Справа №477/3055/14-ц 09.12.2015 09.12.2015 09.12.2015
Провадження №22-ц/784/2799/15Справа 477/3055/14-ц
Провадження 22ц/784/2799/15
Категорія 27 Головуючий у 1-й інстанції: Саукова А.А.
Доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів Крамаренко Т.В., Шолох З.Л.,

із секретарем судового засідання: Харитоновою І.В.

за участі: відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року, ухвалене за його позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Банк зазначав, що 17 лютого 2006 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит в розмірі 8000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 36 % на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позивач також вказував, що цей договір складається із заяви позичальника, Умов надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою. Відповідач зобов'язань по сплаті кредиту, відсотків, інших платежів у визначеному у договорі розмірі та у встановлений термін не вносив. У зв'язку з чим утворилась заборгованість, розмір якої станом на 30 листопада 2014 року складав 40612 грн. 74 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 7989 грн. 23 коп.; заборгованість за відсотками - 30213 грн. 38 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1910 грн. 13 коп.

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та з урахуванням сум заборгованості, що були стягнуті з відповідача за рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2008 року, просив стягнути з останнього заборгованість за відсотками за користування кредитом, яка станом на 30 травня 2014 року склала 17750 грн. 12 коп.

Рішенням Жовтневого районного суду від 08 вересня 2015 року Банку у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його вимог в повному обсязі. Банк посилається на помилковість висновку суду щодо пропуску ним позовної давності. Позивач також зазначає, що суд не врахував докази, які свідчать про наявність угоди між ним та відповідачем щодо збільшення позовної давності до п'яти років та про внесення останнім чергового платежу по кредиту в серпні 2012 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 17 лютого 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 8000 грн. шляхом зарахування на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань за цим договором утворилась заборгованість, розмір якої станом на 30 листопада 2014 року складав 40612 грн. 74 коп., в тому числі: заборгованість за кредитом - 7989 грн. 23 коп.; заборгованість за відсотками - 30213 грн. 38 коп.; штраф (фіксована частина) - 500 грн.; штраф (процентна складова) - 1910 грн. 13 коп.

В зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору у липні 2007 року Банк звертався до суду першої інстанції із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2008 року, яке набрало законної сили, на користь Банку із відповідача стягнуто 11171 грн. 23 коп. заборгованості, із якої: за основним кредитом - 7984 грн. 87 коп.; за відсотками за користуванням кредиту - 3186 грн. 36 коп., а також судові витрати в розмірі 141 грн. 71 коп. (а.с.32).

У липні 2015 року Банк зменшив позовні вимоги, посилаючись на зазначене рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2008 року, і просив стягнути із відповідача 17750 грн. 12 коп. заборгованості за відсотками за період з червня 2011 року по 30 листопада 2014 року.

Постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС від 30 травня 2008 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва 07 травня 2008 року, щодо стягнення на користь Банку із відповідача 11282 грн. 94 коп. (а.с. 35).

Наявна у справі копія квитанції № ПН 113 свідчить, що на виконання вказаного рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2008 року ОСОБА_2 перерахував Ленінському відділу ДВС 12 441 грн. 12 коп. лише 18 травня 2011 року (а.с.34).

Постановою державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 18 травня 2011 року закінчено виконавче провадження у звязку з повним виконанням рішення суду (а.с. 33).

Частиною першою ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Встановлені судом обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем умов кредитного договору, що є підставою для стягнення на користь Банку із відповідача заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами.

Разом з тим, згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

В заяві-анкеті позичальника ОСОБА_2 зазначено, що він ознайомився із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і заява разом і цими Правилами складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг (а.с. 10).

До позовної заяви Банком надані Умови та Правила надання банківських послуг (а.с. 11 - 16), Умови та Правила надання банківських послуг, які є додатком №1 до наказу Банка від 24 травня 2005 року № С-89 (а.с. 61 - 66), які не містять умов про збільшення позовної давності. При розгляді справи Банк надав інші Правила користування платіжною карткою, які є додатком №1 до наказу Банку від 20 липня 2005 року №С 120, в пункті 5.12 яких зазначено про встановлення терміну позовної давності у 5 років (а.с.73 - 77). Проте зазначені умови не містять дати їх затвердження, періоду чинності та підпису відповідача щодо погодження з такою умовою договору. Заява відповідача як позичальника теж не містить умов про збільшення позовної давності ( а.с.10).

Встановивши наведені обставини, суд дійшов вірного висновку про те, що Банком не доведено погодження із відповідачем, у формі, передбаченій ст. 259 ЦК України, збільшеної позовної давності. А тому підстави для застосування у даному спорі позовної давності тривалістю у 5 років відсутні. Тобто, до спірних правовідносин слід застосувати загальну позовну давність.

Даний висновок суду відповідає правової позиції, викладеній у Постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року та 11 березня 2015 року (справи № 6-240цс14, № 6-16цс15).

Відповідач в суді першої інстанції подав заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 86).

Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями із визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі сплином строку виконання.

Згідно розрахунку заборгованості, виписки із особового рахунку останній платіж за кредитним договором відповідачем було сплачено Банку 26 грудня 2007 року, а стягнута за вказаним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2008 року заборгованість за кредитним договором перераховано Ленінському відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції 18 травня 2011 року (а.с. 7, 34, 54). Належних доказів на підтвердження сплати відповідачем заборгованості за кредитним договором після 18 травня 2011 року Банк не надав.

З даним позовом Банк звернувся до суду у вересні 2014 року, тобто за сплином загальної позовної давності у три роки, встановленої ст.257 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Банку, суд обгрунтовано виходив із того, що оскільки позивач пропустив позовну давність, про застосування якої відповідачем було заявлено письмово, не просив про її поновлення, то це відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

З огляду на викладене немає підстав вважати обґрунтованими доводи Банку про те, що сторони в письмовій формі домовились про збільшення позовної давності до п'яти років. Судом правильно встановлено, що в заяві відповідача як позичальника відсутні відомості про збільшення позовної давності, а наявні у справі Правила користування кредитною карткою, які є додатком №1 до наказу Банку від 20 липня 2005 року №С-120, хоча і передбачають збільшену позовну давність, але не містять відомостей про те, що відповідач погодився із такою умовою кредитного договору та що саме про його ознайомлення з цими Умовами зазначено в заяві про надання кредиту.

Посилання Банку на те, що позовна давність переривалась у звязку із внесенням ОСОБА_2 03 серпня 2012 року чергового платежу в рахунок погашення заборгованості за кредитом за рахунок реалізації залогового майна не заслуговують на увагу, оскільки належних доказів на підтвердження даної обставини, як це передбачено ст. ст. 59, 60 ЦПК України, він не надав. Як видно із матеріалів справи, ОСОБА_2 на підставі квитанції № ПН 113 перерахував Ленінському відділу ДВС грошові кошти в розмірі 12 441 грн. 12 коп. на виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 квітня 2008 року і інших платежів в погашення заборгованості за кредитним договором після 18 травня 2011 року не здійснював.

Враховуючи наведені обставини, колегія приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. А тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відхилити, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуюча: Буренкова К.О.

Судді: Крамаренко Т.В.

ОСОБА_3