Справа №489/332/15-ц 16.07.2015 16.07.2015 16.07.2015
Провадження №22-ц/784/1820/15
Категорія 57 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач апеляційного суду - ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Шаманської Н.О.,

суддів - Данилової О.О., Лівінського І.В.,

при секретарі судового засідання Горенко Ю.В.,

за участю: позивача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 червня 2015 р. по справі за позовом

ОСОБА_3

до

публічного акціонерного товариства «Дельта Банк»

(далі-ПАТ «Дельта Банк»),

публічного акціонерного товариства «Омега Банк»

(далі-ПАТ «Омега Банк»),

про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 р. ОСОБА_3 звернувся з позовом до ПАТ «Сведбанк», ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів.

Позивач зазначав, що 18 грудня 2007 р. між ним та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1405/1207/45-004 на купівлю житлової нерухомості.

У забезпечення умов виконання кредитного договору того ж дня між ним та банком укладено іпотечний договір.

Здійснюючи своєчасно погашення кредиту, у грудні 2012 р. позивачем було отримано смс-повідомлення від ПАТ «Дельта Банк» про подальше погашення кредиту на його рахунок, а не на рахунок ПАТ «Сведбанк», який він сплачував до грудня 2014 р.

Посилаючись на те, що через скрутне фінансове становище він не має можливості сплачувати борг, а ПАТ «Дельта Банк» відмовило йому в укладенні договору реструктуризації у звязку з відсутністю у них кредитного договору з ним; а також посилаючись на відсутність на момент укладення кредитного договору у ПАТ «Сведбанк» Генеральної ліцензії на здійснення операцій у іноземній валюті, позивач просив визнати недійсними кредитний та іпотечний договори.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 червня 2015 р. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи, просив скасувати рішення задовольнивши його позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що 18 грудня 2007 р. між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк», яке змінило свою назву з АКБ «ТАС-Комерцбанк», укладено договір № 1405/1207/45-004, за яким банк надав позивачу кредит у сумі 33 000 доларів США зі сплатою процентів за його користування у розмірі 11,90 % річних строком до 2032 р.

В забезпечення умов цього договору між банком та позивачем було укладено договір іпотеки, за яким останній передав в іпотеку банка належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

В зазначених договорах сторони письмово виконали вимоги статей 1048-1052, 1054 ЦК України та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 р. (з наступними змінами) щодо визначення істотних умов правочину, зокрема, досягли згоди з усіх істотних умов договору: мети; суми і строку кредиту; умов і порядку його видачі та погашення; способу забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткової ставки; порядку плати за кредит; порядку зміни та припинення дії договору.

В той же час, саме по собі надання кредиту в іноземній валюті не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки чинним законодавством України такої заборони не встановлено.

Так, ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня, але при цьому не встановлено будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює такі правовідносини є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 р. (далі - Декрет КМУ) (з наступними змінами).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 р. (з наступними змінами (далі Закон) встановлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Згідно ст. 5 указаного Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 р. і зареєстроване в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 р., за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, в тому числі, здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

За правилами підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету КМУ одержання індивідуальної ліцензії на надання кредитів в іноземній валюті необхідно, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

На сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті.

Отже, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банком кредитування в іноземній валюті є наявність у нього генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

При видачі позивачу кредиту в доларах США АКБ «ТАС Комерц-Банк», який в подальшому змінив свою назву на ВАТ «Сведбанк» мав усі необхідні на той час дозволи, зокрема, Банківську ліцензію № 38, видану Національним банком України 11 жовтня 2001 р. на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 ч. 2 ст. 47 указаного Закону та дозвіл Національного банку України № 38-2 від 25 липня 2005 р. на право здійснення операцій визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 названого Закону з правом залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (а.с. 69).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень норм цивільного законодавства, зокрема, банківського права при укладенні кредитного договору, договору іпотеки, а тому і підстав для визнання їх недійсними.

Доводи апелянта про те, що при укладенні кредитного договору Банк не виконав вимог Постанови НБУ № 168 від 10 травня 2007 р., колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в п. 11.13 кредитного договору зазначено, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладенням цього договору Банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування та надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджена Постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 р. № 158 в повному обсязі.

До того ж, ОСОБА_3 уклав договір на зазначених умовах свідомо, за свого вільного волевиявлення, протягом 2007-2014 років виконував його, а невигідність цих умов у подальшому не може бути достатньою підставою для визнання його недійсним за спливом досить тривалого періоду часу.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 4 червня 2015 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: