Ухвала

іменем україни

18 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Луспеника Д.Д., Черненко В.А.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до публічного акціонерного товариства «Місто Банк», третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Галина Василівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Одеської області від

15 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 14 травня 2007 року між ОСОБА_5 та публічним акціонерним товариством «Місто Банк» (далі - ПАТ «Місто Банк») було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримала кредит у розмірі 200 тис. доларів США зі сплатою 15 % річних з кінцевим терміном повернення до 13 травня 2012 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між ОСОБА_4 та товариством було укладено договір іпотеки, предметом якої була квартира № 124, № 125, розташована за адресою: АДРЕСА_1. 29 вересня 2009 року Приморським районним судом м. Одеси видано судовий наказ у справі про стягнення з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором, який 13 листопада 2009 року було скасовано у зв'язку з необґрунтованістю суми заборгованості. Зазначали, що 1 березня 2010 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В. було видано виконавчий напис № 175 щодо звернення стягнення на зазначену квартиру, яка є предметом іпотеки. Зазначали, що вчиненні виконавчого напису третьою особою не було враховано наявність спору з приводу виконання умов кредитного договору.

Ураховуючи наведене, позивачі просили визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2014 року позовну заяву ОСОБА_4, ОСОБА_5 задоволено. Визнано виконавчий напис від 1 березня 2010 року № 175, виданий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В. таким, що не підлягає виконанню. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5 в особі представника - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), вірно виходив із того, що 29 вересня 2009 року судом було видано судовий наказ про стягнення ОСОБА_5 на користь ПАТ «Місто Банк» заборгованість за кредитним договором, який в подальшому скасовано ухвалою апеляційного суду та роз'яснено заявнику право на звернення до суду з аналогічною вимогою у позовному порядку. Крім того, позичальнику та майновому поручителю неодноразово надсилались претензії-вимоги про усунення порушень із зазначенням розміру заборгованості та її складових, які отримані як позичальником та і майновим поручителем. Розмір заборгованості позичальником та поручителем не оспорювався. Також апеляційний суд дійшов до правильного висновку про те, що виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв'язку з порушенням позичальником кредитних зобов'язань вчинено відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5 (чинної на час виникнення спірних правовідносин), при доведеності безспірності заборгованості, та на підставі доказів, поданих нотаріусу банком.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається порушення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 15 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

Д.Д. Луспеник

В.А. Черненко