Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №334/7594/14
Справа № 22-ц/778/2651/15 Головуючий у 1-й інстанції: Баруліна Т.Є.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Савченко О.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

ОСОБА_1,

При секретарі: Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Банк «ТРАСТ» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року ПАТ Банк «ТРАСТ» (далі Банк) звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 22.11.2012 року сторони уклали кредитний договір №R011.0020427, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 53 100 гривень, зі сплатою 16,49 % річних та 1,37 % комісії за обслуговування кредиту, строком на 36 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за графіком погашення кредиту. Посилаючись на те, що позичальник свої зобовязання за кредитом не виконує, має поточну заборгованість, Банк просив на підставі ст.1050 ч.2 ЦК України стягнути всю суму боргу, розмір якої станом на 30.07.2014 р. становить 55 736,18 грн., в тому числі: 37 897,15 грн. заборгованість за кредитом; 3 428,86 грн. зі сплати відсотків за фактичне користування кредитом; 6 189,58 грн. комісія за обслуговування кредиту; 8 220,59 грн. пеня за прострочення платежів за період з серпня 2013 року по серпень 2014 року.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором № R011.0020427 від 22.11.2012 року в сумі 55 736,18 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою цього ж суду від 26 січня 2015 року заява ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи апелянт не зявилася, направила суду клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з її «короткочасною відпусткою». Доказів поважності причин неявки суду не надала. Зважаючи на те, що повістка про виклик до суду була вручена апелянтові завчасно 20.04.2015 року, остання мала достатньо часу для корегування періоду «короткочасної відпустки» з урахуванням призначеного ще 7 квітня 2015 року судового засідання. Колегія суддів на підставі ч.2 ст.305 ЦПК України визнала причини неявки апелянта в засідання апеляційного суду неповажними і такими, що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, що 22 листопада 2012 року сторони уклали кредитний договір №R011.0020427, відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 53 100 гривень, зі сплатою 16,49 % річних та 1,37 % комісії за обслуговування кредиту, строком на 36 місяців з щомісячною сплатою частини кредиту, відсотків та комісії за графіком погашення кредиту. За несвоєчасне виконання зобовязань з погашення заборгованості по кредиту нараховується пеня у розмірі 0,3% від суми прострочених зобовязань за кожний день прострочення (а.с.3-10).

Свої зобовязання за кредитним договором ОСОБА_2 виконувала неналежним чином, порушувала графік погашення кредиту, з листопада 2013 року припинила вносити щомісячні платежі, внаслідок чого станом на 30.07.2014 р. має заборгованість, розмір якої становить 55 736,18 грн., в тому числі: 37 897,15 грн. заборгованість за кредитом; 3 428,86 грн. зі сплати відсотків за фактичне користування кредитом; 6 189,58 грн. комісія за обслуговування кредиту; 8 220,59 грн. пеня за прострочення платежів за період з серпня 2013 року по серпень 2014 року (а.с.11).

6 лютого 2014 року Банк направив позичальнику вимогу про дострокове погашення кредиту, яка останнім не виконана (а.с.15).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог Банку, суд першої інстанції, вважав, що позовні вимоги є обґрунтованими, і дійшов висновку, що згідно з умовами кредитного договору та на підставі статей 525, 526, 617, 625, 627, 629 ЦК України стягненню з відповідача підлягає заборгованість за кредитом, процентами, комісією та пеня за період з 06 серпня 2013 року (з моменту часткового припинення погашення боржником щомісячних платежів) до 06 серпня 2014 року відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Зважаючи на те, що позичальник порушувала графік погашення кредиту, а з листопада 2013 року взагалі припинила вносити щомісячні платежі, вимогу Банку про дострокове повернення всього кредиту у 30-денний строк не виконала, суд першої інстанції обгрунтовано у відповідності з умовами кредитного договору та на підставі статей 525, 526, 617, 625, 627, 629,1050 ч.2 ЦК України стягнув з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитом, процентами, комісією та пеня, нараховану за один рік.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права являються безпідставними.

Справа тричі призначалася до судового розгляду, із яких двічі відкладалася слуханням, в тому числі за клопотанням представника відповідача у звязку із його зайнятістю в іншому процесі (а.с.26, 33, 46-47, 55). Про час і місце розгляду справи відповідач і її представник повідомлялися у відповідності з вимогами ст.ст.75, 76 ЦПК України завчасно, що підтверджується наявними в справі рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток.

Клопотання відповідача про зупинення провадження у справі розглянуто судом у відповідності з вимогами ст.201 ЦПК України і обгрунтовано ухвалою від 13 листопада 2014 року залишено без задоволення (а.с.48).

Посилання апелянта на невідповідність цієї ухвали вимогам ст..201 ЦПК України необґрунтовані. Як зазначено у п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», визначаючи наявність передбачених статтею 201 ЦПК підстав, за яких провадження у справі підлягає обов'язковому зупиненню, суд повинен, зокрема, враховувати, що така підстава для зупинення провадження у справі, як зазначено у пункті 4 частини першої цієї статті неможливість розгляду цивільної справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства, застосовується у тому разі, коли в цій іншій справі можуть бути вирішені питання, що стосуються підстав, заявлених у справі вимог, чи умов, від яких залежить можливість її розгляду.

При неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку кримінального судочинства, підставою для зупинення провадження у цивільній справі може бути лише наявність кримінальної справи на розгляді в суді.

Зважаючи на те, матеріали кримінального провадження за заявою ОСОБА_2 про вчинення стосовно неї кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, знаходяться у провадження слідчого відділу Печерського РУ ГУМВС України в м.Києві, а не в суді, передбачених законом підстав для зупинення провадження у справі суд першої інстанції не мав.

Крім того, як вбачається із довідки Печерського РУ ГУМВС від 06.11.2014 року №54/1318, розслідуванням установлено, що злочинні дії по заволодінню грошовими коштами у сумі 45 000 грн. шляхом шахрайства щодо ОСОБА_2 були вчинені 14 травня 2014 року в приміщенні Банку «Траст», тоді як кредитний договір був укладений сторонами 22 листопада 2012 року, сума кредиту становила 53 100 грн. (а.с.3, 14, 43).

Посилання апелянта на те, що кредитний договір був укладений внаслідок шахрайських дій третьої особи, щодо якої проводиться досудове розслідування, не звільняє позичальника від обовязку повернути кредитні кошти. В порядку, передбаченому ст.215 ЦК України договір позичальником не оспорений, а отже в силу ст.ст. 204, 629 ЦК України він є правомірним і обовязковим для виконання сторонами.

Відсутність в матеріалах справи письмового підтвердження про направлення відповідачеві копій процесуальних документів і досудової вимоги Банку про дострокове повернення кредиту не спростовує висновки суду про обґрунтованість позову і не звільняє позичальника від обовязку повернути кредитні кошти Банку. Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті рішення з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст.307, 308,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2014 року по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: