Провадження № 22ц/784/849/15 Суддя першої інстанції Свячена Ю.Б.
Категорія 5 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Царюк Л.М,

суддів: Козаченка В.І., Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Свіщуку О.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, Виконавчого комітету Одеської міської ради про визнання незаконною приватизацію житла, скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності , -

В С Т А Н О В И Л А:

27 грудня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради та державної реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про визнання недійсною приватизації квартири, скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та зобов'язання вчинити певні дії щодо державної реєстрації квартири.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що на підставі розпорядження Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради № 56/01-06 від 7 лютого 2008 року та ордеру на житлове приміщення він разом з дружиною ОСОБА_4 та донькою ОСОБА_5 був вселений в квартиру АДРЕСА_1, в якій в подальшому він та члени родини були зареєстровані. Розпорядженням органу приватизації Одеської міської ради № 215568 від 22 січня 2010 року зазначена квартира була приватизована лише на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_5, чим порушено його право на приватизацію житла. На підставі цього розпорядження було видано свідоцтво про право власності на житло, за яким спірна квартира на праві власності в рівних частках належить лише відповідачам.

Приймаючи до уваги те, що приватизація квартири була здійснена з порушенням Закону України «Про приватизацію житлового фонду», з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_2 просив визнати недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_1. Визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації - Управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради про приватизацію вказаної квартири, а також визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право власності на цю квартиру та зобов'язати реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції виключити з реєстру прав власності на нерухоме майно відомості щодо реєстрації спірної квартири.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 6 травня 2014 року у справі замінено відповідача - Управління житлово-комунального господарства Одеської міської ради на Департамент міського господарства Одеської міської ради.

11 листопада 2014 року ухвалою цього ж суду провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 в частині зобов'язання реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції про виключення з реєстру прав власності на нерухоме майно відомостей щодо реєстрації спірної квартири закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, а реєстраційну службу Одеського міського управління юстиції виключено з числа співвідповідачів.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску позовної давності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 просила відхилити апеляційну скаргу, стверджуючи, що нею в судовому засіданні, яке відбулося 2 червня 2014 року, було заявлено про пропуск позовної давності (а.с. 228-230).

Заслухавши доповідь судді, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, згідно із Законом від 4 березня 1992 року «Про приватизацію державного фонду» ( в редакції цього Закону від 1 січня 2009 року) (надалі - Закон) і Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затверджене наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 19 вересня 1992 року з подальшими змінами (надалі - Положення) (яке діяло на час виникнення спірних правовідносин) у власність громадян передаються квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму.

Займані квартири передаються у спільну (сумісну або часткову) власність членів сім'ї наймача, які постійно там проживають разом з наймачем (п. 5 ст.1, п. 2 ст. 8 Закону, п. 5 Положення).

Така передача відбувається за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даному жилому приміщенні, та оформлюється свідоцтвом про право власності на квартиру (ст. 8 Закону).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 15рп/2010 від 10 червня 2010 року приватизація загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чека не є повторною.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно розпорядження голови Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради № 1202/01-04 від 9 грудня 2005 року ОСОБА_2 перебував на квартирному обліку як особа, що має право позачергового отримання житла у зв'язку з призначенням на посаду судді (а.с.4).

Розпорядженням Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради № 56/01-06 від 7 лютого 2008 року та ордеру на жиле приміщення серії МР № 8282 від 2 грудня 2009 року позивачу та членам його сім'ї, зокрема: дружині - ОСОБА_4 та доньки - ОСОБА_5, надана трьохкімнатна квартира АДРЕСА_1, житловою площею 55,2 кв. м. Зазначені особи з 16 грудня 2009 року були зареєстровані в цій квартирі (а.с. 3-5,37).

15 січня 2010 року ОСОБА_2 разом з відповідачками звернувся до органу приватизації з заявою про здійснення приватизації квартири АДРЕСА_1 (а.с. 36).

21 січня 2010 року ОСОБА_2 подав заяву, де просив здійснити приватизацію квартири без його участі, мотивуючи тим, що він використав своє право на безоплатну приватизацію житла за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 39).

Розпорядженням органу приватизації Одеської міської ради № 215568 від 22 січня 2010 року вказану квартиру було приватизовано лише за ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та видано свідоцтво про право власності на житло від 22 січня 2010 року, відповідно до якого спірна квартира належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках (а.с. 34-35).

За даними довідки виконавчого комітету Первомайської міської ради Харківської області № 201 від 2 квітня 2014 року ОСОБА_2 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4, та приймав участь у приватизації вказаної квартири загальною площею 51.10 кв.м. Право на безкоштовну приватизацію житла використав в розмірі 17.04 кв. м.(а.с. 82).

Розглядаючи позовні вимоги, суд першої інстанцій на підставі досліджених у судовому засіданні доказів дійшов обґрунтованого висновку, що органом приватизації було порушено конституційне право ОСОБА_2 на житло, з огляду на те, що гарантіями здійснення цього права є обов'язок надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до Закону України «Про приватизацію житлового фонду» житла безоплатно або за доступну плату.

Між тим, місцевий суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав порушення позивачем строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому суд першої інстанції зазначив, що позивач звернувся з позовом лише 27 грудня 2013 року, пропустивши трьохрічний строк, встановлений для загальної позовної давності.

Проте, с таким висновком колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Так, згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Разом з тим згідно із ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Таким чином з аналізу цих правових норм вбачається, що обов'язковою підставою для застосування судом позовної давності є заява сторони про застосування позовної давності, зроблена до винесення рішення.

Як встановлено, із заявою про застосування позовної давності відповідачі до суду першої інстанції не зверталися, а тому відсутні правові підстави для застосування судом позовної давності.

Твердження представника відповідачів в своїх письмових запереченнях на апеляційну скаргу про те, що нею 2 червня 2014 року при розгляді справи було заявлено про пропуск позовної давності не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Так, ні матеріали справи, ні письмові заперечення на позов представника відповідачів і доповнення до них, ні журнал судового засідання не містять сформульованої відповідно до ст. 168 ЦПК України процесуальної заяви представника відповідачів про застосування до спірних правовідносин позовної давності, а також процесуального дослідження такої заяви у відповідності до положень вказаної статті щодо рівних процесуальних можливостей сторін з відстоювання своїх прав, а тому посилання представника відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що така заява була зроблена нею при розгляді справи, є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин позовну давність та правові наслідки щодо її застосування, а відтак оскаржуване рішення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Оскільки районним судом визнано існування самого суб'єктивного права позивача на приватизацію спірного житла і факт його порушення виходячи з того, що приватизацію вказаного житла проведено без участі ОСОБА_2, то порушене право позивача підлягає поновленню шляхом визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації в особі управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради № 215568 від 22 січня 2010 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1 і визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло на ім'я ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, видане 22 січня 2010 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, зареєстроване у реєстрову книгу за № 8-2300.

Позовна вимога щодо визнання недійсним приватизації спірної квартири не підлягає задоволенню, оскільки вищезазначені позовні вимоги, які підлягають задоволенню, відновлюють повністю порушене право позивача на приватизацію житла.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації в особі Управління житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради № 215568 від 22 січня 2010 року про приватизацію квартири АДРЕСА_1.

Визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло на ім'я ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1, видане 22 січня 2010 року Управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, зареєстроване у реєстровій книзі за № 8-2300.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Судді