АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/5591/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ЛитвиноваІ.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Стрижеуса А.М.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року про відмову у відкритті провадження по справі за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи: Генеральна прокуратура України, Шевченківський районний суд м. Києва про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановила:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року відмовлено у відкритті провадження по справі за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи: Генеральна прокуратура України, Шевченківський районний суд м. Києва про встановлення факту, що має юридичне значення.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, а питання про відкриття провадження у справі передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вказував, що право заявника на встановлення достовірності інформаційного факту прямо передбачено Конституцією України. Зазначає, що свої вимоги він обґрунтовує посиланням на нормативні акти (стандарти) України, що визначають джерело виникнення інформаційного факту, який в свою чергу безпосередньо стосується особи заявника. Посилається на те, що від факту, який підлягає встановленню за його заявою, залежить реалізація права на спростування недостовірної інформації щодо нього.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити; представник Генеральної прокуратури України Чирва О.О. вважала доводи апеляційної скарги безпідставними та просила залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даною заявою, ОСОБА_3 просив встановити факт, що кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 4 ст. 190, ч. 5 ст. 27, ч.2, 3 ст. 358 КК України, яка була виділена в окреме провадження з кримінальної справи № 11400008 згідно з постановою слідчого в ОВС Генеральної прокуратури України Захарова А.В. від 27.02.2012 року «Про виділення кримінальної справи», присвоєно реєстраційний номер - «49».

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції на підставі п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України виходив з того, що така справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки має місце уточнення заявником номеру кримінальної справи під час розгляду кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_3 в Шевченківському районному суді м. Києва, тому зазначене питання має вирішуватись в порядку кримінального судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його обґрунтованим, і таким, що відповідає процесуальному закону.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства .

Статтею 234 ЦК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За змістом ст. 256 ЦПК України встановлення факту, що має юридичне значення можливо за одночасної наявності наступних факторів: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; 3) у заявника немає іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно з ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин , а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства .

Як вбачається зі змісту поданої заяви, ОСОБА_3 обґрунтовує свої вимоги тим, що кримінальна справа за його обвинуваченням обліковується у Шевченківському районному суді м. Києва як така, що надійшла з Генеральної прокуратури України за іншим номером, ніж номер «49».

Оскільки суб'єкт владних повноважень ( слідчий ГПУ Захаров А.В.) 27.07.2012 року створив оригінал службового документа - постанову про виділення кримінальної справи та присвоїв їй реєстраційний номер 49, то письмовим доказом можливо визнавати лише оригінал постанови слідчого про виділення кримінальної справи та присвоєний нею новий номер справи «49», адже він першим набуває юридичної сили.

Статтею 1 КПК України ( 1960 року), на який посилається заявник, передбачено, що визначення порядку провадження у кримінальних справах є призначенням Кримінально-процесуального кодексу України.

З викладеного вбачається, що питання, порушені у заяві ОСОБА_3, стосуються розгляду кримінальної справи по його обвинуваченню, тому не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для відкриття провадження в порядку цивільного судочинства за заявою ОСОБА_3 - є законним і обґрунтованим.

Доводи апелянта про необхідність встановлення «інформаційного факту», який матиме значення для спростування недостовірної інформації щодо заявника - є безпідставними та не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, оскільки в розумінні ст. 256 ЦПК України факти, що мають юридичне значення, - це соціальні обставини ( дії та події), з якими норми матеріального права пов'язують настання певних правових наслідків, передусім виникнення, зміну та припинення правових відносин, відповідних прав та обов'язків. Юридична значимість фактів, що встановлюється в окремому провадженні, визначається нормами матеріального права ( цивільного, сімейного, трудового тощо - ст. 15 ЦПК України), які мають бути застосовані судом при вирішенні справи.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального закону, і підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 311-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 03 березня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: