Справа № 372/2051/14 Головуючий у І інстанції Проць Т. В.
Провадження № 22-ц/780/833/15 Доповідач у 2 інстанції Волохов
Категорія 18 02.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

02 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Сліпченка О.І.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, державного реєстратора Державної реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, скасування запису про реєстрацію права власності в державному реєстрі прав, визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, про визнання права власності на земельну ділянку та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, треті особи: ОСОБА_3, Чеботар Світлана Іванівна, -

встановила:

ОСОБА_2 в квітні 2014 року звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що на підставі державних актів є власником суміжних земельних ділянок площею 0,2340 га, для ведення садівництва та площею 0,3209 га, для ведення особистого селянського господарства, що розташовані на території Української міської ради Обухівського району Київської області. Крім того, йому відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, належить садовий будинок АДРЕСА_1.

Садовий будинок та земельну ділянку площею 0,2340 га позивач придбав у відповідача ОСОБА_7 17.08.2007 року на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу. Земельну ділянку площею 0,3209 га позивачем придбано у ОСОБА_7 26.03.2009 року після оформлення продавцем правовстановлюючих документів на неї. Все придбане майно зареєстровано за позивачем у встановленому законом порядку.

В лютому 2014 року до нього звернувся ОСОБА_3 з вимогою про звільнення земельної ділянки, площею 0,3209 га. Позивачу було надано копію договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 25.12.2013 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_3

Вважаючи наданий договір підробленим, позивач звернувся до реєстраційної служби з метою реєстрації придбаного ним у ОСОБА_7 нерухомого майна у Державному реєстрі прав, однак у реєстрації спірної земельної ділянки відповідним рішенням йому було відмовлено, так як право власності на неї було зареєстровано за іншою особою. Оскільки угода купівлі-продажу земельної ділянки укладена 25.12.2013 року без наміру створити будь-які правові наслідки, є фіктивною, позивач просив його вимоги задовольнити.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,3209 га, яка розташована на території Української міської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, укладений 25 грудня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, зареєстрований приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Саєнко Е.В. в Державному реєстрі правочинів за №5390.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,3209 га, яка розташована на території Української міської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, видане 06 серпня 2013 року, індексний номер 758462.

Скасовано рішення від 06 серпня 2013 року № 4766422 про проведення державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,3209 га, яка розташована на території Української міської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Скасовано рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,3209 га, яка розташована на території Української міської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за ОСОБА_9.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,3209 га, яка розташована на території Української міської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено

Стягнуто з ОСОБА_7 та ОСОБА_3 по 4019 грн. 40 коп. судових витрат з кожного на користь ОСОБА_2

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_5, управління Держземагенства у Обухівському районі Київської області про визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, треті особи ОСОБА_3, Чеботар Світлана Іванівна відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог за первісним позовом відмовити та задовольнити позовні вимоги за зустрічним позовом.

Вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, винесеним з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи відповідно до ст. 303 ЦПК України й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І., зареєстрованого в реєстрі за № 6437, ОСОБА_7 передав, а ОСОБА_2 прийняв земельну ділянку площею 0,2340 га, виділену в натуру згідно плану меж земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_2, розташовану на території Української міської ради, садового товариства «Роздолля», Обухівського району Київської області, надану для ведення садівництва.

Цього ж дня між тими ж сторонами укладено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу садового будинку АДРЕСА_1. Вказаний договір зареєстровано в реєстрі №6432.

17.08.2007 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено попередній договір про зобов'язання в майбутньому, в строк до 24 листопада 2007 року включно укласти договір купівлі-продажу земельної ділянки, орієнтовною площею 0,40 га, що розташована на території м. Українки та межує з земельною ділянкою, набутою ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 17.08.2007 року зареєстрованого у реєстрі за №6437. Ціна договору визначена сторонами у розмірі 4025005 грн., що є еквівалентом 797030,86 доларів США. Крім того, даним договором передбачено, що ОСОБА_7 на момент укладення основного договору зобов'язується оформити за свій рахунок документи, які підтверджують право власності на об'єкт купівлі-продажу.

З пункту 2.7 вказаного договору вбачається, що на час його підписання, з метою підтвердження дійсних намірів про наступне укладення основного договору ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_7 отримав гроші в сумі 1010000 грн., що становить в еквіваленті 200000 доларів США.

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_7, останній 07.09.2007 року на виконання умов того ж попереднього договору отримав від ОСОБА_2 1515000 грн., еквівалент 300000 доларів США.

21 травня 2008 року сторонами внесено зміни до попереднього договору, посвідченого 17.08.2007 року приватним нотаріусом Чеботар С.І. та продовжено термін для укладення основного договору до 15.11.2008 року включно.

На підставі Розпорядження Обухівської райдержадміністрації №10 від 13.01.2009 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку громадянину ОСОБА_7 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Української міської ради» ОСОБА_7 23.02.2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3.

26.03.2009 року ОСОБА_7 від імені якого по довіреності від 14.02.2009 року діяв ОСОБА_5 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якої продавець зобов'язувався передати у власність покупцю, а покупець зобов'язувався прийняти і сплатити обговорену грошову суму за земельну ділянку площею 0,3209 га, виділену в натурі згідно плану меж земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану на території Української міської ради Обухівського району з цільовим призначенням - ведення особистого селянського господарства. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С.І., зареєстрований в реєстрі № 591.

На підставі оформлених договорів ОСОБА_2 24.06.2009 року отримав державні акти на земельні ділянки площею 0,2340 га та 0,3209 га., серії НОМЕР_6 та серії НОМЕР_5 відповідно.

На підставі договору купівлі-продажу та рішення виконавчого комітету Української міської ради №415 від 26.11.2009 року «Про оформлення права власності на садовий будинок НОМЕР_4 та господарські споруди, що розташовані в адміністративних межах Української міської ради с/т «Роздолля» ОСОБА_2.» останній 25.01.2010 року отримав свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно.

Із матеріалів реєстраційної справи вбачається та сторонами не заперечується, що в липні 2013 року ОСОБА_7 звернувся до реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції із заявою про реєстрацію за ним права власності на нерухоме майно - земельну ділянку площею 0,3209 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану на території Української міської ради.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №4766422 від 06.08.2013 року державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Метейка І.М. вирішено провести таку реєстрацію, ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку.

Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 25.12.2013 року ОСОБА_7 зобов'язується передати ОСОБА_3 належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,3209 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_1, розташовану на території Української міської ради. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Саєнко Е.В., зареєстрований в реєстрі за №5390.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно ОСОБА_4 Реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області від 28.03.2014 року відмовлено у державній реєстрації права власності спірної земельної ділянки за ОСОБА_2

Як вбачається з матеріалів справи рішенням про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,3209 га, яка розташована на території Української міської ради Обухівського району Київської області, кадастровий номер НОМЕР_1 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства право власності зареєстровано за ОСОБА_9

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Також судом було встановлено, що 26.03.2009 року ОСОБА_7 від імені якого діяв ОСОБА_5 відчужив ОСОБА_2 спірну земельну ділянку. При цьому ОСОБА_5 діяв в межах повноважень, наданих йому власником земельної ділянки, що вбачається із змісту нотаріально посвідченої довіреності від 14.02.2009 року. Сторонами визнається, що вказана довіреність не відкликалась та недійсною в установленому законом порядку не визнавалась. Сторонами також не ставиться під сумнів отримання ОСОБА_7 від ОСОБА_2 17 серпня та 07 вересня 2007 року грошових коштів всього в сумі 2525000 грн., що в еквіваленті становить 50000 доларів США на виконання умов попереднього договору.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що вищенаведені обставини спростовують доводи позивача за зустрічним позовом про зловмисну домовленість ОСОБА_2 та ОСОБА_5 та укладення 26.03.2009 року договору без відома та згоди ОСОБА_7, що свідчить про відсутність підстав для визнання такого договору недійсним з підстав, визначених ст.232 ЦК України.

А отже, висновки суду першої інстанції, що відчуживши 26.03.2009 року земельну ділянку ОСОБА_2 ОСОБА_7 не мав права в подальшому розпоряджатися нею, тобто не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності для укладення договору купівлі-продажу тієї ж земельної ділянки 25.12.2013 року є обґрунтованими і законними. Тому договір купівлі продажу, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_3, щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, посвідчений приватним нотаріусом Саєнко Е.В., зареєстрований в реєстрі за №5390 є недійсним.

При визнанні вказаного договору недійсним суд виходив з того, що в останньому уточненні позовних вимог представник позивача зазначала, що вимоги ОСОБА_2 про недійсність правочину ґрунтуються саме на положеннях ч.1,2 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, так як доводи щодо вчинення правочину під впливом обману заперечуються відповідачами за первісним позовом.

Оскільки, судом першої інстанції були повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи і не спростовуються доводами апеляційної скарги, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Крім того, згідно зі ст. ст. 41, 68 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним та кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та Законів України.

За змістом наведеної правової позиції стосовно спору в даній справі вирішення питання про правомірність видачі державного акту на право власності на земельну ділянку безпосередньо залежить від законності правочину, на підставі якого такий акт видано.

У зв'язку з чим, без вирішення питання щодо правомірності набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку за цивільно-правовою угодою, як це передбачає п "в" ч.3 ст.152 ЗК України, підстави для визнання недійсним державного акту були відсутні.

За таких обставин, з огляду на те, що ОСОБА_2 набув права власності на спірну земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу від 26.03.2009 року, який не визнано судом недійсним і він не є нікчемним (його недійсність не встановлена законом), а також, враховуючи приписи ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд першої інстанції правомірно вважав, що відсутні підстави для визнання недійсним державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 на підставі вказаного договору з підстав зазначених у зустрічному позові.

Крім того, враховуючи правовий висновок, який зробив Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 02.10.2013 р. при розгляді справи № 6-93цс 13, предметом якої був спір про визнання державного акту на право приватної власності на землю недійсним за позовом прокурора. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України при розгляді справи № 6-92цс 13.

За змістом вказаних норм правовою підставою набуття громадянином права власності на земельну ділянку є укладення ним цивільно-правової угоди, а державний акт, що видається на підставі такої угоди, лише посвідчує право особи на земельну ділянку. Отже, без встановлення судом недійсності (невідповідності вимогам закону) правочину, як правової підстави придбання громадянином земельної ділянки, визнання недійсним державного акту, виданого на підставі цього правочину, в даному випадку, є необґрунтованим.

Такі висновки суду першої інстанції, відповідають приписам щодо презумпції правомірності правочину, встановленим ст. 204 ЦК України, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Крім того, такий висновок узгоджується із положеннями ч. 3 ст.152 ЗК України, якою передбачено, що захист порушених прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом заявлення позову про визнання угоди недійсною.

Укладений між відповідачами договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки не є таким, що порушує публічний порядок, оскільки укладений між приватними особами і його предметом є майно, що перебуває у приватній власності.

Згідно з ст. 126 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом в частині визнання права власності держави на спірну земельну ділянку, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 81, ст. 131 ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі на підставі придбання за договорами купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Інших доводів, які б спростували законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга не містить.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, правильно встановлено правові відносини сторін, дана належна правова оцінка доказам у справі, висновки місцевого суду відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилити апеляційну скаргу ОСОБА_7, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 11 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :