповідно до ст. 1263 ЦК України позивач відноситься до третьої черги спадкоємців за законом, як рідний дядько ОСОБА_7 22.10.2013 року ОСОБА_6 звернувся в ОСОБА_8 державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини. Нотаріальною конторою останньому було повідомлено, що 21.02.2013 року племінником було складено заповіт на належну йому квартиру на користь іншої особи, яка звернулась в нотаріальну контору з заявою про прийняття спадку. Вказаною особою є колишня теща ОСОБА_7- ОСОБА_3. Позивач вважає, що в силу хворобливого стану племінник не міг усвідомлювати характер своїх дій та керувати ними, а отже складений заповіт не може бути дійсним. Крім того він не впевнений, що заповіт підписано саме ним.

ОСОБА_7 в зв'язку з психічним захворюванням був інвалідом 2 групи, крім того зловживав спиртними напоями, вів себе неадекватно, не розумів значення своїх дій, був вкрай агресивним, а іноді небезпечним, сестра боялась його. В зв'язку з хворобою ОСОБА_7 проходив час від часу курси лікування в Острозькій психіатричній лікарні. ОСОБА_6, його дружина та дочка - ОСОБА_10 - племінниця та двоюрідна сестра ОСОБА_7, спілкувалися з ними, їздили один до одного, постійно надавали їм матеріальну допомогу, передавали та висилали майже щомісячно кошти, оскільки сестра отримувала невелику пенсію по старості, племінник по інвалідності, та обоє потребували лікування. Сестра неодноразово пропонувала його дочці переоформити на неї квартиру, так як боялась щоб хворий психічно син не залишився без житла. Племінник проти того не заперечував, але дочка рахувала, що це треба зробити пізніше.

В березні 2012 року, через погіршення стану здоров"я, племінник перебував в психіатричній лікарні на лікуванні. 18.03.2012 року раптово сестра померла. Після смерті матері у племінника була депресія, тому позивач із сім'єю пропонували йому деякий час пожити у них, але він відмовився, просив лише надати кошти на лікування, оскільки іншої допомоги не мав. Вони надсилали йому постійно кошти, спілкувалися з ним по телефону, наполягали на лікуванні, оскільки його розмова була сплутаною та мало зрозумілою,спілкуючись з ним було зрозуміло, що він в силу хворобливого стану здоров"я не орієнтується в найпростіших запитаннях, не може надати відповіді. Його неадекватна психічна поведінка була явно виражена. Знайомі підтверджували вказані обставини. На їх вимогу, за надані кошти, племінник обіцяв пролікуватися в Острозькій психлікарні, а тому повідомляв, що приїздити до нього поки не треба.

05.10.2013 року племінник покінчив життя самогубством. Стосунки у племінника з відповідачкою були неприязні, оскільки він її звинувачував у розірванні шлюбу з її дочкою ОСОБА_11 Отже всі обставини свідчать, що на момент посвідчення оспорюваного заповіту ОСОБА_7 не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними, а тому його заповіт є недійсним.

Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 та її представники ОСОБА_4, ОСОБА_5 позовні вимоги не визнали з підстав викладених у запереченнях, просили суд відмовити в їх задоволенні. Додатково вказали, що заповіт ОСОБА_7 був посвідчений нотаріусом Другої ОСОБА_8 державної нотаріальної контори ОСОБА_12 із дотриманням усіх вимог закону, сумнівів у здатності ОСОБА_7 усвідомлювати значення своїх дій і зокрема цієї нотаріальної дії не виникає. Посилання позивача на те, що у ОСОБА_7 з відповідачем були неприязні стосунки, не відповідають дійсності та не знаходять підтвердження у показаннях свідків та жодному з доказів. Також ні показання свідків, ні інші наявні в справі докази не дають підстав зробити висновок про те, що ОСОБА_7 не усвідомлював значення своїх дій на момент вчинення заповіту, не міг керувати ними або що вони суперечили його волі, а навпаки свідчать про його активне соціальне життя, вчинення в цей період різного роду правочинів та платежів, які не могла б вчиняти людина позбавлена можливості усвідомлювати значення своїх дій та здатності керувати ними.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши документи і матеріали справи, давши оцінку доказам, що мають значення для справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 не підлягають до задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що за життя ОСОБА_7, 21 лютого 2013 року, на випадок смерті заповів належну йому на праві власності квартиру № 25, що знаходиться в м. Рівне по вул. Відінській, буд. 35-а ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2, який посвідчений державним нотаріусом Другої ОСОБА_8 державної нотаріальної контори ОСОБА_12, занесений в реєстр за № 1-44.

ОСОБА_7 помер 05 жовтня 2013 року у м. Рівне, що підтверджено свідоцтвом про смерть серії І-ГЮ № 147748 від 07 жовтня 2013 року, актовий запис № 1590.

Згідно ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином , який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту.

За змістом ст. 1257 ЦК України заповіт може бути визнано недійсним.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину зазначені в ст. 203 ЦК України. Так, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Недотримання цих вимог, відповідно до ст. 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

У відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду показала, що працює провідним спеціалістом в Управлінні праці та проживала в одному будинку з Давидюками з 1983 р., були сусідами. Спілкувалася з його матір'ю, з ОСОБА_7 боялася спілкуватися, бо він був «неадекватний чоловік». Ще як його мати лікувала, то він був адекватний, обходила його стороною коли він був п'яний. Мати його дуже боялася, жалілася, що син її бив, часто був в неадекватному стані. Участь в похоронах матері він приймав, на той момент він був на лікуванні. Після смерті матері його «тягнути не було кому». Періодично казав, що «мені все зробить моя теща бувша». Неадекватність ОСОБА_7 описує так: «...відкриває рот - от ті викрики, от ті жаргони...», «говорив як нездорова людина». Допомагала йому оформлювати документи, диктувала заяви. Бувало, що «ніякий» лежав в під'їзді на площадці. Намагалася уникати спілкування з ним, але коли він приходив до неї на роботу на прийом була вимушена спілкуватися з ним. По трудовій книжці бачила, що він ніколи не працював. Вважає, що Давидюк сам не міг би оформити документи, адекватно все розуміти. Він ніколи не згадував (не казав) про переоформлення квартири, ховав документи, навіть матеріни, не давав їх нікому. Міг скандалити, руки протягувати. Слухав те, що йому казала теща і не хотів слухати те, що йому казала вона.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 вказала, що проживала в одному будинку з Давидюками з 1981р. ОСОБА_7 був на обліку в міліції, часто потрапляв в міліцію ще з молодого віку. Потім він почав випивати, часто бив матір. Видно було, що він неадекватний. Не вітався ні з ким, було враження, що йому всі щось винні, «вважав себе пупом землі». Коли матір була в лікарні він жалівся, що йому погано без неї одному. Коли одружився, то зранку кудись йшов з нею (дружиною). Дружину його бачила рідко, вона по дому їм не допомагала. Після смерті матері ОСОБА_7 деякий час поводив себе нормально, був «акуратненький», почав вітатися, але потім знову почав пити (через місяць), часто приходив додому п'яний, валявся під під'їздом. Коли навіть він був тверезий, міг всіх обвинувачувати, тому його всі обходили стороною, намагалися з ним не спілкуватися. На її пропозицію продати цю квартиру і придбати 1-кімнатну, відповідав, що хоче ще сюди привести жінку, що хоче жити. Відмовлявся здавати гроші на прибирання території. Після смерті матері до нього в квартиру приходили друзі «собутильники», влаштовували «п'янки». «Руки у нього були хороші», він міг і електрику проводити як сусіди попросять, старався бути акуратним після лікування. А коли неадекватний - його всі боялися, в т.ч. поштарка, яка приносила пенсію додому.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 працює майстром дільниці, близько 10 років обслуговувала дільницю, на якій проживали ОСОБА_7. ОСОБА_7 час від часу зловживав спиртними напоями, після лікування деякий час був нормальний. Ніде не працював. Не пам'ятає, щоб спілкувалася з ним тверезим.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_16, дав пояснення, що був знайомий з ОСОБА_7 років 10, стояв разом з ним на базарі. ОСОБА_7 торгував б/у-шними телефонами, ремонтував їх. Працював на себе. Займався цим до самої смерті. Був його товаришем. Бачилися майже кожен день. ОСОБА_7 був нормальним чоловіком, але пив, інколи входив в запої. Півроку до смерті «тримався», не пив, навіть пиво. Запив за 3 дні до смерті. Знає, що він ходив з тещею до нотаріуса. Десь півроку у нього на квартирі жив якийсь студент. Користувався інтернетом, мав ноутбук, який придбав в кредит, який поступово виплатив десь пару років тому. Займався спортом, на базар приїжджав на велосипеді. Не було такого, що Давидюк не розумів, що він робить.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_17, пояснила, що була сусідкою ОСОБА_7, жили в одному під'їзді. Поганих відносин з ОСОБА_7 не було. Була в хороших відносинах з його матір'ю. Після смерті матері ОСОБА_7 купив холодильник, займався ремонтом телефонів. Поводився як нормальна людина. Допомагав їй гараж відкривати. Купив собі велосипед, мав комп'ютер. Про квартиру нічого не говорив.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_3, відповідач по справі, пояснила, що знала ОСОБА_7 з 2000 р., коли її дочка познайомилася з ОСОБА_7. В 2005 р. вони розписалися. Потім дочка поїхала за кордон, Давидюк почав пити. Матір його здавала в лікарню, коли він пив. Коли його матір померла - сам поховав її. Допомагала йому матеріально - грошима, продуктами, шкодувала його. Коли після переоформлення документів оформляв субсидію, йому прийшлося б платити за квартиру 1000 грн., субсидію давали на 21 м2, якщо він одружений. Тому вона (відповідачка) наполягала, щоб вони розлучилися (осінь 2012р.). ОСОБА_7 періодично казав, що немає смислу жити. До нього приходили хлопці, пропонували обмін квартири на 1-кімнатну чи на гуртожиток. Запропонував скласти заповіт на неї, щоб казати всім, що квартира не його і щоб від нього відчепилися. Заповіт складали в суботу зранку. Нотаріус у нього питала, чи є ще родичі, він відповів - «родичі є, вони далеко, не поїдуть сюди». Жив на пенсію і ремонтував телефони. Раніше телевізори возив. Самостійно переоформлював квартиру в БТІ. Відстоював свої інтереси. Конфлікти у нього виникали, коли він п'яний був чи на грунті ревнощів, міг кричати, не бився. На час написання заповіту її дочка (дружина підекспертного) була на роботі в Чернівцях. Ціле літо після смерті матері він не пив взагалі.

Покази свідків суд оцінює, як доказ того, що ОСОБА_7, хоч і мав деякі відхилення у своїй поведінці, але вів повноцінний спосіб життя.

Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 180/15 від 10 квітня 2015 року, обєктивних даних, які б свідчили про наявність у ОСОБА_7, на момент складання заповіту 21 лютого 2013 року, психічного захворювання, яке виключає можливість розуміння ним значення своїх дій та можливість керувати ними, немає. ОСОБА_18, на моент складання та підписання заповіту 21 лютого 2013 року, міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Допитаний в судовому засіданні лікар-психіатр ОСОБА_19 підтвердив правильність і обґрунтованість висновку експертизи, вказав, що сам факт перебування ОСОБА_7 на обліку у психіатра, лікування в ОПЛ, наявність групи інвалідності по психічному захворюванню і зловживання алкоголем не є ознаками того, що останній не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Оцінюючи зібрані та досліджені в судовому засіданні докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_6 є безпідставними та необґрунтованими, підстави для визнання заповіту недійсним відсутні, оскільки жодний із свідків (окрім відповідачки) не надав даних про психічний стан ОСОБА_7 саме на момент складання заповіту 21 лютого 2013 року, відповідач ОСОБА_3 дала в суді показання, як ОСОБА_7 відповідав на питання нотаріуса, самостійно підписував заповіт, тобто волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі. За таких обставин позовні вимоги ОСОБА_6 до задоволення не підлягають.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним відмовити за недоведеністю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через суд першої інстанції. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.В. Рогозін