Номер провадження: 22-ц/785/3738/15
Головуючий у першій інстанції Рідник І. Ю.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк В.І.,

за участю: позивачки ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Управління Держземагенства у Комінтернівському районі Одеської області, про визнання недійсними та скасування державних актів на право власності на земельні ділянки та скасування державної реєстрації права власності,

в с т а н о в и л а:

13 листопада 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що їй на праві особистої приватної власності належить житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 10.12.1990 № 629. В подальшому рішенням Сичавської сільської ради народних депутатів їй рекомендовано приватизувати присадибну ділянку площею 0,25 га. для обслуговування зазначеного житлового будинку, що підтверджується рішенням Сичавської сільської ради від 26.03.1994 № 63 та архівним витягом з рішення виконкому Сичавської сільської ради народних депутатів від 15.01.1994 № 7. Тому вона є законним користувачем земельної ділянки, площею 0,25 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, та користується нею добросовісно та відповідно до цільового призначення. З листа Управління Держземагентства у Комінтернівському районі Одеської області від 28.10.2013 № П-13/520 їй стало відомо, що належна їй земельна ділянка передана у приватну власність відповідачці ОСОБА_4, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1. Згідно наявних в Управлінні Книг реєстрації державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою та других примірників державних актів станом на 31.12.2012 року відповідачі ОСОБА_4 на праві власності належать земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_2, на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, а саме: площею 0,2500 га (кадастровий номер - НОМЕР_1) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), серія НОМЕР_2, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_3 від 14.12.2012 р.; та площею 0,0900 га (кадастровий номер - НОМЕР_4) для ведення особистого селянського господарства, Серія НОМЕР_5, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_6 від 14.12.2012 р. Вона вважає, що зазначені державні акти, отримані відповідачкою ОСОБА_4. з порушеннями чинного законодавства. Так, згідно п. 1.12 Інструкції "Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі" складання державного акта на право власності на земельну ділянку або право постійного користування земельною ділянкою при передачі або наданні земельних ділянок громадянам, підприємствам, установам, організаціям та об'єднанням громадян всіх видів проводиться після перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та кріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженим в установленому порядку проектом відведення цієї ділянки. На підставі п. 3.12 Інструкції "Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками" закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Додатком 2 до Інструкції "Про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками" акт прийому-передачі межових знаків на зберігання повинен підписуватись власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок.

Про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі відповідачці ОСОБА_4 вона повідомлена не була, у акті прийомки-передачі свого підпису не ставила. Таким чином, в порушення вищезазначених вимог закону відповідачка ОСОБА_4 отримала державні акти на право приватної власності на земельні ділянки на підставі неповної технічної документації, а саме без закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі, у відсутності та без згоди користувача суміжної земельної ділянки, чим істотно порушила її право на вільне користування земельною ділянкою та унеможливлює в подальшому оформити право власності на земельну ділянку в обсягах необхідних для належного обслуговування належних їй житлового будинку та господарських споруд.

Посилаючись на ці обставини та на ст. ст. 120, 152, 158 ЗК України, ст. ст. 16, 377 ЦК України, позивачка ОСОБА_3 просила суд визнати недійсними та скасувати державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрований у Книзі записів реєстрації

державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 240 від 14.12.2012 на ім'я відповідачки ОСОБА_4, скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки ОСОБА_4 на земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2,

визнати недійсними та скасувати державний акт серії НОМЕР_5 право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,09 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 07241 від 14.12.2012 на ім'я відповідачки ОСОБА_4, скасувати державну реєстрацію права власності відповідачки ОСОБА_4 на земельну ділянку, загальною площею 0,09 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 2-5).

Відповідачка ОСОБА_4 проти позову заперечувала і в своїх поясненнях усних та письмових поясненнях зазначала, що позивачка не набула право користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку, тому у неї не має права на звернення от суду з вказаним позовом (а.с. 74-77).

Рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 задоволено частково. Суд визнав недійсним та скасував державний акт серії НОМЕР_5 право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,09 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 07241 від 14.12.2012 на ім'я ОСОБА_4, та скасував державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на земельну ділянку, загальною площею 0,09 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2. В решті позову відмовлено (а.с. 174-176).

В апеляційній скарзі представник відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5, просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального та матеріального права, а саме, судом першої інстанції не враховано, що позивачка не набула право користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку, том у неї немає права на звернення от суду з вказаним позовом (а.с. 181-183).

В запереченні проти апеляційної скарги позивачка ОСОБА_3 просить скаргу відхилити у зв'язку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5, пояснення на апеляцію позивачки ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідачки задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно із ч. 1 ст 22 ЗК УРСР (1990р.), який був чинний чинний на час виникнення спірних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Частиною 1 ст. 30 ЗК УРСР передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

Відповідн дол ст. 67 ЗК УРСР (1990р.) громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач.

Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара.

Розмір земельних ділянок для індивідуального дачного будівництва не повинен перевищувати 0,1 гектара, будівництва індивідуальних гаражів - не більше 0,01 гектара.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_3 на праві особистої приватної належить житловий будинок, розташований на земельній ділянці площею 0,25 га за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 10.12.1990 року № 629 (а.с 154-155).

Позивачка ОСОБА_3 згідно із приказу по рибколгоспу від 17 жовтня 1980 року отримала земельну ділянку площею 0,15 га під забудову будинку з господарськими будівлями і спорудами в АДРЕСА_1, як член рибколгоспу та згідно акту були визначені межі земельної ділянки (а.с. 151).

Суміжна земельна ділянка по АДРЕСА_2 знаходилася у користуванні пенсіонери рибколгоспу ОСОБА_7, площа якої на день смерті ОСОБА_7 - ІНФОРМАЦІЯ_1, становила 0,34 га (а.с. 168-169).

Після смерті суміжного землекористувача - ОСОБА_8, рішенням виконкому Сичавської сільської ради Комінтернівського району області від 07.03.1992 року №13 та спільним рішенням правління і профспілки рибгоспу "Чорноморець" від 01.04.1992 року, протокол №4, за заявою ОСОБА_3 із земельної ділянки по АДРЕСА_2 вилучено 1000 кв.м. (0,10 га) земельної ділянки, яку закріплено до земельної ділянки по АДРЕСА_1, що знаходилася в користуванні члена рибколгоспу ОСОБА_3 (а.с. 156-158).

Рішенням виконкому Сичавської сільської ради №13 від 07 березня 1992 року земельна ділянка площею 1000 кв.м., яка розташована по АДРЕСА_2, була вилучена та передана у користування колгоспниці рибколгоспу, позивачці ОСОБА_3, яка

проживає по АДРЕСА_1 (а.с. 157, 158).

Рішенням виконкому Сичавської сільської ради №7 від 15.01.1994 року рекомендовано сесії сільської Ради народних депутатів передати у приватну власність ОСОБА_3 для обслуговування будинку присадибну земельну ділянку площею 0,25 га. Рішенням Сичавської сільської Ради №63-ХХІ від 25 березня 1994 року ОСОБА_3 передана в приватну власність для обслуговування жилого будинку, господарських споруд земельна ділянка розміром 0,25 га, що розташована на території Сичавської сільської Ради Комінтернівського району Одеської області в АДРЕСА_1, та зобов'язано ОСОБА_3 виготовити державний акт на право приватної власності на землю в земельно-кадастрових організаціях (а.с. 9,10, 159).

Відповідачці ОСОБА_4, яка набула громадянство України 18 квітня 2007 року (а.с. 119), належить право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 12 грудня 1994 року, посвідченого нотаріусом Комінтернівської районної державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрований в реєстрі за №2-375 (а.с. 98-99), зареєстрований в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01 липня 2004 року (а.с. 99зв.).

Згідно архівних копій документів відносно виділення земельної ділянки по АДРЕСА_2, вбачається, що по вказаній земельній ділянці Сичавською сільською радою приймалося рішення двічі: у 1996 році та у 1999 році:

рішенням виконкому Сичавської сільської ради № 31 від 31.07.1996 року рекомендована сесії сільради приватизувати ОСОБА_4 присадибні земельні ділянку по АДРЕСА_2 площею 0,25 га + 0,9 га. Рішенням сесії Сичаської сільської Ради № 41 від 20 вересня 1996 року відносно ОСОБА_4 не було затверджена приватизація земельної ділянки за вказаною адресою (а.с. 137-139, 27-28),

рішенням виконкому Сичавської сільської ради №35 від 27 травня 1999 року за ОСОБА_4 закріплена земельна ділянка площею 0,34 га (а.с 122-124). Рішенням сесії Сичаської сільської Ради № 41-ХХІІІ від 28 грудня 1999 року були затверджена приватизація земельних ділянок згідно вказаного рішення виконкому (а.с 143), тобто у той час коли відповідачка не набула громадянства України.

14 грудня 2012 року відповідачка ОСОБА_4 одержала державний акт на право власності належать на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2, площею 0,2500 га (кадастровий номер - НОМЕР_1) для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), серія НОМЕР_2, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_3 від 14.12.2012 р.;

та державний акт на право власності на земельну ділянку за вказаною адресою, площею 0,0900 га (кадастровий номер - НОМЕР_4) для ведення особистого селянського господарства, серія НОМЕР_5, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за НОМЕР_6 від 14.12.2012 р. (а.с. 18,19, 29-63).

