Справа № 347/1747/14-ц
Провадження № 22-ц/779/472/2015
Головуючий у 1 інстанції Цалин Б.М.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів, за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Косівського районного суду від 28 листопада 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що рішенням Косівського районного суду від 11 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2014 року, задоволено їх позов та визнано недійсним з моменту укладення кредитний договір від 03.07.2008 року, визнано недійсним з моменту укладення додаток до договору - графік погашення кредиту, визнано недійсним з моменту укладення іпотечний договір від 03.07.2008 року, укладений між сторонами.

Зазначали, що відповідно до умов укладеного договору ОСОБА_2 отримала від банку кошти у розмірі 104 260,00 грн. на ремонт житла і на виконання умов договору на протязі 2008 - 2012 років нею внесено на рахунки банку 143 787,11 грн.

Крім того, відповідно до укладеного 03.07.2008 року договору поруки, ОСОБА_3 поручилась за виконання зобов'язань ОСОБА_2 за вказаним кредитним договором.

13.06.2013 року відповідач без жодної письмової вимоги в односторонньому порядку, порушуючи п. 8 договору поруки, провів списання коштів з рахунку ОСОБА_3 у розмірі 5 581,63 грн.

Посилаючись на те, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину і оскільки кредитний договір був визнаний недійсним з моменту укладення, а порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, просили стягнути на користь ОСОБА_2 зайво сплачені кошти у розмірі 39 527,11 грн., а на користь ОСОБА_3 - 5 581,63 грн.

Заочним рішенням Косівського районного суду від 28 листопада 2014 року позов задоволено. Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 39 527,11 грн., а на користь ОСОБА_3 5 581,63 грн.

Ухвалою Косівського районного суду від 26 грудня 2014 року заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на те, що дане рішення є незаконним, необґрунтованим та ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають істотне значення для справи, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що єдиним належним відповідачем у даній справі є юридична особа ПАТ КБ «ПриватБанк», який знаходиться за адресою: 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, однак, він не був належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи. Тому, рішення суду ґрунтується тільки на вимогах та доводах позивачів, без врахування думки відповідача, який не мав змоги надати заперечення по справі.

Крім того, на даний час рішення Косівського районного суду від 11 лютого 2014 року оскаржується відповідачем у Вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а тому обґрунтування позовних вимог на підставі цього рішення є передчасним.

Вказує, що ОСОБА_2 не виконувала належним чином зобов'язання за кредитним договором від 03 липня 2008 року і станом на 26.04.2013 року має заборгованість в сумі 167 520,03 грн.

З цих підстав просить заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Рокетська С.В. апеляційну скаргу підтримала з вищенаведених мотивів.

Представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

В судове засідання, призначене на 24 березня 2015 року, не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду належним чином був повідомлений.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 03 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №IFWWGA, згідно п. 8.1 якого банк надав позичальнику кошти на строк з 03.07.2008 року по 03.07.2028 року у розмірі 129 460,00 грн. на наступні цілі: кошти у розмірі 104 260,00 грн. на ремонт житла, з них 100 000,00 грн. на ремонт житла шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 3 000,00 грн. на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 760,00 грн. для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 500,00 грн. - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік кредиту, 500,00 грн. - для сплати особистого страхування за договором особистого страхування на перший рік кредиту, а також у розмірі 25 200 грн. на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,67% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,04% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Відповідно до додатку №1 до кредитного договору, сума кредиту становить 104 260,00 грн.

Згідно п. 8.3. кредитного договору, забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за цим договором виступає іпотека будинку загальною площею 96,80 кв.м. в м. Косів, вул. Б. Хмельницького, 30.

Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за даним договором 03 липня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено договір поруки.

Згідно п. 8 укладеного договору поруки сторони встановили, що поручитель доручає кредитору списувати грошові кошти з усіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінній від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми грошових коштів, не наданих в кредит, в межах сум, що підлягають сплаті кредитору за цим договором при настанні строків платежів згідно п. 6 цього договору (здійснювати договірне списання). П. 6 договору поруки передбачено, що поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора, на протязі п'яти календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього договору.

Згідно виписки по рахунку НОМЕР_1, відкритому на ім'я ОСОБА_2, в період з 15.08.2008 року по 15.10.2012 року нею було внесено 143 787,11 грн. на погашення кредиту.

Також встановлено, що 13.06.2013 року банк провів списання коштів з рахунку поручителя на погашення кредитного договору, що підтверджується випискою з системи МІЙ ПРИВАТБАНК, згідно якої на рахунок кредиту НОМЕР_1 було переведено 5581,63 грн.

З відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» №20.1.0.0.0/7-130614/2845 від 09.07.2013 року вбачається, що кошти були списані в односторонньому порядку на погашення кредитного договору №IFWWGA від 03 липня 2008 року.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 39 527,11 грн., а на користь ОСОБА_3 - 5 581,63 грн., суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір у судовому порядку визнано недійсним з моменту його укладення, а тому банк зобов'язаний повернути ОСОБА_2 різницю між отриманим кредитом та сплаченими коштами, а також повернути ОСОБА_3 списані кошти з її рахунку.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна.

Згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

Із змісту рішення Косівського районного суду від 11 лютого 2014 року, яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2014 року, вбачається, що судом було визнано недійсним кредитний договір, укладений 03 липня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 та визнано недійсним з моменту укладення додаток №2 - «графік погашення кредиту» до кредитного договору, визнано недійсним з моменту укладення іпотечний договір №2113 від 03.07.2008 року, укладений між сторонами. Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» повернути ОСОБА_2 отримані від неї документи, а саме: оригінал договору дарування, оригінал технічного паспорту, оригінал витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно.

Разом з тим, постановляючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не врахував, що 06 травня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода до кредитного договору №IFWWGA від 03 липня 2008 року, якою було внесено зміни в кредитний договір і визначено, що банк надає позичальнику кредитні кошти в сумі 146 982,13 грн. на наступні цілі: 100 тис. грн. на споживчі цілі та 42 722,13 грн. на сплату страхових платежів. Також внесено зміни до п. 2.1.3 та п. 2.2.7 кредитного договору, які стосуються винагороди банку, відсоткової ставки, порядку погашення заборгованості та відповідальності сторін. Відсоткова ставка встановлена у розмірі 2,08% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5,04% від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу.

Дана додаткова угода до кредитного договору в судовому порядку недійсною визнана не була.

Крім того, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 лютого 2015 року скасовано рішення Косівського районного суду від 11 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 квітня 2014 року, а дану справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У зв'язку з наведеним, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Заочне рішення Косівського районного суду від 28 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів - відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання ним законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук