Справа № 204/7536/14-ц
Провадження № 2/204/340/15
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬК
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Дубіжанської Т.О.

при секретарі Сорокіної А.С.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном та встановлення сервітуту, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, яку 02.02.2015 року уточнив та остаточно просив надати йому право користування чужим майном (встановити сервітут) для безперешкодного проходу (проїзду), а саме: воротами № 1 будинку № 54 по вул. Красночечелівська у м. Дніпропетровську, що належить відповідачу на праві приватної власності та зобовязати відповідача передати йому ключі від воріт та не чинити в подальшому перешкод у користуванні воротами. В обґрунтування своїх вимог вказав, що йому на праві власності належить 28/100 частин домоволодіння № 28 по вул. Красночечелівська у м. Дніпропетровську. Земельна ділянка домоволодіння не приватизована та знаходиться у спільному сумісному користуванні власників домоволодіння № 54. Після того, як відповідач навесні 2013 року придбала 22/100 частини даного домоволодіння, до яких згідно з договором про зміну розміру часток у спільній частковій власності належать ворота № 1. Відповідач встановила на ворота замок та відмовляється надати їй ключ, пояснивши це тим, що ворота є її власністю. У звязку з чим, він позбавлений можливості здійснювати проїзд автомобілем у подвіря власного будинку, повноцінно використовувати власне майно та забезпечувати його збереження. Оскільки, відповідач порушила умови договору, відмовляється у будь-який спосіб переглянути договір та досягти домовленості мирним шляхом, він вимушений був звернутися до правоохоронних органів, а після невжиття останніми результативних заходів звернувся до суду з даним позовом для відновлення його порушених прав та інтересів.

У судовому засіданні позивач просив задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. Також, суду пояснив, що домоволодіння № 54 по вул. Красночечелівська у м. Дніпропетровську складається з 4-х квартир. Раніше у них був загальний вїзд на подвіря, а коли укладали договір про зміну розміру ідеальних частко у спільній частковій власності, попередній власник 22/100 частин домоволодіння ОСОБА_5 попросив сусідів записати йому ворота № 1, запевнивши сусідів, що вони як користувалися воротами так і будуть ними користуватися, а він за ними буде доглядати. Потім, ОСОБА_5 продав свою частку домоволодіння відповідачці і тепер вона перешкоджає ними користуватися. Також зазначив, що вхід до домоволодіння він здійснює через хвіртку, а у дворі достатньо місця для стоянки автомобіля. Туди навіть заїжджав КаМАЗ. Відповідачка стала перешкоджати користуватися ворота приблизно з 2012 року.

У судове засідання відповідачка не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Треті особи у судове засідання не зявилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. про причини неявки суд не повідомили.

Вислухавши позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування частини житлового будинку від 29.03.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 327, ОСОБА_1 належить 4/18 частини житлового будинку з відповідними побутовими спорудами, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Красночечелівська, буд. 54. Даний договір було зареєстровано в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 06.08.1997 року у реєстровій книзі № 582 за реєстровим номером 90 (а.с.5).

29.07.2008 року між співвласниками домоволодіння № 54 по вул. Красночечелівська у м. Дніпропетровську було укладено договір про зміну розміру часток у спільній частковій власності, який був посвідчений 29.07.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрований у реєстрі за № 3971, згідно якого між співвласниками домоволодіння сталася зміна розміру часток у спільній частковій власності, а саме: ОСОБА_7 належить 41/100 частина домоволодіння; ОСОБА_1 належить 28/100 частин домоволодіння; ОСОБА_5 належить 22/100 частини домоволодіння та ОСОБА_4 належить 9/100 частини домоволодіння.

Згідно даного договору, предмет спору, а саме: ворота № 1 знаходяться на праві власності у ОСОБА_5 (а.с.6-7).

Судом встановлено, що змінився власник 22/100 частини домоволодіння № 54 по вул. Красночечелівська у м. Дніпропетровська, які належали на праві власності ОСОБА_5 і відповідно право власності на предмет спору перейшло до відповідачки, що підтверджується висновкам про результати перевірки інформації від 08.07.2013 року.

У судовому засіданні також встановлено, що земельна ділянка на якій розташоване спірне домоволодіння № 54 по вул. Красночечелівська у м. Дніпропетровську у власність чи користування співвласників у встановленому законом порядку не передавалася, а знаходиться лише у фактичному користуванні співвласників.

Позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав зазначивши, що відповідач йому перешкоджає користуватися воротами № 1, шляхом встановлення на них замку та не надання від них ключів, внаслідок чого він не може здійснити проїзд автомобілем у подвіря.

Відповідно до ч. 1ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно копії висновку про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини від 08.07.2013 року, 03.07.2013 року від позивача надійшла заява про те, що відповідач встановила на воротах замок та не дає ними користуватися. При здійсненні виходу за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Красночечелівська, 54, де були опитані сусіди будинку, було встановлено, що ворота належать відповідачу і вона має право встановити замок на свій розсуд дозволяти користуватись чи ні воротами. У звязку з чим, факт порушення законодавства не виявлено.

В своїх вимогах позивач просить про надання права користування чужим майном (встановлення сервітуту) для безперешкодного проходу (проїзду), а саме воротами № 1.

Згідно до ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно п. «б» ст. 99 ЗК України, власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення земельних сервітутів на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Статтею 100 ЗК України, визначений порядок встановлення земельного сервітуту, у відповідності з яким власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання.

Згідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України, в порядку, встановленому законом, власника або землекористувача може бути зобов'язано допустити до використання його майном інших осіб.

Відповідно до ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Статтею 404 ЦК України, передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Отже, підставою встановлення сервітуту є належність певній особі на праві власності земельної ділянки або іншого нерухомого майна, відсутність у іншої особи можливості задовольнити свої потреби іншим способом як встановленням права на користування чужим майном -сервітуту.

Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання земельної ділянки чи іншого нерухомого майна, яке належить на праві власності певній особі, неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб сервітуарія неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Оскільки, чинним законодавством передбачено, що сервітут можливо встановити або на земельну ділянку або на нерухоме майно, до якого предмет позову (ворота) не відносяться, то позивачем в порушенні приписів ст. 16 ЦК України обрано не вірний спосіб захисту свого порушеного права, тому позовні вимоги щодо надання права користуватися чужим майном (встановити сервітут) на ворота № 1 будинку № 54 по вул. Красночечелівська в м. Дніпропетровську та зобовязати відповідача передати ключ від воріт не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині не чинити в подальшому перешкод в користуванні воротами, то відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, тому дані позовні вимоги також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 10, 11,16, 57-61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 319, 401, 404 ЦК України, ст. ст. 98, 99, 100 ЗК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні майном та встановлення сервітуту - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Т. О. Дубіжанська