Справа № 4-с/489/31/2015
У Х В А Л А

16 липня 2015 року м. Миколаїв

Суддя Ленінського районного суду м. Миколаєва Спінчевська Н.А., розглянувши скаргу ОСОБА_1,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, у якій просить суд зобовязати старшого державного виконавця Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2 надати у письмовій формі пояснення щодо невиконання вимого Закону України «Про виконавче провадження» при здійсненні виконавчого провадження з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 лютого 2015 року, зобовязати державного виконавця та тимчасово адміністратора АТ «Імексбанк» ОСОБА_3 виконати рішення суду від 13 лютого 2015 року та сплатити йому, заявнику, борг в сумі 31193,23 дол. США.

Крім того, заявник просить суд у разі подальшого невиконання зазначеного рішення суду притягнути ОСОБА_3 та державного виконавця Бахову В.І. до кримінальної відповідальності за ст.. 328 КК України.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 7 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» (далі - Постанова Пленуму) судам розяснено, що одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Пунктом 4 Постанови Пленуму визначено, що відповідно до ст. 383 ЦПК, ч.1 ст. 12, ч.4 ст. 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника.

На підставі ст. 8 Закону про виконавче провадження сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим листом.

Відповідно п. 5 Постанови Пленуму, враховуючи положення статті 383 ЦПК України, субєктом оскарження може бути державний виконавець чи інша посадова особа державної виконавчої служби, які представляють орган державної виконавчої служби, зазначений у статті 3 Закону України «Про державну виконавчу службу», оскільки відповідно до частини другої статті 4 цього Закону державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Пунктом 13 Постанови Пленуму та відповідно п. 9 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України від 28 січня 2013 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» скарга має відповідати загальним вимогам щодо форми та змісту позовної заяви, передбаченим положеннями ЦПК України, та містити відомості, зазначені в пунктах 35 ч.7 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон про виконавче провадження), зокрема зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби та норму закону, яку порушено, а також обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Якщо скарга за формою і змістом не відповідає таким вимогам, то застосовуються положення статті 121 ЦПК.

У разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватися положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання, а саме: стаття 122 ЦПК про відкриття провадження у справі; статті 26, 27, 45 ЦПК щодо кола осіб, які беруть участь у справі, їхніх прав та обовязків; статті 7477 ЦПК про судові виклики та повідомлення; глави 4 розділу III ЦПК про судовий розгляд; глав 1, 2 розділу V ЦПК щодо апеляційного та касаційного оскарження судових рішень тощо.

Згідно ч.7 ст. 82 Закону про виконавче провадження скарга у виконавчому провадженні подається у письмовій формі та має містити: 1) найменування органу державної виконавчої служби, до якого вона подається (у даному випадку суду); 2) повне найменування (ім'я) стягувача та боржника, їх місце проживання чи перебування (для фізичних осіб) або місцезнаходження (для юридичних осіб), а також найменування (ім'я) представника сторони виконавчого провадження, якщо скарга подається представником; 3) реквізити виконавчого документа (вид документа, найменування органу, що його видав, день видачі та номер документа, його резолютивна частина); 4) зміст оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та норму закону, яку порушено; 5) викладення обставин, якими скаржник обґрунтовує свої вимоги; 6) підпис скаржника або його представника із зазначенням дня подання скарги.

Всупереч зазначеним вимогам заявник подав до суду скаргу, яка за змістом і формою не відповідає вимогам, що предявляються до скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця підчас виконання ним судового рішення.

Зокрема, зазначена скарга містить невірне визначення кола осіб, які беруть участь у справі. Адже заявник визначив тимчасового адміністратора АТ «Імексбанк» ОСОБА_4 як субєкта оскарження. Проте, зазначена особа не є державним виконавцем та не є субєктом оскарження.

АТ «Імексбанк» у цивільній справі, у якій було ухвалене судове рішення та здійснюється виконавче провадження, є відповідачем та боржником. Як вбачається з наданих заявником матеріалів на підставі постанови Правління НБУ від 26 січня 2015 року прийнято рішення про запровадження тимчасової адміністрації.

Відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 року тимчасова адміністрація - це процедура, що застосовуєтьсяНаціональним банком України при здійсненні банківського нагляду за обставин, передбачених цим Законом.

Національний банк України зобов'язаний призначити тимчасову адміністрацію у разі істотної загрози платоспроможності банку.

При виконанні своїх обов'язків тимчасовий адміністратор за своїм статусом прирівнюється до представника Національного банку України та на нього покладені відповідні обовязки та надані права, в тому числі виконувати будь-які дії, рішення від імені банку; він вживає заходів, передбачених програмою фінансового оздоровлення банку. Проте, тимчасовий адміністратор не є субєктом оскарження у спорі про оскарження дії або бездіяльності державного виконавця.

За такого, вимоги щодо оскарження дій державного виконавця та одночасно дій тимчасового адміністратора щодо невиконання ним судового рішення є самостійними вимогами та не можуть бути розглядатися одночасно при вирішенні питання про правомірність чи неправомірність дій державного виконавця при здійсненні ним своїх повноважень.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до положень ст. 387 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Так, п. 18 Постанови Пленуму визначено, наприклад, що суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

За такого, у відповідності до ст.121 ЦПК України скарга, подана без додержання вимог, що предявляються до скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця підчас виконання судового рішення, підлягає залишенню без руху з наданням строку для усунення вказаних недоліків.

Керуючись ст. 121 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В:

Скаргу ОСОБА_1 - залишити без руху.

Надати заявнику строк для усунення зазначених недоліків пять днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

У цей строк заявнику необхідно надати до суду виправлену скаргу із чітким зазначенням кола осіб, які беруть участь у справі (заявника, стягувача, боржника, субєкта, дії якого оскаржуються), викладенням змісту оскаржуваних рішень, дій чи бездіяльності та норму закону, яку порушено, з чітким викладенням змісту заявлених вимог, та обставин, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, із зазначенням доказів, що підтверджують кожну обставину, на яку вона посилається, або наявність підстав для звільнення від доказування.

У разі не виконання вимог ухвали в установлений судом строк скарга буде вважатися неподаною та повернута заявнику.

Розяснити заявнику, що відповідно до положень ч. 5 ст. 121 ЦПК України повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.А. Спінчевська