Провадження № 22ц-784/1027/15 Головуючий у 1-й інстанції Кузьменко В.В.
Категорія 59 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

05 травня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі Горенко Ю.В.,

за участю:

- представника позивача ОСОБА_2,

- третьої особи по справі ОСОБА_3,

- представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_3

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2015 року

за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору Білозерська виправна колонія № 105, ОСОБА_3

про

визнання недійсним доручення,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_6, зазначив третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Білозерська виправна колонія № 105 Херсонської області про визнання недійсним доручення.

Позивач зазначав, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 13 квітня 1994 року, йому, його матері ОСОБА_7 та бабусі ОСОБА_8 належала квартира АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

У вересні 2000 року була вбита його мати ОСОБА_7, після чого злочинці використавши її документи отримали нотаріально посвідчене доручення від її імені на ім'я ОСОБА_6 та на підставі цього доручення ОСОБА_6 отримав на ім'я матері ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину від 19 січня 2001 року про прийняття останньою у спадщину частини вказаної квартири після смерті ОСОБА_8

19 грудня 2000 року він на прохання ОСОБА_9 оформив на ім'я ОСОБА_6 доручення, посвідчене начальником Білозерської виправної колонії №105 Херсонської області, де на той час він відбував покарання, відповідно до якого уповноважив ОСОБА_6 продати належну йому 1/3 частку квартири АДРЕСА_1.

23 січня 2001 року ОСОБА_6, діючи на підставі вказаної довіреності від його імені та на підставі підроблених документів від імені його матері ОСОБА_7, яка на той час була вбитою, продав вказану квартиру ОСОБА_3, уклавши з останньою договір купівлі -продажу.

Посилаючись на те, що не мав наміру продавати частку належного йому майна, а довіреність уклав під впливом обману, позивач просив визнати недійсним доручення видане 19 грудня 2000 року на ім'я ОСОБА_6

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2015 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним доручення видане ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_6 19 грудня 2000 року, посвідчене начальником Білозерської виправної колонії № 105.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав.

У ст.386 ЦК УРСР 1963 року вказано, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується виконати від імені й за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Згідно зі ст. 57 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 13 квітня 1994 року, квартира АДРЕСА_1 належала позивачу ОСОБА_5, його матері ОСОБА_7, та бабусі ОСОБА_8

ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У вересні 2000 року була вбита мати позивача ОСОБА_7, після чого злочинці використавши її документи отримали нотаріально посвідчене доручення від її імені на ім'я ОСОБА_6 та на підставі цього доручення ОСОБА_6 отримав на ім'я ОСОБА_7 свідоцтво про право на спадщину від 19 січня 2001 року про прийняття останньою у спадщину частини вказаної квартири після смерті ОСОБА_8

19 грудня 2000 року ОСОБА_5, перебуваючи у місцях позбавлення волі, надав довіреність на ім'я ОСОБА_6 для продажу від його імені належної йому 1/3 частини вказаної квартири.

Вказана довіреність була підписана ОСОБА_5 в присутності начальника Білозерської виправної колонії № 105 ОСОБА_10, який її посвідчив.

23 січня 2001 року ОСОБА_6 використав вказане доручення для продажу зазначеної квартири ОСОБА_3 , уклавши з останньою договір купівлі-продажу.

Наполягаючи на задоволенні даного позову, позивач зазначав, що не мав намір відчужувати частку свого майна, спірна довіреність укладена шляхом обману з боку ОСОБА_11

Вироком апеляційного суду Миколаївської області від 11 квітня 2003 року встановлено, що ОСОБА_11 вчиняв злочинні дії у сфері цивільно - правових операцій з нерухомістю.

Так, реалізуючи свій умисел на заволодіння майном ОСОБА_7, що знаходилось у квартирі, документами, а потім шахрайським шляхом квартирою та частиною будинку, вчинив розбійний напад та умисне вбивство ОСОБА_7

Після чого, реалізуючи свій умисел на шахрайське заволодіння та розпорядження квартирою вбитої, ОСОБА_11 вирішив поїхати до Білозерської ВТК №105 Херсонської області та шляхом обману отримати доручення від ОСОБА_5 на право розпорядження іншою особою часткою належної ОСОБА_5 квартири.

З цією метою 19 грудня 2000 року ОСОБА_11 та ОСОБА_12 прибули до Білозерської ВТК, де зустрілися із раніше знайомим ОСОБА_5 і шляхом обману повідомили, останнього, що його мати продає квартиру і для цього, на прохання його матері йому (ОСОБА_11) необхідно отримати довіреність на право розпорядження іншою особою належною йому часткою квартири. Крім цього, шляхом обману ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_5 що в обмін на квартиру, яку продає мати він знайшов будинок в одному із сільських населених пунктів поблизу м. Миколаєва.

В подальшому пред'явивши отриману від ОСОБА_5 довіреність від 19 грудня 2000 року продав 8/9 часток квартири ОСОБА_3

ОСОБА_11 було визнано винним у вчинені злочинів, передбачених ч.2 ст. 190 КК України (2001 р.) як шахрайство, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману і зловживання довірою, вчинене повторно й таке, що завдало значної шкоди потерпілому, а також за п. «а», «з» ст.. 93 КК України (1960 р.), як умисне вбивство з корисливих мотивів, вчинене особою, яка раніше вчинила умисне вбивство.

Відповідно до ч.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, вироком суду встановлено, що ОСОБА_5 підписав довіреність № 2919627 від 19 грудня 2000 року на ім'я ОСОБА_6 під впливом обману з боку раніше знайомого ОСОБА_11 і в силу ч. 4 ст. 61 ЦПК України вказані обставини встановлені судом обставини є обов'язковими для суду при розгляді цивільної справи.

Оскільки волевиявлення позивача під час надання повноважень повіреному на продаж квартири, яка є його єдиним житлом було відсутнє, а зловмисна домовленість ОСОБА_11 та ОСОБА_6 була направлена на позбавлення позивача його власності, тому суд на підставі частин 1,3 ст.203 ЦК України, ч. 4 ст. 61 ЦПК України прийшов до обґрунтовано висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 без поважних причин пропущено строк позовної давності, є безпідставними.

Так, відповідно до ст..71 ЦК УРСР, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, позовна давність - це строк, у межах якого особа, право якої порушено, може звернутися до суду з вимогою про його захист.

Позовні вимоги про визнання угод недійсними не належали до вимог, на які відповідно до статті 83 ЦК УРСР не поширювалася позовна давність, до них застосовувався загальний строк позовної давності - три роки.

Згідно зі статтею 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Із матеріалів цивільної справи № 2/487/901/13 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину досліджених в суді апеляційної інстанції, видно, що позивач з 2000 року по серпень 2010 року періодично перебував в місцях позбавлення волі. У зв'язку з чим, участь в судовому засіданні по кримінальній справі за обвинуваченням осіб у вбивстві матері ОСОБА_7, як потерпілий не приймав. Вказаний вирок суду отримав лише 6 березня 2013 року.

А тому, порушене право позивача підлягає захисту на підставі ч.5 ст.267 ЦК України.

Доводи апелянта стосовно вирішення спору у його відсутність не можуть бути прийняті до уваги, оскільки незважаючи на те, що судове засідання відбулося без її участі, але в силу ч. 3 ст. 309 ЦПК України не є підставою для скасування рішення суду, оскільки не призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для йог скасування немає.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді