Справа № 913/97/2012
Провадження № 22-ц/779/474/2015
Головуючий у 1 інстанції Бейко А.М.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Васильковського В.М., Меленко О.Є.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю: представників ОСОБА_2: ОСОБА_3 і

ОСОБА_4; представника ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, треті особи Перша Рожнятівська Державна нотаріальна контора, Друга Рожнятівська Державна нотаріальна контора, Івано-Франківське ОБТІ про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та реєстрації права власності на нерухоме майно та про визнання права власності на будинковолодіння, та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю та придбання житлового будинку внаслідок спільної праці, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Рожнятівського районного суду від 23 грудня 2014 року та додаткове рішення цього суду від 13 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2011 року ОСОБА_8 та ОСОБА_6 подали вищезазначений позов, в обґрунтування якого зазначили, що після смерті їхнього батька ОСОБА_10 у 1994 році, відкрилась спадщина на майно, зокрема на будинок, в якому він проживав по АДРЕСА_1. У встановлені ними строки вони подали заяви про прийняття спадщини, однак через віддаленість свого постійного місця проживання, не змогли отримати свідоцтва про право на спадщину. З метою оформлення свідоцтв вони звернулись до Івано-Франківського ОБТІ для оформлення технічного паспорту на даний будинок, оскільки батько за життя не оформив на нього право власності. Під час цього їм стало відомо, що власником даного будинку є ОСОБА_12, яка у серпні 2005 року оформила без їхнього відома свідоцтво про право власності. В подальшому представник позивачів збільшила позовні вимоги та просила визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 27.05.2011 року, видане на ім'я ОСОБА_2 та реєстрацію права власності на дане нерухоме майно. Посилаючись на те, що такими діями ОСОБА_12 порушила їхнє право власності, просили позов задовольнити.

У травні 2013 року ОСОБА_2, яка є спадкоємцем ОСОБА_12 згідно із заповітом останньої, подала зустрічний позов до ОСОБА_8 та ОСОБА_6, в якому зазначила, що спірний будинок був придбаний за рахунок коштів її тітки - ОСОБА_13, яка проживала однією сім'єю з батьком первісних позивачів. ОСОБА_2 також вказала, що позивачі з 2006 року знали про оформлення її тіткою права власності на спірне будинковолодіння і жодних претензій з цього приводу не пред'являли. Посилаючись на вищенаведене просила позов задовольнити, а в задоволенні первісного позову ОСОБА_8 та ОСОБА_6 відмовити.

Рішенням Рожнятівського районного суду від 23 грудня 2014 року позов ОСОБА_8 та ОСОБА_6 задоволено частково. Постановлено визнати частково недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом на домоволодіння по АДРЕСА_1 від 08.08.2005 року, видане на ім'я ОСОБА_12 та реєстрацію права власності на дане нерухоме майно. Також постановлено визнати за ОСОБА_8 та ОСОБА_6 право власності за кожною по 1/3 частині спадкового майна. Цим же рішенням зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково та встановлено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_12 та ОСОБА_10 з 1975 року по 14 березня 1994 року.

Додатковим рішенням Рожнятівського районного суду від 13 січня 2015 року постановлено визнати частково недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом на домоволодіння по АДРЕСА_1, видане 27.05.2011 року на ім'я ОСОБА_2, а також реєстрацію права власності на дане нерухоме майно за ОСОБА_2

Не погоджуючись із рішенням суду від 23 грудня 2014 року та додатковим рішенням в даній справі, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій посилається на порушення судом норм матеріального права. Апелянт вважає помилковим висновок суду про відмову у задоволенні її вимог стосовно встановлення факту спільного придбання житлового будинку її тіткою - ОСОБА_12 та батьком позивачів - ОСОБА_10, оскільки останні проживали разом з 1975 року до смерті ОСОБА_10 На думку апелянта, суд безпідставно не прийняв до уваги пояснення свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_17, а також письмові докази, які підтверджують факт придбання будинку за кошти ОСОБА_12 ОСОБА_2 зауважує, що оскільки спірне домоволодіння являлось спільною сумісною власністю її тітки та батька позивачів, то їм обом належало по 1/2 його частині, а отже, на її думку, кожна із позивачів має право на 1/6 частину даного домоволодіння, а не на 1/3 його частину, як визначено судом першої інстанції. Крім того, судом першої інстанції не враховано того, що позивачі не навели доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, а тому вважає, що суд повинен був відмовити їм у задоволенні позову саме з цих підстав. Додаткове рішення в даній справі апелянт теж вважає незаконним, оскільки суд ухвалив його з порушенням норм цивільного процесуального права, без врахування того, що основним рішенням позовні вимоги ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було задоволено тільки частково. Посилаючись на незаконність та необґрунтованість оскаржених рішень суду, просить їх скасувати, ухваливши нове рішення, яким встановити факт спільного проживання ОСОБА_12 та ОСОБА_10 і придбання ними спірного будинку, а в задоволенні позову ОСОБА_8 та ОСОБА_6 відмовити.

Представники Першої та Другої Рожнятівських державних нотаріальних контор, Івано-Франківського ОБТІ в судове засідання не з'явилися, хоч судові повідомлення були вручені завчасно. При цьому представник Другої Рожнятівської державної нотаріальної контори направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Таким чином, є правові підстави для розгляду справи у відсутності представників названих установ.

В судовому засіданні представники ОСОБА_2 апеляційні скарги з наведених мотивів підтримали.

Представник ОСОБА_8 та ОСОБА_6 доводи апеляційної скарги заперечив, вважаючи, що рішення суду першої інстанції в даній справі ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з таких підстав.

Згідно із ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1)чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, 3) які правовідносини випливають із встановлених обставин, 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Однак, зазначеним вимогам судове рішення в даній справі не відповідає.

Ухвалюючи рішення в даній справі, суд першої інстанції вказав, що до задоволення підлягають тільки позовні вимоги ОСОБА_8, ОСОБА_6 про визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину на спірне будинковолодіння, видане 08.08.2005 року ОСОБА_12 та запису про реєстрацію такого права, про визнання за кожним позивачем права власності на 1/3 частину зазначеного будинковолодіння. В решті позову ОСОБА_8, ОСОБА_6 було відмовлено без зазначення які саме вимоги залишені без задоволення.

Із змісту мотивувальної частини рішення вбачається, що суд не згадував за додаткові позовні вимоги ОСОБА_8, ОСОБА_6, які викладені у заяві від 09.07.2013 року (том №1, а.с.133), не давав оцінки поясненням сторін щодо цих вимог та наданим у їх підтвердження доказам. Отже, у суду першої інстанції не було правових підстав для ухвалення додаткового рішення щодо додаткових вимог позивачів.

Задовольняючи частково зустрічні вимоги ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, суд першої інстанції не врахував, що такий факт підлягає встановленню лише за наявності позовної вимоги матеріального характеру. Однак, ОСОБА_2 вимоги про встановлення її права власності у судовому порядку не заявляла. Тому рішення в зазначеній частині не може бути залишено без змін.

Колегія суддів погоджується, що матеріалами справи доведено обґрунтованість вимог ОСОБА_8, ОСОБА_6, які своєчасно після смерті батька 17.03.1994 року звернулись із спільною заявою у нотаріальну контору про прийняття спадщини (копія заяви від 28.04.1994 року - том №1, а.с.5), щодо виникнення у них права на успадкування кожною із них після смерті батька - ОСОБА_10 1/3 частини будинку АДРЕСА_1, оскільки по-перше, копією договору купівлі-продажу від 19.05.1989 року підтверджено факт придбання спірного будинку тільки ОСОБА_10, який не перебував ні з ким у зареєстрованому шлюбі. По-друге, об'єктивними доказами, які містяться в матеріалах справи, підтверджено факт перебування на його утриманні ОСОБА_12, у якої згідно ст.531 ЦК України (1963року) після смерті ОСОБА_10 виникло право на спадщину у рівних долях з дочками спадкодавця.

Посилання апелянта на те, що у неї виникло право спадкування на 4/6 частин спірного будинку, оскільки її матір - ОСОБА_12 придбала згаданий будинок разом з ОСОБА_10 за її особисті кошти, є безпідставними, не підтвердженими ніякими належними та допустимими доказами. Крім того, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_12 за життя не оспорювала дійсність згаданого вище договору купівлі-продажу ОСОБА_10 будинку АДРЕСА_1. Таким чином названий договір залишається дійсним по даний час. Більш того, після смерті ОСОБА_12 її дочці - ОСОБА_2 не належить право вимоги про визнання недійсним цього договору.

Також є необґрунтованим твердження ОСОБА_2 про те, що у позовних вимогах ОСОБА_8, ОСОБА_6 слід відмовити у зв'язку із пропуском строку позовної давності. По-перше, належними доказами не спростовано посилання позивачів на те, що про незаконну видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті їх батька на весь спірний будинок, а не на його частину, їм стало відомо восени 2010 року під час виготовлення технічної документації на цей будинок для подачі у нотаріальну контору. В такому випадку немає підстав вважати, що позивачі пропустили загальний строк позовної давності. По-друге, якщо й погодитись, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6, дізнавшись у 2006 році про видачу ОСОБА_15 свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок, без поважних причин пропустили встановлений законом строк позовної давності, то відмовити з цієї підстави у позові суд згідно ч.3 статті 267 ЦК України міг за наявності поданої до винесення судом рішення відповідної заяви відповідача про застосування наслідків пропуску загального строку позовної давності. Однак, такої заяви ОСОБА_2 суду першої інстанції не подавала.

У зв'язку із викладеним вище колегія суддів приходить до висновку про те, що при видачі нотаріальними конторами свідоцтв про право на спадщину на спірний будинок спочатку ОСОБА_15, а після її смерті - ОСОБА_2 було порушено права ОСОБА_8 та ОСОБА_6, у кожної з яких виникло право на спадщину на 1/3 частину згаданого будинку. Оскільки оспорювані позивачами свідоцтва про право на спадщину суперечать їх правам та законним інтересам, то вимоги щодо визнання недійсними цих свідоцтв підлягають до задоволення. Відповідно й виконані реєстраційним органом на їх підставі реєстраційні записи про право власності підлягають скасуванню із внесенням нових відомостей про власників названого вище будинку.

Приймаючи до уваги вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржені рішення ухвалені з порушенням норм матеріального і процесуального права. Тому вони не можуть бути залишені в силі. По даній справі є правові підстави для ухвалення нового рішення.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 218; 307; 309; 313; 319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рожнятівського районного суду від 23 грудня 2014 року та додаткове рішення цього суду від 13 січня 2015 року в даній справі скасувати.

Позов ОСОБА_8 та ОСОБА_6 задовольнити частково.

Визнати частково недійсним (щодо 2/3 частин) свідоцтво про право на спадщину за законом на будинковолодіння АДРЕСА_1 видане ОСОБА_12 08 серпня 2005 року Першою Рожнятівською державною нотаріальною конторою та зареєстроване в реєстрі за №Д-390, та недійсною реєстрацію права власності на це будинковолодіння, проведену Івано-Франківським ОБТІ 12 жовтня 2005 року: номер запису 2338 в книзі №10: номер витягу 8618555, реєстраційний номер 11059636.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинковолодіння АДРЕСА_1 видане ОСОБА_2 27 травня 2011 року Другою Рожнятівською державною нотаріальною конторою і зареєстроване в реєстрі за №775 та недійсною реєстрацію права власності на це будинковолодіння, проведену Івано-Франківським ОБТІ 14 червня 2011 року: номер запису 2338 в книзі 10, номер витягу 30291887, реєстраційний номер 11059636.

Визнати за ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_16 право власності по 1/3 частині за кожною на будинок АДРЕСА_1

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_8, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю та придбання житлового будинку внаслідок спільної праці відмовити.

Рішення набирає законної сили після його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів після набрання ним законної сили.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Васильковський

О.Є. Меленко