Справа № 136/135/15-ц Провадження № 22-ц/772/1264/2015Головуючий в суді першої інстанції Кривенко Д. Т.
Категорія 5 Доповідач Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В.А.,
суддів:Вавшка В.С., Стеблюк Л.П.,
при секретаріПантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до Спільного Українсько-Турецького сільськогосподарського підприємства "ЕЛ-ТУР" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю, Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк", за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області, про визнання права власності на житловий будинок та зняття з нього арешту,

за апеляційною скаргою ПАТ "Акціонерний комерційний промислово -інвестиційний банк" на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 6 березня 2015 року,

у с т а н о в и л а :

із зазначеним позовом ОСОБА_6 звернувся в суд 23 січня 2015 року.

Зазначав, що 1 лютого 2008 року він уклав трудовий контракт із Спільним українсько-турецьким сільськогосподарським підприємством "ЕЛ-ТУР" у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ) терміном на п'ять років. Згідно з пунктом 15 Контракту роботодавець зобов'язувався забезпечити працівника житлом за місцем виконання робіт - місцем здійснення виробничої діяльності роботодавця в галузі товарного сільськогосподарського виробництва на землях Костянтинівської, Білянської сільських рад Липовецького району Вінницької області. На виконання цього зобов'язання роботодавець надав житловий будинок у АДРЕСА_1. Цей будинок потребував ремонтних робіт та згідно із умовам надання його може бути викупленим працівником. Вартість будинку на час укладення контракту становила 39183, 60 грн., в тому числі ПДВ 6530,60 грн. Згідно з умовами контракту після внесення всієї суми вартості будинку він передається у власність працівникові за Актом передачі - приймання разом із правовстановлюючою документацією.

У позовній заяві вказав, що протягом 2008 - 2010 років він провів ремонт у будинку та розрахувався з підприємством - роботодавцем за нього. Згідно з Актом приймання-передачі від 20 липня 2010 року будинок разом із правовстановлюючою документацією (техпаспорт, свідоцтво) був переданий йому, де він зареєструвався постійно проживаючим з 30 липня 2010 року.

Зазначав, що через неоформлення земельної ділянки за вказаною адресою за попереднім власником він не зареєстрував свої права на нерухоме майно в органах державної реєстрації.

Наприкінці грудня 2014 року йому стало відомо, що посадовою особою відділу примусового виконання УДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області проведено опис та арешт нерухомого майна по АДРЕСА_1, яке згідно з відомостями у Державному реєстрі прав власності зареєстровано за СУТСП «ЕЛ-ТУР».

Позивач зазначав також, що СУТСП «ЕЛ-ТУР» не має претензій щодо його права власності на будинок, проте юридично оформити не може через відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Не може підприємство оформити відчуження будинку на користь ОСОБА_6 й через те, що в даний час у зв'язку з невиконанням боргових зобов'язань підприємством згідно з наказом господарського суду Вінницької області по справі №13/121/2011/5003 постановою від 16 вересня 2013 року на будинок накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження.

Посилаючись на порушення своїх прав власності, а також положення статей 628, 810-1, 627, 632, 328, 215 ЦК України, положення пункту 15 Контракту №005/СКЛАД/СГ/2008 віл 1 лютого 2008 року та пункт 16 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року №14, позивач просив визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок та господарські споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 Вінницької області та звільнити його з-під арешту накладеного постановою відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Вінницькій області від 16 вересня 2013 року.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 6 березня 2015 року зазначений позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок загальною площею 52, 6 кв. м., та господарські споруди, що розташовані по АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок літ. «А» площею 46, 8 кв.м., до складу якого входять: прихожа, позначена на плані № 1-1, площею 12,7 кв. м.; кімната, позначена на плані № 1-2, площею 10,1 кв. м.; кімната, позначена на плані № 1-3, площею 13,7 кв. м.; кухня, позначена на плані № 1-4, площею 7,8 кв. м.; санвузол, позначений на плані № 1-5, площею 2,5 кв. м.; сіни літ. «а» площею 5, 8 кв.м. літ. «а», позначені на плані поверху будівлі № І; ґанок площею 2,8 кв.м.; убиральня літ. «Б»., звільнивши його з-під арешту, накладеного постановою відділу примусового виконання рішень Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції Вінницької області від 16.09.2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Стягнуто з СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ, ПАТ «Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" на користь ОСОБА_6 судові витрати 635 грн. 44 коп. судового збору.

У апеляційній скарзі ПАТ "Акціонерний комерційний промислово -інвестиційний банк", посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Представник ОСОБА_6 та представник СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ заперечували доводи апеляційної скарги через їх безпідставність та просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно частинам 1 та 2 статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Рішення суду в частині задоволених вимог про визнання права власності на будинок таким визнати не можна, оскільки суд не виконав всі вимоги цивільного судочинства та допустив неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено і не заперечується сторонами, що 1 лютого 2008 року між позивачем ОСОБА_6 та «Спільним українсько-турецьким сільськогосподарським підприємство «ЕЛ-ТУР» у формі товариства з обмеженою відповідальністю» було укладено трудовий контракт, терміном на п'ять років (а.с. 8, 9). Згідно пункту 15 «Додаткові пільги, гарантії компенсації», вказаного контракту роботодавець зобов'язався забезпечити працівника житлом за місце виконання робіт - місцем здійснення виробничої діяльності роботодавця в галузі товарного сільськогосподарського виробництва на землях Костянтинівської, Білянської сільських рад Липовецького району Вінницької області. У виконання зобов'язання з соціально-побутового забезпечення працівника роботодавець надає працівникові для проживання житловий будинок загальною площею 52, 6 кв. м., розташований по АДРЕСА_1. Вказаний будинок потребує проведення ремонтних робіт та може бути викуплений працівником шляхом внесення працівником на користь роботодавця через касу підприємства грошових коштів в розмірі його інвентаризаційної вартості та податку на додану вартість. Вартість будинку на дату укладання цього контракту складає 39183,60 грн., в тому числі ПДВ 20 % - 6530,60 грн. Після внесення всієї суми вартості будинку, цей будинок передається працівникові у власність за Актом передачі-приймання. Разом із будинком роботодавець передає працівникові всю правовстановлюючу документацію на будинок.

Відповідач СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ визнає, що протягом 2008-2010 років ОСОБА_6 вніс до каси СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ повну вартість будинку, визначену в трудовому контракті, а саме 39183,60 грн., що підтверджується квитанціями прибуткових касових ордерів (а.с.10-14) та звітами касира, які роздруковані з програми 1С, за період з 28.02.2008 року по 30.07.2010 року.

Не заперечується також, що згідно з Актом від 20 липня 2010 року про передачі - приймання СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ, передало позивачу у власність житловий будинок загальною площею 52, 6 кв. м., та господарські споруди розташовані по АДРЕСА_1, а саме: житловий будинок літ. «А» площею 46, 8 кв.м., до складу якого входять: прихожа, позначена на плані № 1-1, площею 12,7 кв. м.; кімната, позначена на плані № 1-2, площею 10,1 кв. м.; кімната, позначена на плані № 1-3, площею 13,7 кв. м.; кухня, позначена на плані № 1-4, площею 7,8 кв. м.; санвузол, позначений на плані № 1-5, площею 2,5 кв. м.; сіни літ. «а» площею 5, 8 кв.м. літ. «а», позначені на плані поверху будівлі № І; ґанок площею 2,8 кв.м.; убиральня літ. «Б», а також правовстановлюючу документацію на житловий будинок та господарські споруди, а саме технічний паспорт на садибний (індивідуальний) будинок по АДРЕСА_1 та свідоцтво на право власності на нерухоме майно бланк САС 344598 з витягом бланк ССМ №769126 (а.с.15).

Сторонами не заперечується і це підтверджується доказами, що за вказаною адресою ОСОБА_6 зареєстрований проживаючим з 30 липня 2010 року, що підтверджується відміткою зі штемпелем про реєстрацію у домовій книзі (а.с. 17).

Встановлено, що в ході проведення виконавчих дій у виконавчому провадженні, відкритому за наказом господарського суду Вінницької області у справі №13/121/2011/5003 про стягнення з СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ на користь ПАТ «АК Промінвестбанк» коштів, постановою відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області від 16 вересня 2013 року було накладено арешт на все майно, що належить СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ, до якого, згідно Реєстру прав власності на нерухоме майно відноситься житловий будинок №1а з прибудовами, розташований по АДРЕСА_1 (а.с.25).

Вирішуючи спір та задовольняючи позов в частині визнання права власності на житловий будинок та визнаючи право власності на нього за ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що за встановлених обставин та виходячи із положень статей 6, 627, 632, 328, 215, 203 ЦК України, умов пункту 15 Контракту №005/СКЛАД/СГ/2008 від 1 лютого 2008 року, позивач набув право власності на житловий будинок, загальною площею 52, 6 кв. м., з господарськими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1, а укладена угода між ОСОБА_6 та «Спільним українсько-турецьким сільськогосподарським підприємство «ЕЛ-ТУР» у формі товариства з обмеженою відповідальністю» про купівлю - продаж житлового будинку не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Проте, висновок суду щодо наявності правових підстав для задоволення позову в частині визнання у судовому порядку права власності за ОСОБА_6 на спірний житловий будинок є помилковим і суперечить нормам матеріального права.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що між ОСОБА_6 та СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ немає спору щодо належності спірного житлового будинку. Немає між ними також й спору щодо змісту укладеної між ними угоди яка стосується набуття права власності ОСОБА_6 на житловий будинок, а також щодо її виконання сторонами цієї угоди.

Разом із тим, встановлено, що право на це нерухоме майно зареєстровано за СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ (а.с. 22,23).

Отже, виходячи із положення частини 1 статті 182 ЦК України про те, що право власності на інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а також положення частини 4 статті 334 ЦК України про те, що права на нерухоме майно які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, відповідач СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ є власником спірного будинку.

За змістом частини 1 статті 3 ЦПК України та частини 1 статті 15 ЦК України суд захищає права осіб які звернулись в суд за судовим захистом у разі його порушення, наявності спору між сторонами.

Оскільки між ОСОБА_6 та СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ відсутній спір щодо виконання укладеного договору в частині щодо спірного будинку та права на нього, то за відсутності перешкод сторони цієї угоди можуть оформити угоду про відчуження цього нерухомого майна та набуття права на нього відповідно до вимог законодавства, а саме про обов'язковість письмової форми, нотаріального посвідчення угоди та моменту виникнення права на нерухоме майно (стаття 657, частина 4 статті 334 ЦК України).

Відповідно до положення частини 4 статті 203 ЦК України правочин має вчинюватися у формі, встановленій законом.

Отже, угода щодо купівлі-продажу нерухомого майна, зокрема житлового будинку, має відповідати встановленим законом особливостям в її юридичному оформленні та відповідати умовам закону про письмову форму, обов'язковість нотаріального посвідчення угоди та щодо умови набуття права власності на таке майно у зв'язку з обов'язковістю реєстрації.

Судом встановлено, що власник житлового будинку СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ і ОСОБА_6 до нотаріальної контори за посвідченням цієї угоди не звертались.

Оскільки суд не може підмінювати той орган на якого законом покладено виконання певних обов'язків та вирішення певних питань, то за встановлених судом обставини, що сторони угоди (контракту) до нотаріуса за нотаріальним посвідченням не звертались, позовні вимоги ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок задоволеними бути не можуть через їх безпідставність.

Позивачем не доведено обставин, за наявності яких суд може визнати право власності на спірний житловий будинок за ОСОБА_6, і зокрема визнати це право за тими нормами матеріального права, за якими позивач просить вирішити вказані позовні вимоги.

Урегульована законом можливість звернення особи з позовом про визнання права власності на майно та зняття з нього арешту (частина 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження») не означає, що заявлений позов може бути задоволеним судом без належного матеріально-правового обгрунтування заявлених вимог та доведеності позивачем обставин на які він посилається у їх обґрунтування.

При вирішенні такого позову суд має ураховувати відмінність правового положення нерухомих та рухомих речей і зокрема відмінностей щодо правового оформлення їх, особливостей щодо набуття права власності, відчуження та моменту набуття права власності (статті 181, 182 ЦК України).

Висновок колегії суддів апеляційного суду не суперечить роз'ясненням даним у пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року, на які посилається позивач, за якими вимоги осіб щодо належності їм майна, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту, оскільки позов про визнання права власності на нерухоме майно має бути вирішений у відповідності з вимогами закону які регулюють набуття права власності особою саме на нерухоме майно, з урахуванням його особливостей.

Разом із тим, встановлено, що з моменту винесення постанови відділу примусового виконання рішень управління держаної виконавчої служби Головного управління юстиції у Вінницькій області від 16 вересня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ і ОСОБА_6 через цей арешт житлового будинку і заборону на його відчуження не можуть вчинити дій щодо розпорядження цією нерухомістю. Через це, оскаржуване рішення суду в частині щодо звільнення житлового будинку з-під арешту, накладеного вказаною постановою, підлягає залишенню без змін як таке, що є по суті правильним та справедливим і ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задоволені судом першої інстанції позовні вимоги про звільнення житлового будинку з-під арешту захищають право ОСОБА_6 як особи, яка хоч і не є власником нерухомого майна, оскільки воно зареєстровано за СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ, але володіє ним на законних підставах. Звільнення з-під арешту житлового будинку надає можливість в установленому законом порядку посвідчити нотаріально угоду щодо відчуження та купівлі спірного житлового будинку між сторонами цього правочину.

Доводи апеляційної скарги в частині що стосується вирішених судом вимог про звільнення з-під арешту будинку не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Безпідставними є доводи про те, що оскільки позивач не є власником нерухомого майна на яке накладено арешт, то його позовні вимоги про звільнення з-під арешту цього житлового будинку не можуть бути задоволеними.

Так, спосіб захисту права у виді звільнення з-під арешту майна належить не тільки власнику (титульному володільцю) такого нерухомого майна, але й особі, яка не є власником майна, але володіє ним на законних підставах.

З цього питання є відповідні роз'яснення надані у абзаці 4 пункту 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».

Судом встановлено і це підтверджується належними доказами, що ОСОБА_6 володіє спірним житловим будинком на законних підставах, спору між ним та власником будинку немає, а тому його вимоги щодо звільнення з-під арешту цього будинку є обґрунтованими.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущено позовну давність за заявленими вимогами та порушення судом норм матеріального прав при вирішенні цього питання за поданою представником ПАТ «Промінвестбанк» заявою про застосування позовної давності, не можна визнати обгрунтованим і таким, що може бути підставою для скасування рішення в частині задоволених вимог про звільнення житлового будинку з-під арешту, через наступне.

Виходячи із правової природи спору, а саме невизнання відповідачем ПАТ «Промінвестбанк» права власності на спірний будинок за позивачем і виниклих правовідносин у зв'язку з накладенням арешту на цей будинок, а також виходячи із змісту вимог заявлених позивачем на захист свого порушеного права (статті 328, 392 ЦК України), ураховуючи, що цей позов пов'язаний із невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на такий позов не поширюються правила про позовну давність.

Це підтверджується роз'ясненням даним у абзаці 4 пункту 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Крім того, відповідач ПАТ «Промінвестбанк» не є стороною у правовідносинах які виникли із укладеного між ОСОБА_6 та СУТСП «ЕЛ-ТУР» ТОВ правочину щодо житлового будинку право власності на який просить визнати за собою позивач та звільнити його з-під арешту.

Отже, оскільки суд першої інстанції при вирішенні позовних вимог про визнання права власності на будинок дійшов до своїх висновків внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цій частині вимог, то оскаржуване рішення суду в цій частині, відповідно до правил пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

У решті рішення, відповідно до положень статті 308 ЦПК України, підлягає залишенню без змін, оскільки колегія суддів дійшла висновку, що в цій частині рішення є по суті правильним та справедливим і ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний промислово - інвестиційний банк" задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 6 березня 2015 року в частині визнання за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок загальною площею 52, 6 кв. м., та господарські споруди, що розташовані по АДРЕСА_1 - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено на протязі двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: /підпис/ В.А. Іващук

/підпис/ В.С. Вавшко

/підпис/ Л.П. Стеблюк

Згідно з оригіналом

Суддя В.А. Іващук