З копії технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та для ведення особистого селянського господарства, що виготовлена ПП "Пчелка" у 2011 році за замовленням ОСОБА_4 (а.с. 20-48, 57-58, 60-63), убачається, що розробка документації відбулася з

порушенням п. 1.12 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затверджено наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999р. №43 (в редакції, що діяла на час складання документації) та з порушенням п.3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості)! та їх закріплення межовими знаками, затверджено наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах | від 18.05.2010р. №376, а саме:

державний акт за вказаною адресою, площею 0,09 га (кадастровий номер - НОМЕР_4) для ведення особистого селянського господарства, складено без перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, у відсутності та без згоди користувача суміжної земельної ділянки ОСОБА_3, що підтверджується копією актів прийомки-передачі межових знаків та збірним кадастровим планом суміжних землевласників і землекористувачів від 25.08.2011 року (а.с.37, 38, 41, 42, 43).

В пункті 7 постанови № 7 Пленуму "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" від 16 квітня 2004 року, Верховний Суд України роз'яснив, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існу вав до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або ство рюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкоду вання заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вима гати відшкодування завданої цим моральної шкоди (ч. 3 ст. 386 ЦК).

Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці пору шення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшко дування завданих збитків.

Частина 3 ст. 152 ЗК України визначає способи захисту порушених прав, а саме: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

За загальними правилами добросусідства, закріпленими законодавцем у статтях 103- 109 ЗК, додержання правил добросусідства є обов'язком власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою ОСОБА_3 в судовому засіданні доведено, що відповідачкою ОСОБА_4 порушено її права на користування земельною ділянкою

площею 0,09 га, а в подальшому її приватизація. Тому порушені права позивачки у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України підлягають захисту судом.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Доводи представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5, в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом позивачка не набула право користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку, том у неї немає права на звернення до суду з вказаним позовом, не приймаються до уваги з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу відповідачка ОСОБА_4 повинна була довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилалась як на заперечення проти позову, але в судовому засіданні ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції ці обставини не доведені.

В силу пункту 7 Перехідних положень ЗК України, який набрав чинності з 01 січня 2002 року, громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були перед бачені раніше чинним законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Згідно із чч. 1 та 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

На підставі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Таким чином, суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і здійснюється на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Позивачка ОСОБА_3 набула право користування земельною ділянкою, площею 0,25 га, для ведення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у встановленому на той час порядку, їй це право зберігається і у теперішній час.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспо рюваних прав, свобод чи інтересів.

За положеннями частин 1-3 ст. 158 ЗК України, земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та органами виконавчої влади з питань земель них ресурсів.

Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користуван ня і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, райо нів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах.

Судом з достовірністю встановлено, що державний акт за вказаною адресою, площею 0,09 га (кадастровий номер - НОМЕР_4) для ведення особистого селянського господарства, складено без перенесення в натуру (на місцевість) меж земельної ділянки та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, у відсутності та без згоди користувача суміжної земельної ділянки ОСОБА_3, що підтверджується копією актів прийомки-передачі межових знаків та збірним кадастровим планом суміжних землевласників і землекористувачів від 25.08.2011 року (а.с.37, 38, 41, 42, 43).

Тому згідно із ст. 152 ЗК України позивачка ОСОБА_3 має право на захист порушеного права у суді.

Аналогічні правові висновки висловлені Верховним Судом України у постанові від 24 квітня 2013 року №6-14цс13 та у постанові від 22 травня 2013 року у справі №6-33цс13, які у відповідності до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Посилання представника відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5, в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки рішення сільської ради про приватизацію земельної ділянки, площею 0,09 га (кадастровий номер - НОМЕР_4) для ведення особистого селянського господарства, не скасовано.

Дійсно, 09 вересня 2010 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом до Сичавської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_4, про визнання не чинним та скасування рішення Сичавської сільської ради від 27 січня 1999 року №35 "Про закріплення земельної ділянки розміром 0,34 га в АДРЕСА_2 за ОСОБА_4.".

При цьому позивачка наполягала й на тому, що на момент винесення вказаного рішення сільської ради відповідачка ОСОБА_4 не була громадянкою України й згідно із ст. ст. 6-10 ЗК України (1990р.) й було заборонено передавати земельну ділянки у користування або у власність шляхом її приватизації. Відповідачка ОСОБА_4 набула громадянства України лише 18 квітня 2007 року (а.с. 119)

Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 11 січня 2011 року, залишеним без ухвалою Одеського апеляційного суду Одеської області від27 листопада 2012 року, адміністративний позов ОСОБА_3 був залишений без розгляду з підстав передбачених ст. 100 КАС України, у зв'язку з тим, що суд не знайшов підстав для поновлення строку звернення до суду з позовом (а.с. 88, 89-90).

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що у позивачці ОСОБА_3, не має іншого способу відновлення права на користування земельною ділянкою, загальною площею 0,25 га, яка була одержана нею у встановленому законом порядку, й захист її порушеного права в обраний нею спосіб забезпечує дотримання судом, передбачених частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав людини, права на справедливий суд та права на ефективний засіб юридичного захисту в суді, а також завдань цивільного судочинства.

Таким чином, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, відхилити, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 29 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік