УХВАЛА

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа - відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Трускавецького міського відділу управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, про стягнення суми заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, встановлення початкової ціни предмета іпотеки, зміну умов кредитного договору, виселення із зняттям з реєстраційного обліку за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 9 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 20 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних на 10 років. 17 березня 2008 року відповідно до додаткової угоди про зміну умов кредитного договору від 15 жовтня 2007 року банк надав позичальнику кредит у розмірі 39 270 доларів США з оплатою 14 % річних до 1 жовтня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 15 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за яким остання передала в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1. 17 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду про внесення змін і доповнень до договору іпотеки. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість за розрахунком банку станом на 16 грудня 2010 року у розмірі 38 189 доларів 23 центи США. На попередження банку позичальник та іпотекодавець не реагували.

Ураховуючи викладене та уточнивши позовні вимоги, позивач просив стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 кредитну заборгованість у загальному розмірі 63 205 доларів 49 центів США шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з указаного будинку та зняти їх з реєстраційного обліку; змінити умови кредитного договору від 15 жовтня 2007 року зі змінами та доповненнями, а саме - визначити строк виконання кредитного договору моментом набрання рішення суду про зміну умов кредитного договору законної сили.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 9 квітня

2014 року позов ПАТ «Державний ощадний банк України» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» кредитну заборгованість у розмірі 55 163,96 доларів США, з них: 21 529,95 доларів США - основний борг, 13 122,33 доларів США - прострочений борг, 20 511, 68 доларів США - несплачені відсотки за кредитним договором. Змінено умови кредитного договору від 15 жовтня 2007 року зі змінами та доповненнями, а саме - визначено строк виконання кредитного договору моментом набрання рішення суду про зміну умов кредитного договору законної сили. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 5 березня 2015 року рішення міського суду в частині солідарного стягнення кредитної заборгованості та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по пені у розмірі 8 041,53 доларів США скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість у розмірі 55 163,96 доларів США, що еквівалентно становить на момент розгляду справи згідно курсу Національного банку України

1 311 247 грн 33 коп., яка складається з: 21 529,95 доларів США основного боргу за кредитом, що еквівалентно становить на момент розгляду справи згідно курсу Національного банку України 511 766 грн 91 коп.; 13 122,33 долари США простроченого боргу за кредитом, що еквівалентно становить на момент розгляду справи згідно курсу Національного банку України 311 917 грн 78 коп. та

20 511,68 доларів США несплачених відсотків за кредитом, що еквівалентно становить на момент розгляду справи згідно курсу Національного банку України 487 562 грн 64 коп.

Позовну вимогу ПАТ «Державний ощадний банк України» про стягнення заборгованості по пені задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь

ПАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість по пені у розмірі

8 041,53 долари США, що еквівалентно становить на момент розгляду справи згідно курсу Національного банку України 191 147 грн 17 коп. В іншій частині рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 9 квітня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Державний ощадний банк України», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із зняттям з реєстраційного обліку та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи частково позов ПАТ «Державний ощадний банк України», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконав умов кредитного договору, допустив заборгованість по кредиту, яка підлягає стягненню солідарно з боржника і іпотекодавця та вважав що позивачем порушено процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачену ст. ст. 35, 39, 40 Закону України «Про іпотеку», зокрема щодо направлення та отримання повідомлення про усунення порушень зобовязання.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду в частині солідарного стягнення заборгованості за кредитом та стягуючи її з боржника і залишаючи без змін рішення у частині відмови у задоволенні інших позовних вимог банку, вважав що заборгованість підлягає стягненню лише з боржника, яким є позичальник, та зазначав, що на іпотечне майно поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки предмет іпотеки відповідає критеріям, визначеним зазначеним законом. При цьому посилався на те, що солідарне стягнення указаного боргу і з майнового поручителя може призвести до подвійного стягнення боргу, оскільки одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить поручителю в рахунок погашення зазначеного боргу, призведе до фактичного подвоєння суми боргу, що заборонено положеннями ч. 2 ст. 61 Конституції України і з урахуванням наведеного не погодився з мотивами районного суду у цій часині судового рішення щодо стягнення боргу, та погодився з висновками суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог про виселення осіб і зняття їх з реєстраційного обліку.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що у березні 2011 року публічне акціонерне товариство «ПАТ «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 15 жовтня 2007 року між «ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 20 тис. доларів США зі сплатою 13 % річних на 10 років. 17 березня 2008 року відповідно до додаткової угоди про зміну умов кредитного договору від 15 жовтня 2007 року, банк надав позичальнику кредит у розмірі 39 270 доларів США з оплатою 14 % річних до 1 жовтня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язань за цим договором 15 жовтня 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки, за яким остання передала в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1. 17 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду про внесення змін і доповнень до договору іпотеки. Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка за розрахунком банку становить 63 205 доларів 49 центів США.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

У ч. 1 ст. 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Як роз'яснено судам у пп. 9, 37, 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. ст. 3 і 4 ЦПК України).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

Невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Згідно зі ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання як такого, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має похідний характер, а не альтернативний основному.

Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку.

За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року

№ 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Статтею 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта.

Встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові № 6-46 цс 15 від 15 квітня 2015 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд зазначене не врахував, належним чином не перевірив доводів сторін, не встановивив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не навів мотивів відхилення зазначених доводів, зокрема про солідарну відповідальність боржника і майнового поручителя, про право банку обирати спосіб судового захисту.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 5 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик