АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5277/2015 Головуючий у першій інстанції Панченко О.М.
Доповідач Оніщук М.І.
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Крижанівської Г.В.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника відповідача

Деснянської РДА Жуковської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації, Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:

- встановити юридичний факт його права на отримання житла, як інваліда II групи, ліквідатора наслідків ЧАЕС 1 категорії з дня подачі заяви;

- зобов`язати Голову КМДА, як органу виконавчої влади м. Києва, відновити його в реєстрі громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що потребують покращення (отримання) житлових умов, з дати реєстрації його в Державному реєстрі України постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи з 21.11.1995;

- визнати за ним, як ліквідатором 1 категорії Чорнобильської катастрофи, інвалідом 2 групи, що є наслідком виливу Чорнобильської катастрофи, як громадянином відповідного статусу, який жодного разу не скористався своїм правом на отримання житла, права власності на приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 , як на квартиру АДРЕСА_2 , право яке гарантоване державою;

- зобов`язати Голову КМДА, як органу виконавчої влади м. Києва, та органу, що управляє нерухомим майном - житловим та не житловим фондом міста, виконати рішення суду в цій справі та вимоги ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в частині: «Особам, віднесеним до категорії 1 (п. 1 ст. 14) надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги: позачергове забезпечення жилою площею; плата за користування житлом в розмірі 50% та за комунальні послуги 50%; передача безоплатно в приватну власність займаних ним квартир (будинків) державного та комунального громадського житлового фонду, шляхом переведення приміщення в будинку АДРЕСА_1 , що використовується під офісне приміщення Міжнародною Спілкою громадських організацій потерпілих «Союз робочих Чорнобиля», президентом якої він є, з нежитлового в житловий фонд та встановити відповідний номер квартири, що є останньою цифрою від загальної кількості квартир в цьому житловому будинку за АДРЕСА_1 , а саме номер квартири АДРЕСА_2 ; передати йому право яке гарантоване державою, щодо безкоштовного одержання у приватну власність приміщення в житловому будинку АДРЕСА_1 , а саме квартиру АДРЕСА_2 , яку зараз на протязі більше 20 років він займає.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що з 1986 року є ліквідатором Чорнобильської катастрофи 1 категорії, інвалідом 2 групи. У 1989 році його було обрано головою Центральної Ради «Союз робочих Чорнобиля». У 1991 році Радою Міністрів УРСР було зареєстровано Всесоюзне добровольче об`єднання «Союз робочих Чорнобиля», президентом якого було обрано його. Як ліквідатор аварії на ЧАЕС він перебував на квартирному обліку для отримання житла, проте до цього часу житло ним отримано не було. Місцем його постійного проживання з 1989 року є офіс організації Союзу робочих Чорнобиля, який знаходиться в житловому будинку АДРЕСА_1 , де і знаходяться його особисті речі. Вказане приміщення є придатним для проживання, забезпечене центральним водопостачанням та центральним опаленням, складається з двох кімнат, приміщення за житловими нормами є повноцінною двохкімнатною квартирою. Оскільки відповідно до Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» він має право бути забезпеченим житлом, то вважає вимоги законними і обґрунтованими.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.01.2015 в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким встановити юридичний факт його права на отримання житла та зобов`язати Голову КМДА включити його в реєстр громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що потребують покращення житлових умов. Інші вимоги позову просить залишити без розгляду. Вважає, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не дав належної оцінки обставинам справи та правовим підставам пред`явлення позову, внаслідок чого ухвалив рішення, яке не ґрунтується на вимогах закону.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.04.2015 відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про залишення без розгляду частини позовних вимог.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просили її задовольнити.

Представник відповідача Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю і необґрунтованістю та просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Так, відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з безпідставності та необґрунтованості заявлених позивачем вимог.

Вказаний висновок суду є законними та обґрунтованими, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що позивач є ліквідатором наслідків Чорнобильської катастрофи 1 категорії та інвалідом 2 групи.

21.11.1995 позивач був зарахований у чергу на поліпшення житлових умов на загальних підставах у відділ обліку та розподілу житлової площі Ватутінської районної державної адміністрації м. Києва.

З 24.06.1996 позивач був переведений у чергу на поліпшення житлових умов по категорії «постраждалі у зв`язку з аварією на ЧАЕС (категорія 1)», порядок забезпечення житлом - позачерговий.

На підставі розпорядження Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 26.07.2001 № 756 позивач був знятий з черги на поліпшення житлових умов, як такий, що не потребує поліпшення житлових умов у зв`язку з забезпеченням житловою площею в межах норм, встановлених чинним законодавством України.

Відповідно до п. 10 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особи віднесені до категорії 1, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на позачергове забезпечення жилою площею.

Нормами ст. 34 ЖК Української PCP встановлено, що громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, беруться на облік для одержання жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду та вносяться до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, порядок ведення якого визначає Кабінет Міністрів України.

Відповідно до ст. 43 ЖК Української PCP та п. 38 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській PCP», затверджених Постановою Ради Міністрів Української PCP і Української республіканської Ради професійних спілок від 11.12.1984 № 470, жилі приміщення з державного житлового фонду задаються громадянам, які вважаються потребуючими поліпшення житлових умов та перебувають на квартирному обліку за місцем свого проживання, в порядку черговості.

Таким чином, оскільки з липня 2001 року позивач не перебуває на обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов і розпорядження Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 26.07.2001 № 756, на підставі якого позивача було знято з квартирного обліку, у встановленому законом порядку позивачем не оскаржено, то й відповідно відсутні підстави для задоволення вимог про визнання права на отримання житла та зобов`язання КМДА відновити позивача в реєстрі громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, що потребують покращення (отримання) житлових умов.

Означені заявлені позивачем вимоги, за наявності чинного розпорядження про зняття позивача з квартирного обліку, є передчасними.

Щодо вимог про переведення нежитлового приміщення у житлове та визнання за позивачем права власності на нього, то суд першої інстанції також дійшов правомірного висновку про відсутність правових підстав для їх задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 4 ЖК Української PCP, жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української PCP утворюють житловий фонд.

Відповідно до ст. 6 ЖК Української PCP, жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків.

Згідно зі статтею 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до п. 12 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», особи віднесені до категорії 1, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на безоплатне отримання у приватну власність займаних ними та їх сім`ями квартир (будинків) державного та громадського житлового фонду незалежно від того, чи є зазначена особа наймачем чи членом сім`ї наймача.

З матеріалів справи вбачається, що спірне приміщення, визнання права власності на яке вимагає позивач у судовому порядку, не відноситься до житлового фонду, а посилання позивача на п. 12 ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» є недоречним, оскільки вказана правова норма визначає право на отримання у власність квартир (будинків) державного та громадського житлового фонду.

Судом обґрунтовано встановлено, що у 2005 році між КП «Житлорембудсервіс» та Міжнародною спілкою громадських організацій постраждалих «Союз робочих Чорнобиля» був укладений договір оренди нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Тобто, протягом тривалого часу спірне приміщення використовувалось для розміщення офісу вищезазначеної громадської організації.

При цьому, рішенням Господарського суду м. Києва від 23.01.2014 були задоволені позовні вимоги КП «Житлорембудсервіс» про розірвання договору оренди та зобов`язано Спілку «Союз робочих Чорнобиля» звільнити займане нежитлове приміщення та передати його балансоутримувачу.

Мотивуючи відмову у задоволені вимог позивача про визнання права власності, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що у відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, а згідно Розпорядження КМДА від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в м. Києві», житловий окремо стоячий будинок загальною площею 3201,80 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_1 перебуває у сфері управління Деснянської РДА в м. Києві, тобто власником спірного приміщення є територіальна громада м. Києва.

Крім цього, суд обґрунтовано послався на положення ст. 58 ЖК України, якою закріплено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Матеріали справи не містять даних про прийняття рішення про надання жилого приміщення позивачу та, відповідно, й відсутні відомості про видачу відповідного ордеру.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права, є безпідставними і необґрунтованими. При цьому, слід зазначити, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції, який надав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення у відповідності з вимогами закону.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської державної адміністрації, Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, Комунального підприємства по утриманню житлового господарства «Житлорембудсервіс» про встановлення факту, що має юридичне значення, визнання права власності та зобов`язання вчинити дії залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді