АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Музичко С.Г., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2015р. по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Оболонського РУ ГУ МВС України в м. Києві

про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення,

встановила:

у квітні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 на кредитним договором № 552-Ф/06 від 13 листопада 2006р. у сумі 1 648 345,39грн. та виселення відповідачів із неповнолітніми дітьми ОСОБА_4, 1998р. народження та ОСОБА_5, 2006р. народження, із квартири.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 13 листопада 2006р. між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого він є, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, на підставі якого позичальник отримав 1 450 000грн. на споживчі цілі строком до 12 листопада 2018р. зі сплатою 21% річних. Проте, позичальник належним чином умов кредитного договору не виконував, допустив заборгованість у сумі 1 157 830,66грн. за кредитом, 352 083,49грн. за процентами, пенею - 16 431,24грн. та штрафу сумі 122 000грн., яка була стягнута з відповідача рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 5 грудня 2012р.

Позивач стверджував, що у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13 листопада 2006р. між банком та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, предметом якого є вищезазначена квартира.

Оскільки відповідачем рішення суду про стягнення заборгованості не виконується, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів із дітьми із квартири.

Рішенням суду від 30 січня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/4372/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Богдан О.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
рішення про задоволення позовних вимог.

- 2 -

Апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.195-197, 208), двічі у судове засідання не з'явилися, у задоволенні повторного клопотання відповідача ОСОБА_1 про відкладення апеляційного розгляду колегією суддів відмовлено, інші відповідачі причини неявки не повідомили, тому відповідно до ст. 305 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність відповідачів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 13 листопада 2006р. між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, на підставі якого позичальник отримав 1 450 000грн. на споживчі цілі строком до 12 листопада 2018р. зі сплатою 21% річних.

13 листопада 2006р. у забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором між ВАТ АК «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодателю відповідно до договору купівлі-продажу від 8 вересня 2005р.

На укладення договору іпотеки згідно розпорядження № 279 від 22 березня 2006р. надано дозвіл Оболонською районною у м. Києві державною адміністрацією, оскільки на момент укладення договору у квартирі були зареєстровані та проживали неповнолітні діти: ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Також судом встановлено, що на момент вирішення спору у квартирі, крім власника ОСОБА_1, проживають та зареєстровані його дружина ОСОБА_2, та їх діти: ОСОБА_4, 1998р. народження, ОСОБА_3, 1995р. народження, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження.

ОСОБА_1 належним чином свої зобов'язання за кредитним договором не виконував, допустив заборгованість у сумі 1 157 830,66грн. за кредитом, 352 083,49грн. за процентами, пенею - 16 431,24грн. та штрафу сумі 122 000грн., яка була стягнута з відповідача рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 5 грудня 2012р.

На час розгляду судом даної справи рішення суду про стягнення заборгованості ОСОБА_1 не виконано.

Згідно з пунктом 6.1. договору іпотеки іпотекодержатель набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем умов кредитного договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник порушив умови кредитного договору, допустив заборгованість, тому банк має право ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, проте, при цьому будуть порушені права дітей, які проживають у квартирі.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду не можна, так як вони містять протиріччя та не повністю ґрунтуються на нормах матеріального права.

Згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 т. 7 Закону України «Про іпотеку» визначено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та

- 3 -

будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, нормами матеріального права не передбачено, що право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки - житлового приміщення, залежить від забезпечення іншим житлом дітей, які користуються даним житловим приміщенням.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Договір іпотеки, який укладено між банком та ОСОБА_1, у встановленому законом порядку недійсним не визнаний, його правомірність ніким не оспорена, тому висновок суду про порушення прав дітей при укладені договору іпотеки є неправомірним.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не мав законних підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Висновки суду, що ОСОБА_1 поступово сплачує кредитну заборгованість, не відповідають матеріалам справи, які містять тільки одну квитанцію про сплату позичальником 23 січня 2015р. 14 000грн. у погашення заборгованості, тобто тільки після пред'явлення даного позову.

Також колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, що відсутність підстав для виселення осіб, які проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки, не є підставою для відмови у задоволенні вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалено з порушенням норм матеріального права, без врахування всіх обставин справи, тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення цих позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Згідно із частинами першою, другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

- 4 -

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

За змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Така правова позиція викладена Верховним Судом України у справі 6-39цс15 і є обов'язковою для всіх судів відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що квартира, яка була передана ОСОБА_1 у іпотеку позивачу, була придбана не за рахунок коштів, отриманих у кредит, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла.

Доводи апелянта про те, що суд зобов'язаний був перевірити наявність у відповідачів іншого житла, колегія суддів вважає безпідставним.

За змістом статті 213 ЦПК України суд ухвалює рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, суд ухвалює рішення на підставі доводів сторін, які підтверджені відповідними доказами, які зобов'язані надати суду сторони, і не має правових підстав збирати такі докази за власною ініціативою.

Звертаючись до суду з позовом про виселення відповідачів із квартири, позивач не надав суду доказів про наявність у відповідачів іншого житла, а також не звертався до суду із клопотанням про витребування таких доказів, якщо мав складнощі у їх отриманні.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідачів, ухвалено з дотриманням норм матеріального права, тому законних підстав для його скасування не має.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача сплачений ним судовий збір, як при пред'явленні позовної заяви у сумі 3654грн., так і за подання апеляційної скарги у сумі 1827грн.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк»

- 5 -

задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 30 січня 2015р. в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити.

Звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ АК «Укргазбанк» у сумі 1 648 345грн. 39коп., яка складається із заборгованості у сумі 1 157 830,66грн. за кредитом, 352 083,49грн. за процентами, пенею - 16 431,24грн. та штрафу сумі 122 000грн., шляхом продажу з прилюдних торгів за початковою ціною продажу предмета іпотеки на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» судовий збір у сумі 5 481грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: