АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6514/15 Справа № 202/2385/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - Марченко Н. Ю. Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2015 року м. Дніпропетровськ

11 серпня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі - Левцунову І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

11 березня 2015 року до суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права власності, в тому числі за набувальною давністю (а.с.2-5).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, третя особа: Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області про визнання права власності - відмовлено (а.с.75-77).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та залишити його позов без розгляду (а.с. 80-85).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 21 серпня 1979 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, останньому належить на праві власності 8/25 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідно до вказаного договору в користування ОСОБА_2 відходять в житловому будинку житлові кімнати 1-8, 1-9, 1/2 частина коридору та 1/2 частина тамбуру.(а.с.12)

Право власності на інші 17/25 частин вказаного житлового будинку зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.13-14), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно листа Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, свідоцтво про право на спадщину не видавалося.(а.с.58)

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд 1 інстанції виходив із того, що на момент заволодіння спірною частиною житлового будинку, позивачу було відомо, що її власником є ОСОБА_3, позивач знав та не міг не знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на дану частину житлового будинку, а положеннями цивільного законодавства визначений порядок набуття права власності в порядку спадкування за законом у разі не прийняття спадщини спадкоємцями, тому за недоведеністю факту добросовісності заволодіння цим майном правових підстав для визнання за позивачем права власності за набувальною давністю немає.

Так, відповідно до ч. ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Закон визначає певні ознаки володіння, необхідні для набуття права власності за набувальною давністю, як добросовісність заволодіння чужим майном, відкритість і безперервність володіння протягом визначеного строку, безтитульність володіння.

Зокрема, володіння визнається добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про визнання права власності за набувальною давністю до територіальної громади в особі Індустріальної районної у місті Дніпропетровську ради, проте відповідно до статті 555 ЦК України 1963 року, що діяла на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_3, за відсутності у спадкодавця спадкоємців, відмови спадкоємців від спадщини або не прийняття ними спадщини, спадкове майно за правом спадкоємства переходило не до територіальної громади, а до держави, інтереси якої в даних правовідносинах представляють податкові органи, та яка в даному випадку є правонаступником померлого власника в силу закону.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вважає їх обґрунтованими та такими, що зроблені без порушення норм матеріального та процесуального права.

Також колегія суддів враховує, що як зазначає сам позивач, належна померлій частина будинку повнісю згоріла і ним було відновлено приміщення власними силами, тобто позивач фактично просить визнати право власності на новостворене ним майно без законних на то підстав.

Посилання апелянта на рішення Індустріального районного суду від 11 грудня 2009 року, яким за ним визнано право власності на ? частину приміщення 1-1 та ? частину приміщення 1-2 у спірному домоволодінню не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відмови у даному позові й не є підставою для скасування рішення по даній справі.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: