Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2015 року Добропільський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Хандуріна В.В.

при секретарі Данилко Л.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Добропілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною,

В С Т А Н О В И В:

11.07.2015 року до Добропільського міськрайонного суду Донецької області надійшла позовна заява від ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання правочину (розписки) недійсною.

В судовому засіданні позивач та її представник в обґрунтування позовних вимог вказали, що починаючи з 12 травня 2008 року по 22 квітня 2011 року ОСОБА_1 працювала за трудовим договором, укладеним із фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3, продавцем непродовольчих товарів в магазині «Прогрес-Плюс». 25 квітня 2011 року її викликала по телефону ОСОБА_3, і в своєму кабінеті пояснила, що під час ревізії виявлена недостача на суму 270 тис. грн., і висловлюючи погрози, що буде переслідувати позивачку і не дасть їй спокійно жити, погрожуючи притягненням до кримінальної відповідальності і дослівно- «посадити на п'ятнадцять років», змусила написати власноруч розписку про те, що ОСОБА_1 винна їй 135 тис. грн. Однак насправді факту взяття в борг цих коштів не було. Вона написала таку боргову розписку під диктовку ОСОБА_3, боячись реалізації цих погроз. Фізичного насильства чи погроз його застосування з боку ОСОБА_3 не було. Іншу розписку в цьому ж кабінеті при ній написала й інша продавець ОСОБА_6, також на суму 135 тис. грн. В листопаді 2011 року відповідач зверталась до міліції з приводу розкрадання позивачкою грошових коштів, за наслідками перевірки прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи. Як виявилось, первинних документів бухгалтерського обліку, які б підтвердили нестачу, у ФЛП ОСОБА_3 взагалі не було.

ОСОБА_1 та її представник вважають, що угода у вигляді відібраної від неї розписки не була спрямована на виникнення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, не відповідала моральним принципам суспільства, так як була укладена під тиском і погрозами. Тому за відсутності вільного волевиявлення сторони, просить визнати угоду (розписку), укладену від 25 квітня 2011 року, згідно якої вона винна відповідачці ОСОБА_3 135 тис. грн., недійсною.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просять відмовити в їх задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_4 суду пояснив, що ніякого тиску на позивачку при написанні розписки не було. Більш того, при її написанні були присутні свідки. Факт написання ОСОБА_1 тексту розписки під диктовку ОСОБА_3 не є доказом в підтвердження тиску на останню, так як вона лише допомагала написати текст цього документа. Жодного з доказів погроз в суд позивачем не надано. Уточнив, що підставою написання розписки була виявлена роботодавцем нестача у відділі продаж магазину «Прогрес-Плюс» на суму понад 270 тис. грн., яку розподілено навпіл між двома продавцями цього відділу, які працювали на ФЛП ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та ОСОБА_6, по 135 тис. грн. на кожну з них. Факт наявності нестачі і новації відносин боргу підтверджений рішенням судів першої та апеляційної інстанції, що набрали законної сили, тому вважається доведеним. Розписки, якими вони обіцяли повернути суму нестачі, написані ними добровільно. Вважає безглуздим посилання позивачки на виникнення страху від слів ОСОБА_3 «посадити її на п'ятнадцять років», оскільки його довіритель не має на те законом повноважень, щоб позбавляти когось волі.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що працювала за трудовим договором, укладеним із ФЛП ОСОБА_3, продавцем непродовольчих товарів в магазину «Прогрес-Плюс», починаючи з лютого 2007 року по квітень 2011 року. У квітні 2011 року звільнена за власним бажанням, однак з магазину її фактично вигнали. Наприкінці квітня 2011 року по телефону її запросила до себе в кабінет відповідач у справі ОСОБА_3 Остання їй повідомила, що внаслідок недостачі товарів, виявленої ревізією, вона повинна повернути їй кошти в сумі 135 тис. грн. і змусила написати розписку. Під погрозою «посадити на п'ятнадцять років», яка висловлювалась ОСОБА_3, вона написала таку розписку. Свідків при написанні цього документу не було. В кабінеті була присутня лише ОСОБА_1, яка також написала під тиском ОСОБА_3 аналогічну розписку. Також погрози з боку ОСОБА_3 були на адресу її дитини та чоловіка. З приводу цих погроз вони в правоохоронні органи із заявою про притягнення до відповідальності не звертались. Ніяких документів з приводу проведеної ревізії і виявленої недостачі їм в кабінеті не показували. Ніяких грошей за цією розпискою вона на користь ОСОБА_3 не сплачувала.

Допитаний в суді свідок ОСОБА_7 пояснила, що працює продавцем у ФОП ОСОБА_3 Їй відомо, що ревізією у магазині виявлено недостачу, і тому розпискою позивачка ОСОБА_1 обіцяла повернути суму недостачі. Розписка написана в її присутності та присутності іншого продавця ОСОБА_8 особисто ОСОБА_1 у кабінеті директора ОСОБА_3 Туди їх запросила особисто директор. Також у кабінеті була присутня ОСОБА_6, яка також писала розписку про повернення коштів від нестачі. ОСОБА_1 та ОСОБА_6 писали текст розписки добровільно, своєю рукою, сиділи за різними столами. ОСОБА_3 їм щось підказувала, як писати. Свідки стояли у дверному отворі кабінету директора. Після написання розписок вона та ОСОБА_8 поставили в них свої підписи, щоб підтвердити, що розписка написана у їх присутності.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення. Свій висновок суд обґрунтовує наступним:

Сторонами не заперечується, що починаючи з 12 травня 2008 року ОСОБА_1 працювала за трудовим договором у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 продавцем непродовольчих товарів.

Трудовий договір розірвано позивачкою за власним бажанням 22 квітня 2011 року, про що мається запис у самому договорі (а.с.7)

Після припинення трудових правовідносин ОСОБА_1 25 квітня 2011 року у кабінеті її колишнього директора ОСОБА_3 написала розписку, в якій визнала борг в сумі 135 тис. грн. і зобов'язувалась повернути цю суму до 20 липня 2011 року (а.с.6)

Під час судового розгляду з'ясовано, що у зв'язку з неповерненням цієї суми вчасно цю суму боргу за розпискою стягнуто в судовому порядку з ОСОБА_1 за рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 30 липня 2014 року, яке залишене без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04 грудня 2014 року (а.с.37-39, 47-48)

Тобто на час розгляду справи набуло законної сили рішення між тими самими сторонами у справі з приводу наслідків боргових правовідносин, що між ними склались.

Відповідно до ст.61 ч.3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, аналізуючи рішення судів і встановлені ними обставини, оцінюючи виниклі взаємовідносини між сторонами, суд приходить до висновку, що предметом розгляду є документ, який виник в силу деліктних зобов'язань (за нестачі товарів).

І безпосереднім предметом судового дослідження є боргова розписка, написана 25 квітня 2011 року позивачкою ОСОБА_1

На думку позивача та її представника, ця розписка, яку вони вважають угодою, вчинена з порушенням вимог ст.ст.202, 203 ЦК України, так як не була спрямована на реальне настання правових наслідків і волевиявлення ОСОБА_1 як учасника угоди не було вільним і не відповідало її внутрішній волі.

В обґрунтування такої позиції зазначають, що розписка написана ОСОБА_1 під впливом насильства з боку відповідачки, яка у своєму особистому кабінеті погрожувала ОСОБА_1 притягненням до кримінальної відповідальності із-за виявленої нестачі, висловлювала погрози, що буде переслідувати позивачку і не дасть їй спокійно жити, і тим самим примусила написати розписку.

Висловлювання погроз на її адресу доводить показаннями свідка ОСОБА_6, яка також у її присутності з приводу нестачі товарів писала розписку в кабінеті ОСОБА_3

Отже, зі слів ОСОБА_1 та ОСОБА_6, вони знаходились у кабінеті разом з ОСОБА_3 Більш нікого, в тому числі свідків в кабінеті не було.

Позиція позивачки не узгоджується із показаннями свідка ОСОБА_7, яка повідомила суду, що при написанні розписки була присутня разом із продавцем ОСОБА_8, про що вони й розписались. Ніяких погроз від їх начальника на адресу ОСОБА_1 і ОСОБА_6 не чула.

Суд критично відноситься до показань свідків з обох сторін, оскільки ОСОБА_6 на час розгляду справи безсумнівно перебуває у неприязних стосунках із відповідачем ОСОБА_3, а свідок ОСОБА_7 є підлеглим ОСОБА_3 працівником.

Згідно ст.231 ч.1 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої сторони, визнається судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.21 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

При цьому, суд враховує, що на підставі ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Стороною позивача не приведено перед судом безспірних, достовірних, належних і допустимих доказів про те, що письмова розписка ОСОБА_1 від 25.04.2011р. була написана під психічним тиском.

Доказів того, чи виконаний текст розписки під впливом якихось збиваючих факторів ( у тому числі хвилювання ) або у звичайних умовах та у якому психологічному стані перебувала при цьому ОСОБА_1, суду не надано. Клопотань про проведення відповідної експертизи перед судом не заявлено.

Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Доказів того, що під час взяття на себе грошового зобов'язання шляхом написання розписки на ОСОБА_1 здійснювався психічний тиск, і що відмова у написанні такої розписки могла спричинити шкоду її законним інтересам, позивач суду не надав.

На думку суду, висловлювання з боку ОСОБА_3 про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності за нестачу товару не мають за собою ознак психічного тиску, оскільки реалізувались відповідним зверненням відповідача до правоохоронних органів, що сторонами у справі визнається і до того ж підтверджено документально (а.с.8)

На запитання суду, до правоохоронних органів із заявою про висловлювання погроз чи з підстав примушування до укладення невигідних для неї угод ОСОБА_1 не зверталась.

Крім того, ОСОБА_1 під час написання грошового зобов'язання була в кабінеті не сама, разом із ОСОБА_6, і могла вільно відмовитись від написання будь-яких розписок, чи перенести її написання на інший час для можливості консультації з юристом, але цим правом не скористалась.

Хибними суд вважає також доводи позивача про те, що написана розписка не була спрямована на реальне настання правових наслідків, оскільки цей документ породив відповідні права і обов'язки у сторін і, зокрема, став підставою для стягнення за рішенням суду суми боргу.

Також при розгляді справи суд звертає увагу на те, що неможливо ототожнювати договір і розписку, яка є лише борговим документом, що підтверджує укладання договору, оскільки від цього залежить можливість застосування положень про правочини, передбачені главою 16 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року у справі № 6-7123св13 при розгляді аналогічної справи.

Отже, посилання позивача на положення ст.ст.203, 215 ЦК України при вирішенні питання про визнання розписки недійсною безпідставні.

Між тим, у відповідності до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи за зверненнями фізичних осіб в межах заявлених ними вимог і лише на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З урахуванням обсягу заявлених вимог і наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні заявлених ОСОБА_1 вимог.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст.231, 215, 202, 203 ЦК України та керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною - відмовити повністю.

Вступна та резолютивна частини судового рішення проголошені в судовому засіданні 26 березня 2015 року. Повний текст судового рішення виготовлено згідно вимог ст. 209 ЦПК України 31 березня 2015 року.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту судового рішення.

Рішення набирає законної сили після спливу строку для апеляційного оскарження, якщо таку скаргу не було принесено.

Надруковано у нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Головуючий: суддя В.В. Хандурін

26.03.2015