У Х В А Л А

Іменем України

06 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Куштана Б.П., Мацунича М.В.

при секретарі - Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Виноградівського районного суду від 28 січня 2015 р. по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до державного нотаріуса Виноградівської державної нотаріальної контори К.В.Боричок, третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_5 про визнання недійсними та скасування заяв про відмову від прийняття частки у спадщині та свідоцтв про право на спадщину ,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до Виноградівського районного суду з позовом, в якому просили суд визнати недійсними та скасувати їхні заяви про відмову від спадщини від 06.03.2013р. поданих в межах спадкової справи №77/2013; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом №844 від 26.07.2013р. В подальшому позивачі доповнили свої позовні вимоги та просили суд, окрім вище зазначених вимог, визнати незаконною бездіяльність відповідача в частині не встановлення всього об'єму спадкової маси та спадкового майна; визнати недійсним та скасувати свідоцтва про право на спадщину від 26.07.2013р. за №№845, 846, 847; визнати незаконними дії відповідача в частині внесення додаткових відомостей в заяви позивачів про відмову від прийняття спадщини.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх син ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина. Позивачі по справі є батьками спадкодавця і тому вони є спадкоємцями першої черги. Заяви про прийняття спадщини позивачі не подавали, оскільки проживали разом зі спадкодавцем, що у відповідності до норм ч.3 ст.1268 ЦК на думку позивачів є достатнім для прийняття спадщини. 13.09.2013р. їм надійшла позовна заява, подана ОСОБА_5, про визнання прав та обов'язків забудовника стосовно спадкового майна. Ознайомившись з додатками до позовної заяви, позивачам стало відомо, що існують їхні заяви про відмову від прийняття спадщини від 06.03.2013р., які в такому вигляді, які вони є, ними не підписувались, а ті, які вони підписували були надані під впливом тяжких для них обставинах. З врахуванням цих заяв було видано свідоцтво про право на спадщину за законом №844 від 26.07.2013р.

Зазначені заяви про відмову від спадщини оформлені з порушеннями Закону України «Про нотаріат» та «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України 22.02.2012р. Тому позивачі вважали, що ці заяви є недійсними, відповідно, свідоцтво про право на спадщину, видане з врахуванням цих заяв, також є недійсними і його слід визнати недійсним та скасувати.

Рішенням суду першої інстанції в задоволенні позову відмовлено.

З цим рішенням не погодились позивачі, порушили питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення їх вимог.

Апеляційна скарга мотивована порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник апелянтів скаргу з наведених підставі підтримав.

Відповідач в судове засідання не явився, про причину неявки не повідомив і тому суд розглянув справу у його відсутності відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України.

Представник третьої особи вважав, що підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши осіб, які приймали участь у справі та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що належною стороною - відповідачем - по даній справі є нотаріус і позовні вимоги є недоведеними.

Доводи апеляційної скарги: не взято до уваги такий доказ як лист Головного управління юстиції від 26.09.2014 р.; не належно оцінено покази свідка ОСОБА_8 та не дано оцінки показам позивачів, які були допитані в якості свідків; не належно оцінено таку обставину як написання заяв про відмову від спадщини позивача під впливом тяжких обставин - смерті сина; неправильно оцінено факт обману позивачів; суд не правильно констатував факт підпису зазначених заяв позивачами; судом не вірно трактовано Правила ведення нотаріального діловодства; при подачі заяв про відмову від спадщини позивачі мито не сплачували; не дано належну оцінку поясненням щодо дописування зазначених заяв; в заявах не міститься дати їх подання; у паспорт ОСОБА_5 не вклеєна фотографія; нотаріусом не з'ясовано весь обсяг спадкового майна.

Ці доводи є безпідставними на підставі наступного.

Лист Головного управління юстиції Закарпатської області від 28.06.2014 р. було надано позивачам на їх звернення до управління юстиції і цим листом роз'яснено певне законодавство України, зокрема Конституції України, окремі норми ЗУ «Про нотаріат», Декрет КМ України про державне мито, Положення про головне управління юстиції, Порядок вчинення нотаріальних дій, Правила ведення нотаріального діловодства. Цей лист містить певну інформацію, яка має значення для позивачів, оскільки вони звертались в управління юстиції, однак якого-небудь значення для вирішення даної справи немає.

Щодо не належної оцінки показів свідків ОСОБА_8 та позивачів, які допитані в якості свідків слід зазначити, що ці особи допитувались в суді першої інстанції, що підтверджено в суді апеляційної інстанції як представником апелянтів так і представником третьої особи. ОСОБА_8 дав покази стосовно такої обставини як смерть сина апелянтів, а останні пояснили, що під час підписання заяв, які є предметом даного спору, вони не були повністю заповнені. Це не заперечувалось представником третьої особи в суді апеляційної інстанції, яким також зазначено, що підписання заяви про відмову від спадщини ОСОБА_2 остання визнала в суді першої інстанції. Це не було заперечено представником апелянтів в суді апеляційної інстанції. Тому, оцінюючи ці покази, слід констатувати, що цими показами підтверджено написання апелянтами заяв про відмову від спадщини, які частково не були заповнені, що не впливає на юридичні наслідки, які породжують ці заяви і не є підставою для визнання їх не дійсними на підставі зазначеного нижче.

Відносно твердження неналежної оцінки такої обставини як написання заяв під впливом тяжкої обставини слід відмітити, що в даному випадку смерть сина позивачів в розумінні тяжкої обставини, передбаченої ст.233 ЦК України не може тлумачитись, оскільки саме лише після такої події можливе виникнення спадщини, якої стосується і питання написання таких заяв.

Факту обману позивачів - певними дописуваннями в заяви позивачів про відмову від спадщини - останніми доводиться копіями цих заяв, які є в справі /а.с.17,18 т.1/. І дійсно в копіях цих заяв відсутнє числове значення дати їх подання, однак в абзаці після підпису позивачів зазначено дану посвідчення цих заяв, яка виконана прописом - шостого березня дві тисячі тринадцятого року. Що ж до внесення числової дати подання цих заяв на заявах, які є в спадковій справі, то вона зазначена як 6 березня 2014 року. Це судом розцінюється як помилка, оскільки прописом визначено дану в 6 березня 2013 року. Цю помилку можливо виправити в установленому порядку і вона не може служити підставою для визнання цих заяв недійсними лише по цій причині.

По справі установлено, що саме позивачі звернулись до нотаріуса і були присутні в нього по його місцю роботи де було заповнено бланки заяв про відмову від спадщини і ці заяви такої форми, яка використовується нотаріусом. Це стосується доводу апеляційної скарги стосовно порушення Правил ведення нотаріального діловодства, зокрема п.5.10, який входить до складу розділу 5 Правил, яким регламентується порядок складення нотаріусом організаційно-розпорядчих документів, адресованих іншим установам та організаціям, а не нотаріусу.

Відповідно до ст.1 Декретом КМУ «Про державне мито» платниками державного мита на території України є фізичні та юридичні особи за вчинення в їхніх інтересах дій та видачу документів, що мають юридичне значення, уповноваженими на те органами. Зі змісту цієї статті слід зробити висновок, що платниками державного мита є фізична особа, в інтересах якої здійснюється нотаріальна дія. Однак безпосередня оплата держмита може здійснювати і інша особа в інтересах особи, стосовно якої здійснюється ця нотаріальна дія. Тому оплата держмита при поданні оспорюваних заяв третьою особою за ці нотаріальні дії не є порушенням зазначеного Декрету і таке практикується в особливості при посвідченні заповітів немічних осіб, які фізично не в змозі це зробити.

З спадкової справи вбачається, що заява про прийняття спадщини ОСОБА_5 подано 27 квітня 2013 року. Відповідно до копії її паспорта вона народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 року і цей паспорт є дійсний на час подання вказаної заяви, оскільки 25 років їй виповнилось лише ІНФОРМАЦІЯ_3 року. В зазначеній заяві зазначено спадкове майно: житловий будинок, автомобіль, трактор та грошовий вклад.

Інших доводів апеляційна скарга не містить. Тому суд констатує, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та постановлено з дотриманням норм матеріального права.

По вимогам про скасування свідоцтв про право власності на спадкове майно належною стороною повинна бути ОСОБА_5, яка залучена до участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідача. Однак це не може бути підставою для скасування правильно прийнятого рішення, оскільки ним не порушуються її права. Це відповідає вимогам ч.2 ст.308 ЦПК України та ч.3 ст.309 ЦПК України: не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду першої інстанції лише з формальних міркувань; порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.307,308,315 ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 28 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :