АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/881/15 Головуючий у І інстанції Рябцева М.С.
Категорія 46 Доповідач: Семиженко Г.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року березня місяця 30 дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Херсонської області у складі:

головуючого: Семиженка Г.В.

суддів: Лісової Г.Є.

Полікарпової О.М.,

при секретарі: Яковенку В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Херсоні апеляційні скарги ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 на рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 29 січня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИЛА:

у серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом посилаючись на те, що 10 жовтня 1998 року сторони уклали шлюб, з жовтня 2013 року стосунки погіршилися, у червні 2014 року відповідачка звернулася з позовом до суду про розірвання шлюбу, проти чого він заперечував, рішенням суду від 26 вересня 2014 року позов задоволено, під час шлюбу сторонами було придбано майно, просив визнати за ним та відповідачкою право власності по 1/2 частині трикімнатної квартири АДРЕСА_1, 1/2 частині однокімнатної квартири АДРЕСА_2, 1/2 частині житлового будинку АДРЕСА_3, 1/2 частині земельної ділянки загальною площею 0,017 Га та 1/2 частині земельної ділянки загальною площею 0,1 Га по АДРЕСА_3.

У жовтні 2014 року позивач доповнив попередні вимоги, в обґрунтування додаткових вимог посилався на те, що на підставі виданих ним довіреностей відповідачка за рахунок його заробітної плати відкрила два депозитні рахунки в "Ощадбанку", на які поклала по 64206 доларів США, 01 листопада 2013 року вона зняла з рахунків 128412 доларів США та 2136 доларів США, не бажає поділити вказану суму між сторонами, також дружина замість оформлення договору купівлі-продажу за договорами дарування отримала у власність від 07 червня 2014 року земельну ділянку площею 0,017 Га, земельну ділянку площею 0,1 Га та житловий будинок загальною площею 112,3 кв.м по АДРЕСА_3, просив визнати вказані договори удаваними та визнати право власності сторін на вказані земельні ділянки та житловий будинок, а також поділити порівну грошові кошти 128412 доларів США та 2136 доларів США стягненням на користь позивача 65342 долари США.

У листопаді, грудні 2014 року позивач з посиланням на те, що сторони разом не проживають з 2011 року, 128412 доларів США були зароблені ним під час окремого проживання та припинення шлюбних відносин сторонами, а тому є його особистою власністю, просив стягнути їх з відповідачки.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Херсона від 20 серпня 2014 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову, накладено арешт та заборону на вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження трикімнатної квартири у АДРЕСА_1, однокімнатної квартири у АДРЕСА_2 та житлового будинку АДРЕСА_3.

Ухвалою цього ж суду від 29 січня 2015 року за заявою представника позивача вимоги останнього про визнання удаваними договорів дарування жилого будинку та земельних ділянок від 07 червня 2014 року по АДРЕСА_3 залишено без розгляду.

Рішенням вказаного суду від 29 січня 2015 року позовні вимоги задоволено частково, ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1/2 частину грошових коштів, які було знято з рахунків за договорами депозитних вкладів, в розмірі 64206 доларів США.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення суду просив його змінити та задовольнити позовні вимоги у повному об'ємі з підстав, що зазначені у позовних вимогах.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення суду просила його в частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1/2 частини грошових коштів, які було знято з рахунків за договорами депозитних вкладів в сумі 64206 доларів США, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, скасувати заходи забезпечення позову, в решті частини рішення залишити без змін. В обґрунтування вимог посилалася на те, що сторони проживали та вели спільне господарство до березня 2014 року, видана довіреність на ім'я відповідачки щодо розпорядження майном була скасована позивачем тільки 22 липня 2014 року, спірні кошти нею було знято з депозитних рахунків під час шлюбу та передано позивачу за його розпорядженням, доказів привласнення цих коштів відповідачкою ним не надано.

В судове засідання при апеляційному розгляді справи позивач та його представники не з'явилися повторно при належному повідомленні, представник відповідачки ОСОБА_4 підтримала висловлену позицію у апеляційній скарзі, пояснила, що спірні грошові кошти за своєю правовою природою є спільної сумісною власністю сторін, однак відповідачка не претендує на них, своєю заробітною платою колишній чоловік завжди розпоряджався сам, тому за його вказівкою вона зняла всю суму з депозитних рахунків та передала йому, він ними розпорядився самостійно, у тому числі ним було відкрито валютний рахунок у банку.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, апеляційна скарга ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст. ст. 3, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, на позивача у такому випадку покладається обов'язок довести факт порушення його законного права відповідачем та обрати передбачений законом спосіб поновлення такого права відповідачем чи за його рахунок, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між сторонами, як колишнім подружжям, виник спір з приводу поділу придбаного під час шлюбу спільного майна, такі правовідносини врегульовано в залежності від часу придбання майна положеннями ст. 16 Закону України "Про власність", ст. ст. 28, 22 КпШС України, ст. ст. 60, 70 СК України, за якими майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, у разі поділу такого майна частки подружжя визнаються рівними.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 30 постанови № 11 від 21 грудня 2007 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України, може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.

Як вбачається з матеріалів справи сторони перебували у шлюбі з 10 жовтня 1998 року по 26 вересня 2014 року, 19 червня 2010 року позивачем на ім'я відповідачки було видано безстрокову довіреність щодо користування та розпорядження його коштами в усіх банках України, 05 вересня 2012 року видано іншу безстрокову довіреність щодо користування та розпорядження усім належним йому майном, дію якої згідно витягу з Єдиного реєстру довіреностей було припинено 22 липня 2014 року, заявленими до рівного поділу між сторонами у позові виступають наступні об'єкти нерухомості - квартира АДРЕСА_1; квартира АДРЕСА_2; житловий будинок АДРЕСА_3; дві земельні ділянки відповідно загальною площею 0,017 Га та загальною площею 0,1 Га по АДРЕСА_3.

Відповідно до ст. 4. ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України, способи захисту цивільних прав та інтересів, вірний з яких має обрати позивач, передбачені ст. 16 ЦК України та іншими спеціальними нормами матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні даної частини позовних вимог на думку колегії суддів суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для їх задоволення виходячи з такого розсуду.

Квартира АДРЕСА_1 спочатку на підставі договору купівлі-продажу від 21 квітня 2000 року належала ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, за договором дарування від 03 серпня 2003 року ОСОБА_6 подарував свою 1/3 частку цієї квартири позивачу, отже частка останнього у даній квартирі становить більше від заявленої 1/2 частини та складає 2/3 її частини, що відповідачкою не заперечується, спір та предмет судового захисту відсутні у даному випадку, оскільки право позивача не порушене, підстав для задоволення даної позовної вимоги немає.

Квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_5 за чинним договором дарування від 28 березня 2009 року, який позивачем у встановленому порядку оспорено не було, отже дана квартира до складу спільного сумісного майна не входить, передбачених законом підстав для задоволення даної позовної вимоги також немає.

Житловий будинок АДРЕСА_3 та дві земельні ділянки за цією ж адресою теж належать відповідачці на підставі чинних договорів дарування від 07 червня 2014 року, які позивачем у встановленому порядку також оспорені не були, його позовні вимоги про визнання даних договорів удаваними ухвалою суду від 29 січня 2015 року залишені без розгляду, отже дані об'єкти нерухомості до складу спільного сумісного майна подружжя не входять теж, підстави для задоволення цієї частини позовних вимог відсутні.

Стосовно спірних грошових коштів 128412 доларів США та 2136 доларів США колегія суддів прийшла до такого висновку.

05 вересня 2012 року ОСОБА_3 на підставі усного договору видав безстрокову довіреність ОСОБА_5 з необмеженими повноваженнями щодо належного йому майна та грошових коштів, з правом укладати будь-які угоди та представляти його інтереси у будь-яких установах та організаціях, у безстроковій довіреності від 19 червня 2010 року ОСОБА_3 згідно усного безплатного договору уповноважив ОСОБА_5 поповнювати та знімати, отримувати кошти з карткового рахунку VISA "Приватбанк", а також користуватися іншими виданими на його ім'я карками та рахунками в усіх банках України.

Як вбачається з довідки Державного ощадного банку України від 23 липня 2014 року відповідачка на підставі довіреності позивача відкривала та закривала депозитні рахунки на його ім'я, останні два рахунки на суму по 64206 доларів США були відкриті 29 липня 2013 року на строк по 30 жовтня 2013 року та були закриті 01 листопада 2013 року із зняттям суми депозиту та відсотків в розмірі 2136 доларів США.

З видачею позивачем довіреностей відповідачці між сторонами у даному випадку виникли цивільні правовідносини з усного договору доручення, який оформлено видачею довіреності, при цьому у самих довіреностях не зазначено умов укладеного усно договору доручення, у тому числі і щодо порядку передачі грошових коштів довірителю повіреною особою, за таких обставин, оскільки протилежного позивачем доведено не було, не можна вважати, що відповідачкою було допущено порушення будь-яких умов даного договору.

З приводу спірних грошових коштів пояснення сторін є взаємно протилежними - позивач наполягав на тому, що грошові кошти йому не були передані, за поясненнями відповідачки вона всю суму спірних коштів передала позивачу на початку листопада 2013 року, пояснення свідків не додають ясності обставинам щодо спірних коштів, оскільки жоден з них не був в достатній мірі обізнаним очевидцем такої події.

За вище наведеними нормами матеріального права у даному спорі поділу підлягає майно подружжя, яке є в наявності, або яке було відчужене, приховане чи привласнене одним з них не в інтересах сім'ї.

В останніх позовних вимогах позивач наполягав на тому, що сторони припинили шлюбні стосунки ще у 2011 році, що суперечить матеріалам справи та змісту первісних вимог позивача, де він зазначав, що шлюбні стосунки сторін погіршилися тільки у жовтні 2013 року і на момент подачі позову у справі 18 серпня 2014 року він ще намагався зберегти сім'ю і заперечував щодо розірвання шлюбу, рішення суду про розірвання шлюбу ухвалено тільки 26 вересня 2014 року, у першій позовній заяві вимог щодо поділу чи стягнення грошових коштів позивачем заявлено не було, пізніше він вважав дані кошти спільним майном подружжя, а згодом своєю особистою власністю, за довідкою туристичної агенції сторони влітку 2012 року спільно відпочивали в Турції, довіреність на ім'я відповідачки щодо повного розпорядження його майном позивачем була скасована тільки 22 липня 2014 року, отже позиція та доводи позивача з приводу терміну шлюбних стосунків сторін та долі знятих з рахунків грошових коштів є суперечливими та непослідовними, на відміну від сталих позиції та доводів відповідачки з цих питань, які не входять у суперечність з іншими матеріалами справи та в загальній масі прямих і непрямих доказів є більш переконливими.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на момент зняття вказаних спірних грошових коштів у сумі 128412 доларів США з рахунків позивача сторони підтримували шлюбні стосунки, разом з тим дані кошти були зняті з рахунків та перебували у володінні подружжя під час шлюбу, отже сторони мали можливість та право розпорядитися ними спільно або за взаємною згодою, позивачем на вимогу ст. 60 ЦПК України належних доказів фізичної наявності цих коштів, використання чи приховування їх позивачкою надано не було, висновок суду щодо приховування нею цих коштів в порушення вимог процесуального права ґрунтується на припущеннях, передбачені законом підстави для часткового задоволення даної позовної вимоги відсутні, рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні даної позовної вимоги.

У зв'язку із відмовою у задоволенні заявлених позовних вимог у відповідності до положень ст. 154 ЦПК України підлягає задоволенню вимога апеляційної скарги щодо скасування вжитих заходів забезпечення позову.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 слід відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову та стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 1/2 частини грошових коштів, які було знято з рахунків за договорами депозитних вкладів в розмірі 64206 доларів США, скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні даної вимоги, також скасувати заходи забезпечення позову, в решті рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 154, 303, 307, 308, 309, 314 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду міста Херсона від 29 січня 2015 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, які було знято з рахунків за договорами депозитних вкладів, скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів, які було знято з рахунків за договорами депозитних вкладів, відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Скасувати вжиті ухвалою Суворовського районного суду міста Херсона від 20 серпня 2014 року заходи забезпечення позову - накладення арешту та заборони на вчинення будь-яких дій, спрямованих на відчуження трикімнатної квартири АДРЕСА_1, однокімнатної квартири АДРЕСА_2 та житлового будинку АДРЕСА_3.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення, на нього протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

Судді _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _

_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _