Провадження № 2/638/1146/15
РІШЕННЯ

Іменем України

13 травня 2015 року Дзержинський районний суд міста Харкова

у складі: головуючого судді - Федосенко В.В.

при секретарі - Прядко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовною

заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення шкоди,

заподіяної в результаті ДТП і компенсації моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом доОСОБА_2 про стягнення шкоди,

заподіяної в результаті ДТП і компенсації моральної шкоди, в якому просить стягнути з

відповідача на свою користь 145 235, 29 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди,

враховуючи послуги евакуатора, 56 947, 20 грн. - моральної шкоди, 1 423, 68 грн. - витрат за

складання позовної заяви, 1 452, 37 - судового збору, 1 993, 15 грн. витрат на оплату

експертизи, 142, 37 грн. витрати за копію звіту № 244/07/12 посилаючись на те, що

постановою Дергачівського районного суду Харківської області від 23.04.2012 р.

встановлено вину ОСОБА_2 в дорожньо-транспортній пригоді, що трапилась 30.03.2012

р. о 07 год. 45 хв. на 33км+50м автодороги Харків-Щербаківка, з боку розташованої р.

Харків, та внаслідок якої було заподіяно майнову шкоду автомобілю ОСОБА_1, як

учаснику ДТП, КІА Sportage р/н НОМЕР_1.

ОСОБА_1 в якості страхового відшкодування завданої шкоди отримав 50 000 грн. від СК "МСК". Водночас за проведеною ТОВ "Компанія професійної оцінки" (РФ), незалежною експертизою вартість відновлювального ремонту (з урахуванням зниження вартості запчастин внаслідок їх зносу) становить 685 370 руб. Різницю від суми вартості відновлювального ремонту та виплаченого страхового відшкодування має сплатити ОСОБА_2 Крім того, відповідно нотаріально посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Маліковою Є.К. за № 964 заяви від 30.03.2012 р. ОСОБА_2 свою провину визнав та обіцяв повністю компенсувати заподіяну шкоду в повному обсязі, визначеному експертним висновком. ОСОБА_2 надіслав ОСОБА_1 лист з пропозицією відшкодування заподіяної шкоди, однак не погодившись з відповідним розміром, ОСОБА_1 направив лист про досудове врегулювання спору. Не виплата ОСОБА_2 коштів у розмірі визначному ОСОБА_1 стала підставою для звернення з цим позовом. Водночас ОСОБА_1 стверджує, що внаслідок ДТП та пошкодженням авто він зазнав душевних хвилювань. Тому просить суд стягнути й компенсацію моральної шкоди.

В судове засідання позивач не з'явився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, враховуючи той факт, що останній є громадянином Російської Федерації та мешкає на території Російської Федерації.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився та просив розглядати справу за його відсутності, відповідач позов визнав частково, та не заперечував проти стягнення з відповідача 32 174, 53 грн., в іншій частині позову просив відмовити, про що подав до суду письмову заяву та письмові заперечення проти позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 30.03.2012 року о 07 год. 45 хв. ОСОБА_2 рухаючись на 33 км+50 м автодороги Харків-Щербаківка, з боку розташованої р. Харків в напрямку с. Щербаківка, керуючи автомобілем МАЗДА-3 р/н НОМЕР_2, скоїв зіткнення з автомобілем КІА Sportage р/н НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_1

30 березня 2012 року ОСОБА_2 склав заяву, відповідно якої гарантував ОСОБА_1 сплатити в повному обсязі шкоду, завдану внаслідок відповідного ДТП та визначену експертним висновком. Заява засвідчена приватним нотаріусом ХМНО Маліковою Є.К. за № 964.

Відповідно постанови Дергачівського районного суду Харківської області від 23.04.2012 р. по справі

№ 2010/2314/12 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого

ст. 124 КУпАП. Заподіяння ОСОБА_2 майнової шкоди ОСОБА_1 підтверджується наявними в матеріалах справи доказами

В якості страхового відшкодування від СК "МСК" за шкоду, заподіяну майну ОСОБА_1 внаслідок ДТП, згідно платіжного доручення № 4130 від 17.09.2012 р., останній отримав 50 000 грн.

ОСОБА_2 письмово звертався до ОСОБА_1 з пропозицією про відшкодування заподіяної внаслідок ДТП шкоди в розмірі 82 000 грн., з урахуванням 50 000 грн. страхового відшкодування, що еквівалентно складеним ВАТ "Завод ім. Фрунзе" рахункам № ЗиФ-0146005 від 12.04.2012 р., № ЗиФ-0146250 від 12.04.2012 р.

Згідно зі статтею 48 Закону України "Про міжнародне приватне право" до недоговірних зобов'язань, що виникають внаслідок дії однієї сторони, застосовується право держави, у якій мала місце така дія.

Відповідно до статті 49 згаданого Закону права та обов'язки за зобов'язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Російська Федерація і Україна є учасниками Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 р., підписаної у м. Мінську та ратифікованої Законом від 10 листопада 1994 р. N 240/94-ВР (далі - Конвенція).

Згідно зі ч. 1 ст. 42 Конвенції "Зобов'язання про відшкодування шкоди, крім тих, що випливають з договорів та інших правомірних дій, визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди".

Дорожньо-транспортна пригода з участю ОСОБА_2 (громадянин України) та ОСОБА_1 (громадянин РФ) сталася 30 березня 2012 року на території України, ділянка автодороги Харків - Щербаківка.

Таким чином, позов про відшкодування шкоди, завданої громадянину РФ ОСОБА_1 громадянином України ОСОБА_2 в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася на території України, має бути розглянутий у відповідності з матеріальним та процесуальним законодавством України.

Згідно з ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно пункту 10 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-754/0/4-13 «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» - вирішуючи питання про докази у справах з іноземним елементом, суд має враховувати принцип змагальності сторін (стаття 10 ЦПК) та обов'язок доказування (стаття 60 ЦПК).

Докази, які подаються сторонами, мають відповідати вимогам законодавства України.

Позивач на підтвердження розміру шкоди надає звіт № 244/07/12 від 16.07.2012 р. про оцінку відновлення пошкодженого транспортного засобу марки "КІА SLS, Sportage.SL.GLS) реєстраційний знак НОМЕР_1, виконаний ТОВ "Компанія професійної оцінки" (Російська Федерація) на замовлення позивача (далі - звіт ТОВ "Компанія професійної оцінки"), тобто іноземний документ.

До іноземних документів застосовується ст. 13 Закону України "Про міжнародне приватне право", відповідно до якої документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

У відповідності з Віденською Конвенцією „Про консульські зносини" 1963 року, документи, що складені на території однієї держави, приймаються на території іншої держави до розгляду при умові їх легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено законодавством держав або положеннями міжнародних договорів, що відміняють процедуру легалізації, учасницями якої вони являються.

Порядок консульської легалізації встановлено Міністерством закордонних справ України (ст. 54 Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України від 02 квітня 1994 року № 127/94), а саме - Інструкцією про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженою наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року № 113 (далі - Інструкція № 113).

Згідно з п.п. 1.2., 1.4. Інструкції № 113 консульська легалізація офіційних документів - це процедура підтвердження дійсності оригіналів офіційних документів або засвідчення справжності підписів посадових осіб, уповноважених засвідчувати підписи на документах, а також дійсності відбитків штампів, печаток, якими скріплено документ. Легалізація в установленому порядку документа надає йому право на існування в міжнародному обігу.

Водночас процедура легалізації може бути відмінена положеннями міжнародних договорів, учасником яких є Україна.

Україна та Російська Федерація приєдналися до Гаазької конвенції від 05.10.1961 р., яка відміняє вимоги консульської легалізації деяких офіційних документів та передбачає для них лише проставлення штампу «аpostille».

Для цілей цієї Конвенції офіційними документами вважаються: документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; адміністративні документи; нотаріальні акти; офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів.

Також у відносинах між Україною та країнами СНД (в тому числі і з Російською Федерацією) чинною є Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (так званій Мінській Конвенції), відповідно якої документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Водночас, легалізація відповідних офіційних документів, окрім визначених Гаазькою конвенцією від 05.10.1961 р., що мають бути лише "апостильовані", не скасована.

З зазначених приписів міжнародного права, що є частиною національного права України, слід зробити висновки:

- не підлягають будь-якому спеціальному посвідченню документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою,

- не підлягають легалізації, водночас вимагають проставлення апостилю документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; адміністративні документи; нотаріальні акти; офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів,

- усі інші офіційні документи однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів у разі їх легалізації.

Наданий позивачем звіт ТОВ "Компанія професійної оцінки" (Російська Федерація) не скріплений гербовою печаткою, до офіційних документів в розумінні Гаазької конвенції від 05.10.1961 р. не відноситься, відтак має бути легалізований в передбаченому законом порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Звіт ТОВ "Компанія професійної оцінки" не легалізований в передбаченому законом порядку тому відповідно ч. 1 ст. 59 ЦПК України не може бути взятий судом до уваги.

Водночас суд виходить з наступного.

Відповідно до абз. 6 п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 5 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", у разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Отже, суд надає оцінку вказаному документу відповідно ст.ст. 185, 212 Цивільного процесуального кодексу України, зокрема, перевіряє відповідність документу чинному законодавству України.

Відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" суб'єктами оціночної діяльності в Україні є:

1. суб'єкти господарювання - зареєстровані в установленому законом порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до закону.

2. органи державної влади та органи місцевого самоврядування, які отримали повноваження на здійснення оціночної діяльності в процесі виконання функцій з управління і розпорядження державним майном та (або) майном, що є у комунальній власності, та у складі яких працюють оцінювачі.

Як передбачено в ч. 1 ст. 6 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінювачами можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які склали кваліфікаційний іспит та одержали кваліфікаційне свідоцтво оцінювача відповідно до вимог цього Закону, а саме в порядку розділу ІІІ Набуття права на заняття оціночною діяльністю.

У звіті зазначено, що оцінка була проведена ТОВ "Компанія професійної оцінки" в особі оцінювачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які є оцінщиками Російської Федерації. Оцінювачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не мають кваліфікаційного свідоцтва оцінювачів, передбаченого Законом України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Крім того, під час оцінки (визначення вартості) колісних транспортних засобів використанню підлягає Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 N 142/5/2092, що зареєстрований в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 р. за N 1074/8395.

Відповідно вказаної Методики вартість матеріального збитку визначається шляхом визначення ринкової вартості КТЗ на момент пошкодження, вартості відновлювального ремонту КТЗ з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу КТЗ і втрати товарної вартості та їх порівняння відповідно наведених в Методиці формул.

Вартість матеріального збитку (У), завданого власнику КТЗ, визначається такою, що дорівнює ринковій вартості КТЗ на момент пошкодження за наявності однієї з нижчезазначених умов:

а) якщо, незважаючи на принципи внеску та найбільш ефективного використання, вартість відновлювального ремонту КТЗ не менша за його ринкову вартість,

б) якщо сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу КТЗ і втрати товарної вартості не менша за ринкову вартість КТЗ,

в) якщо неможливо відновити КТЗ відповідно до технічних вимог виробника,

в інших випадках вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ (С) та величини ВТВ.

Відповідно до Методики, особою, що здійснює відповідну оцінку, має бути встановлена ринкова вартість авто на момент пошкодження, з подальшим порівнянням відповідної суми сумі вартості відновлювального ремонту.

Наданий позивачем звіт не містить визначення ринкової вартості КТЗ на момент пошкодження та її, відповідного порівняння з вартістю відновлювального ремонту КТЗ.

Сума відновлювального ремонту відповідно звіту становить 685 370 рос.руб. (з урахуванням зниження вартості змінних запчастин внаслідок їх фізичного зносу) та 713 149, 00 рос.руб. (без урахуванням зниження вартості змінних запчастин внаслідок їх фізичного зносу).

В той же час, станом на момент розгляду спору відповідно наданих відповідачем прайсів компанії КІА авто відповідної марки та аналогічних технічних характеристик коштує від 830 000 рос.руб. Як зазначає відповідач, з зазначеного є вірогідним, що ринкова вартість авто позивача (2011 року випуску) в 2012 році (рік ДТП) могла бути меншою за вартість відновлювального ремонту (685 370 рос.руб.) і за таких обставин вартість матеріального збитку визначалась би за ринковою вартістю відповідного авто.

З огляду на зазначене та той факт, що розмір відновлювального ремонту у порівнянні з рахунками ВАТ "Завод ім. Фрунзе" має досить великі невідповідності, суд критично ставиться до висновків, викладених у відповідному звіті.

Відповідно до ч. 2, ч. 2 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Звіт ТОВ "Компанія професійної оцінки" нелегалізований на території України, складений особами, які не мають в Україні відповідного посвідчення їх кваліфікації, зміст звіту суперечить вимогам, які встановлені до його складання, та суперечить іншим доказам з оцінки розміру заподіяної шкоди.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивач не довів суду у повному обсязі розмір заподіяної шкоди.

На підставі викладених міркувань суд також приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача зі стягнення витрат на послуги евакуатора, на проведення позасудового дослідження, витрат за надання копії звіту.

Судом встановлено, що позивачу завдана шкода внаслідоквзаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки з вини відповідача, що сторонами визнається.

Відповідно до п.1) ч.1 ст. 1188 ЦК України - шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України - майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Судом встановлено, що за розрахунками ВАТ «Заводу ім. Фрунзе» сума збитків, завданих ОСОБА_1 становить 82 174,53 гривень (70 204,53 +11 970,00), з яких 50 000 гривень позивачу було відшкодовано страховою компанією, таким чином позов підлягає задоволенню в частині стягнення збитків, завданих внаслідок ДТП, у розмірі 32 174 грн. 53 коп..

Щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Передбачене п. 3 ч. 3 ст. 23 ЦК України право на відшкодування моральної шкоди має особа, яка зазнала душевних страждань у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

За таких обставин позивач, відповідно абз. 2 п. 5 п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" має довести: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Також підтвердити факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, обставини за яких вони заподіяні, та обґрунтований розмір (майнову оцінку) заподіяної йому шкоду.

При визначенні розміру моральної шкоди слід керуватися вимогами статті 23 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Утримання транспортного засобу (автомобіля) як джерела підвищеної небезпеки створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Підвищена небезпека тут полягає у суті його використання, людина не може до кінця контролювати транспортний засіб під час здійснення управління ним. Це пов'язано з рядом об'єктивних факторів, які потрібно відрізняти від внутрішнього ставлення людини до безпеки чи до ризику, оскільки ці категорії є оціночними. У такому випадку мова йде саме про об'єктивно обумовлену можливість настання негативних наслідків від здійснення цього виду діяльності.

Тому сам факт пошкодження автомобіля та вчинення дій щодо захисту свого права, зокрема, у суді, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди і взагалі, її спричинення.

Натомість інші доводи позивач належними та допустимими доказами не підтверджує.

Водночас, позивач не заперечує, що відповідач в добровільному порядку пропонував позивачу компенсувати матеріальну шкоду завдану внаслідок ДТП, та не чинив перешкод для отримання страхового відшкодування.

З огляду на що, розмір заявленої компенсації моральної шкоди визначений без урахування вимог розумності і справедливості.

Вимоги з відшкодування витрат на правову допомогу позивачем необґрунтовані виходячи з того, що позивач не надав доказів, що особа, яка надавала правову допомогу є адвокатом чи фахівцем у галузі права та має право на надання правової допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

Згідно з п.п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Водночас, позивач не надав суду розрахунку таких витрат, відповідно Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах", що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з тим, відшкодуванню вказані витрати не підлягають і з підстав ст. 22, ст. 224, 225 ЦК України, оскільки такі витрати не є збитками в розумінні окреслених приписів права.

Таким чином позов підлягає частковому задоволенню.

Судові витрати суд розподіляю у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

На підставі ст.ст. 23, 1166, 1167, 1188 ЦК України,відповідно до ч. 1 ст. 42 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 р., підписаної у м. Мінську та ратифікованої Законом від 10 листопада 1994 р. N 240/94-ВР, Віденської Конвенції „Про консульські зносини" 1963 року, ст. 54 Консульського статуту України, затвердженого Указом Президента України від 02 квітня 1994 року № 127/94, статті 22, 23 Цивільного кодексу України, ст.ст. 13, 48, 49 Закону України "Про міжнародне приватне право", ч. 1 ст. 6 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", п.п. 1.2., 1.4. Інструкції про порядок консульської легалізації офіційних документів в Україні і за кордоном, затвердженою наказом Міністерства закордонних справ України від 04 червня 2002 року № 113, Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженого Наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 N 142/5/2092, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 р. за N 1074/8395, керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 32 174 (тридцять дві тисячі сто сімдесят чотири) грн. 53 коп. та судових витрат у розмірі 282 гривні.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд міста Харкова в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення

Суддя: Федосенко В.В.

13 травня 2015 року року м. Харків