У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

15 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Дем'яносова М.В., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Шоста Запорізька державна нотаріальна контора, ОСОБА_6, про визнання договору дарування недійсним, за касаційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 07 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2008 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що їй на праві приватної власності належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1. 01 грудня 2004 року вона подарувала зазначену квартиру ОСОБА_5

Позивачка зазначала, що договір дарування вона уклала під впливом скрутних (або важких) для неї обставин: тяжкого матеріального стану через незначну пенсію та відсутність інших доходів, хворобливого стану здоров'я, інвалідності 2-ї групи, похилого віку на день укладення договору їй було 82 роки, депресійного стану у зв'язку зі смертю чоловіка ОСОБА_8 та сина ОСОБА_9, самотністю через відсутність інших близьких родичів, залежністю на час укладання договору від обдарованої ОСОБА_5, яка обіцяла матеріальну допомогу і догляд.

З цих підстав просила суд поновити строк позовної давності і визнати недійсним спірний договір дарування.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.

У березні 2013 року спадкоємець померлої - ОСОБА_4 змінив підстави звернення до суду і просив визнати недійсною спірну угоду у зв'язку із тим, що померла помилялася щодо обставин, які мають істотне значення.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 07 квітня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено. Виключено з мотивувальної частини рішення обґрунтування мотивів суду щодо відмови у задоволенні заявлених у цій справі вимог про визнання правочину недійсним з підстав укладення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (ст. 225 ЦК України), з підстав вчинення правочину під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК України).

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені судові рішення, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Суди, на підставі доказів, наданих сторонами та належним чином оцінених судами, дійшли вірного висновку щодо відсутності обґрунтованих підстав для задоволення позову ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_7 правильно сприймала істотні умови спірного договору, що не вплинуло на її волевиявлення, тобто уклала договір не внаслідок помилки.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині, дійшов вірного висновку про те, що позивач з урахуванням уточнень позову просив суд визнати недійсним договір дарування лише з підстав, передбачених ст. 229 ЦК України.

Зокрема, докази та обставини, на які посилаються заявники, були предметом дослідження судами і при їх дослідженні та встановленні судами дотримані норми процесуального та матеріального права.

Наведені в касаційних скаргах доводи висновків оскаржуваних судових рішень не спростовують.

Керуючись ч.2 ст. 332, ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 31 жовтня 2014 року в частині, що незмінена апеляційним судом, та рішення апеляційного суду Запорізької області від 07 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

В.М. Коротун М.В. Дем'яносов А.В. Маляренко