Справа № 640/8407/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 липня 2015 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Зуб Г.А.

за участю секретаря Левченко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Комунального виробничого підприємства по обслуговуванню приватних домоволодінь і зелених насаджень Київського району м. Харкова, ОСОБА_4, третя особа - Київський районний відділ ДМС у м. Харкові про встановлення правочину нікчемним, застосування наслідків нікчемності правочину та поновлення права дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просить встановити, що договір купівлі-продажу житлового будинку з прибудовами літ. «А-1», житловою площею 51,10 кв.м., загальною площею 64,60 кв.м., та надвірні будівлі: сарай-літ. Б, Е, льох - літ. В, вбиральня - літ. Д, огорожа - №1,2, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений ПН ХМНО Кошель Т.В. 07.12.2012 року, зареєстрований в реєстрі №5975- нікчемним, скасувати реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок з прибудовами за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, встановити право власності на даний будинок з прибудовами за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних долях, поновити право дитини, позбавленої батьківського піклування, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 на реєстрацію, проживання та користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_1, та в порядку застосування наслідків недійсності правочину зобов'язати ОСОБА_4 повернути вказаний будинок з прибудовами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та стягнути судові витрати. В обгрунтування зазначених вимог посилався на наступне. 07.12.2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_2 укладено з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними побудовами. Вказаний договір порушує житлові права неповнолітнього ОСОБА_1 Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.05.2007 року , яке набуло чинності, позбавлено батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_6 у відношенні сина - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 Рішенням виконавчого комітету Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області №173 від 14.08.2007 року над ОСОБА_1 встановлено опіку, а з 15 років - піклуванням. Рішенням виконавчого комітету Київської районної у м. Харкові ради №117-2 від 19.05.2009 року, за ОСОБА_1 закріплено право на проживання та користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_1 був зареєстрований у житловому будинку за вищевказаною адресою. На момент укладання оскаржуваного правочину, неповнолітній ОСОБА_1 був неправомірно виписаний з вищевказаного домоволодіння разом зі ОСОБА_2 24.10.2012 року з подальшою реєстрацією за адресою: АДРЕСА_2. Таким чином, вказаний договір купівлі-продажу від 07.12.2012 року порушує житлові права дитини та є нікчемним, оскільки укладений з порушенням норм діючого законодавства. Тому представник позивача звернувся до суду з даним позовом з метою захисту прав охорюваних законом інтересів ОСОБА_1

Представник позивача ОСОБА_8 в судове засідання з'явилась, позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити.

Представник неповнолітнього ОСОБА_9 та її представник ОСОБА_10 в судове засідання з'явились, позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити його.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_11 в судове засідання з'явились, проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, посилаючись на те, що за ОСОБА_1 відповідно до рішення Русько- Тишківської сільської ради Харківського району, закріплено право користування житлом за місцем проживання опікуна ОСОБА_9, тому оскаржуваний договір купівлі-продажу був укладений з дотриманням чинного законодавства та ОСОБА_2 не є опікуном чи піклувальником ОСОБА_1, тому не повинна була звертатись за дозволом до оранів опіки та піклування на вчинення вказаного правочину.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснила, що вона мала право власності на вказанипй житловий будинок, тому вільна розпоряджатись своєю власністю на власний розсуд.

Представник відповідача КВП по обслуговуванню приватних домоволодінь і зелених насаджень Київського району м. Харкова в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином та своєчасно, причину неявки суду не повідомив.

Відповідач ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_12 в судове засідання не з'явились, повідомлені належним чином та своєчасно.

Представник третьої особи Київського РВ ДМС у м. Харкові в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином та своєчасно, надав заяву про розгляд справи у свою відсутність. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач відповідно ст.ст.10,60 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є матір'ю неповнолітнього ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 5-6).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23.05.2007 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 було позбавлено батьківських прав у відношенні малолітнього сина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 7).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області №173 від 14.08.2007 року, над ОСОБА_1 було встановлено опіку, а з 15 років -піклування та призначено ОСОБА_9 опікуном, а з 15 р. - піклувальником неповнолітнього ОСОБА_1 (а.с. 8-9).

Відповідно до положень ч. 6 ст. 167 СК України, дитина, яка була передана родичам, мачусі, вітчиму, органові опіки та піклування, зберігає право на проживання у житловому приміщенні, в якому вона проживала, і може у будь-який час повернутися до нього.

Відповідно до ст. 247 СК України, дитина, над якою встановлено опіку або піклування, має право: на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Київської районної у м. Харкові ради від 19.05.2009 року №117-2, за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 закріплено право на проживання та користування житловою площею за адресою: АДРЕСА_1. (а.с. 10).

Відповідно до довідок КВП по обслуговуванню приватних домоволодінь і зелених насаджень Київського району м. Харкова, неповнолітній ОСОБА_1 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та був знятий з реєстрації 24.10.2012 року. (а.с. 11-12).

Вказаний житловий будинок відповідно до довідки КП «ХМБТІ» №1776 від 29.04.2009 року належав на праві власності відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 13).

07.12.2012 року між ОСОБА_13, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що посвідчений ПН ХМНО Кошель Т.В., зареєст. В реєстрі за №5975, відповідно до якого ОСОБА_13, ОСОБА_2 передають у власність(продають), а ОСОБА_4 приймає у власність (купує) будинок, житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходяться у АДРЕСА_1 (а.с. 15-18).

За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з вимогами ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, що і було зроблено в даному випадку.

Згідно з п. 1 договору від 07.12.2012 р. купівлі-продажу житлового будинку вказаний житловий будинок належала ОСОБА_13 та ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до п. 4 вказаного договору від 07.12.2012 року, за даними Єдиних та Державних реєстрів заборона відчуження зазначеного майна відсутня. Продавці стверджують, що будинок житловий з надвірними будівлями, який є предметом цього договору, на момент укладання нікому не проданий, не подарований, не переданий як внесок до статутного фонду, не відчужений іншим способом, не заставлений.... Інваліди, малолітні, неповнолітні та інші особи в вищевказаному будинку не зареєстровані, фактично не мешкають та не мають права користування ним.

Згідно з п. 8 вказаного договору купівлі-продажу житлового будинку сторонам роз'яснено зміст ст.ст. 210, 229-235, ч.4 ст.334, 377, 638-640, 655,657, 659, 660 ЦК України, ст. 61,65 СК України, ст. 20,21,103,120,125,126 ЗК України……

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язується від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника.

Відповідно до положень п. 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи, не оспорюється позивачем та його представниками в судовому засіданні та підтверджується матеріалами прокурорської перевірки за скаргою ОСОБА_9, відповідно до рішення виконавчого комітету Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області №23 від 09.02.2010 року, за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 закріплено право користування житлом за місцем проживання опікуна ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_3 (а. с. 53). Крім того, Харківської міжрайонної прокуратурою Харківської області встановлено, що опікун ОСОБА_9 знала про вказане рішення №23 та у щорічних звітах, які надавала до органу та піклування Русько-Тишківської сільської ради, зазначала про право ОСОБА_1 на користування житлом за її місцем проживання на час влаштування дитини. (а.с. 80). Тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, за ОСОБА_1 було закріплено інше житлове приміщення.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 перебуває в аварійному стані, розташований на підтопленій території та не придатний для проживання (а.с. 14, 50).

Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

Відповідно до ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Отже згідно ст. 29 ЦК України, визначається місце проживання фізичної особи, а з цим юридичним фактом пов'язана власне реєстраційна процедура.

Право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації його за місцем проживання.

А зняття з реєстраційного обліку є наслідком встановлення зміни місця проживання та втрати права на користування житлом. Встановлено, що ОСОБА_2 на даний час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_9 зверталась до органів прокуратури зі скаргами, на підставі яких були проведені прокурорські перевірки щодо неправомірності зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1, за результатами яких було внесено подання до КВП ПОПДіЗН про усунення виявлених порушень законодавства, умов та причин, що їм сприяють.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 07.12.2012 р., неповнолітній ОСОБА_1 не був зареєстрований за вказаною адресою та був знятий з реєстраційного обліку 24.10.2012 року та мав право користування іншим житловим приміщенням.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину. До зазначених умов відноситься: законність змісту правочину; наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами) вказаних вимог, відповідно до частини 1, частини 3 ст. 215ЦК України, є підставою для визнання такого правочину недійсним в судовому порядку. Згідно з частиною другою статті 215 ЦК України, якщо його недійсність встановлена законом, то такий правочин є нікчемним , у такому разі визнання вказаного правочину недійсним в судовому порядку не вимагається.

ЦК України містить загальні правила про недійсні правочини - правочини, які не створюють тих наслідків, на які вони направлені (частина перша статті 216 ЦК), при цьому поділяє їх на два види: нікчемні (частина друга статті 215 ЦК) та оспорювані (частина третя статті 215 ЦК), принципова відмінність між якими полягає в тому, що нікчемний правочин є недійсним в силу закону , а оспорюваний стає недійсним внаслідок прийняття судового рішення.

Відтак, змістовний аналіз норм цивільного законодавства свідчить про той факт, що договір купівлі-продажу є оспорюваним, а не нікчемним правочином, оскільки недійсність такого правочину, як на тому наполягала представник позивача (як на нікчемний) прямо не передбачена законом.

Глава 54 ЦК України містить в собі вичерпний перелік підстав за яких договір купівлі-продажу є нікчемним. Інших підстав нікчемності договір купівлі-продажу за змістом ЦК України не містить.

Відповідно до роз'яснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності,про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору) недійсним не може бути його розірвання,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Як роз'яснено в п. п. 1, 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Позивач та його представник будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження позовних вимог не надали.

Відповідно до ст.ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За таких обставин, зважаючи, що на момент укладення спірного договору купівлі-продажу ОСОБА_2 була позбавлена батьківських прав стосовно ОСОБА_1, а згідно рішення виконавчого комітету Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області №23 від 09.02.2010 року за ОСОБА_1 було закріплено право користування іншим житлом, яке не скасовано, а самого будинку за адресою: АДРЕСА_1 на цей час вже не існує і це не оспорюється сторонами, тому суд приходить до висновків, що укладений договір купівлі-продажу житлового будинку від 07.12.2012 року не може бути встановленим нікчемним та підстави для його визнання нікчемним відсутні, у зв'язку з чим суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.3,4,10,11, 57, 60, 209,212,213,214,215, ЦПК України, ст. ст.3, 11, 16, 202, 203, 204, 215, 317,319,321,626,627, 657 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в інтересах неповнолітнього ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Комунального виробничого підприємства по обслуговуванню приватних домоволодінь і зелених насаджень Київського району м. Харкова, ОСОБА_4, третя особа - Київський районний відділ ДМС у м. Харкові про встановлення правочину нікчемним, застосування наслідків нікчемності правочину та поновлення права дитини - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області, через Київський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів після його проголошення.

Головуючий -