АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №644/6785/14-ц Головуючий 1 інст. - Глібко О.В.
Провадження № 22ц/790/1035/15 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кіся П.В., Кружиліної О.А.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 13 квітня 2009 року, -

встановила:

14 липня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 13 квітня 2009 року у розмірі, еквівалентному 6124 (шести тисячам ста двадцяти чотирьом) доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі, а також передбачену умовами договору позики неустойку в сумі 1460000 (один мільйон чотириста шістдесят тисяч) гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на ті обставини, що 13 квітня 2009 року дав у позику відповідачу грошову суму у розмірі 4440 (чотири тисячі чотириста сорок) доларів США, про що між ними було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В.А. та зареєстрований нею за реєстровим № 1500. 13 травня 2009 року боржники повернули позивачу 120 доларів США, 24 червня 2009 року - 120 доларів США, 15 серпня 2009 року - 240 доларів США, і лише більше ніж через рік (після закінчення терміну договору позики) 28 жовтня 2010 року боржники передали позивачу 4000 доларів США. На виконання обов'язку боржників перед позивачем, 16 березня 2010 року поручитель ОСОБА_5 передав, а позивач прийняв грошові кошти у визначеній відповідно до умов договору позики сумі 1239416 грн. 55 коп., що складалась із суми неповернутої частини позики та нарахованої у відповідності із договором неустойки, про що між ними було укладено та особисто підписано акт виконання третьою особою обов'язку боржників перед кредитором від 16 березня 2010 року. З моменту отримання від поручителя ОСОБА_5 коштів в сумі 1239416 грн. 55 коп. в рахунок погашення боргу боржників, позивач не повинен був мати жодних претензій майнового характеру до боржників і погодився із переходом до поручителя ОСОБА_5 всіх прав кредитора за договором позики. Оскільки в задоволенні позову поручителя ОСОБА_5 апеляційним судом було відмовлено, сплачені ним позивачу грошові кошти підлягають поверненню, а право вимоги до відповідачів за договором позики залишилось у позивача.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики від 13 квітня 2009 року відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції неправомірно виходив з того, що зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 з повернення грошових коштів за договором позики припинились у зв'язку з належним виконанням. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у позові позивач неодноразово наголошував на тому що сплачені боржниками позивачу кошти на загальну суму 4 480 доларів США не свідчать про належне виконання ними свого обов'язку за договором позики. Крім того, ОСОБА_5 звертався до суду з позовом до боржників ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 1 239 416, 55 грн. До травня 2014 року позивач був переконаний і вважав, що його вимоги до відповідачів за договором позики були належним чином задоволені поручителем ОСОБА_5 і він не повинен мати права звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики. Однак, у зв'язку з тим, що в задоволені позову ОСОБА_7 рішенням апеляційного суду харківської області було відмовлено, то сплачені ним позивачу грошові кошти підлягають поверненню. Також, в судовому рішенні апеляційний суд харківської області не визнав за поручителем ОСОБА_5 право вимоги до боржників про стягнення з них суми боргу за договором позики, а тому право вимоги до відповідачів за договором позики залишилося у позивача. Представник позивача вважає, що допущені судом першої інстанції порушення вимог щодо законності та обґрунтованості ухваленого ним рішення призвели до неправильного вирішення справи і передчасної повної відмови в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Частинами 1, 3 ст. 10, ч. 1, ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 57, ч. 3, 4 ст. 60, ч. 1 ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 555 Цивільного кодексу України, у разі одержання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі. Якщо поручитель не повідомить боржника про вимогу кредитора і сам виконає зобов'язання, боржник має право висунути проти вимоги поручителя всі заперечення, які він мав проти вимоги кредитора.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

13 квітня 2009 року ОСОБА_3 отримала у борг від ОСОБА_1 валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 4440 (чотири тисячі чотириста сорок) доларів США, про що був укладений і нотаріально посвідчений договір позики за реєстровим № 1500.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 19 березня 2014 року встановлено, що 13.05.2009 ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 кошти в сумі 120 доларів США, 24.06.2009 року - 120 доларів США, 15.08.2009 року - 240 доларів США, 28.10.2010 року - 4000 доларів США. Зазначені обставини додатково визнані сторонами (а.с.19-25).

На виконання умов договору позики від 13 квітня 2009 року, укладеного між сторонами у справі, ОСОБА_1 16 березня 2010 року додатково отримав від ОСОБА_5 грошову суму у розмірі 1239416 (один мільйон двісті тридцять дев'ять тисяч чотириста шістнадцять) грн. 55 коп., що підтверджується копією акта приймання-передачі грошових коштів (а.с. 14).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2014 року встановлено, що ОСОБА_5 не повідомив ОСОБА_3 про одержання вимоги кредитора і виконав зобов'язання в той час, як ОСОБА_1, вже після отримання грошових коштів від ОСОБА_5, продовжував приймати грошові кошти від ОСОБА_3 (а.с.26-28).

Частиною 1 ст. 555 Цивільного кодексу України, передбачено, що вимогу до боржника може пред'явити лише поручитель, як новий кредитор, оскільки зобов'язання ОСОБА_5 перед ОСОБА_1 за договором поруки в частині передачі грошової суми, а також зобов'язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_1 за договором позики були повністю припинені у зв'язку з виконанням (в силу ст. 599 Цивільного кодексу України).

Договір поруки, укладений 13 квітня 2009 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 визнаний недійсним не був, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що права ОСОБА_1 жодним чином порушені не були.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: -