Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Трегубенко Л. О. ,

при секретарі - Подплетнікова В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Обґрунтовує позовні вимоги тим, що у провадженні суду знаходиться цивільна справа за позовом невістки, ОСОБА_3, до сина, ОСОБА_2, про розірвання шлюбу та поділ спільного сумісного майна подружжя, яка претендує на ? частину квартири АДРЕСА_1, що не відповідає дійсності.

Спірна квартира АДРЕСА_1 була набута у власність за рахунок коштів від продажу квартир, що належали йому та його синові на праві власності.

Зокрема: 06.02.2003 р. син продав свою квартиру АДРЕСА_2 за 55000 дол. США, а 06.02.2003 р. він продав свою квартиру АДРЕСА_3 за 50000 дол. США.

Одержані від продажу квартир кошти були особистими коштами їхньої сім»ї, та не мали ніякого відношення до родини сина, тому у вересні 2003 р. за рахунок цих коштів домовився з будівельною компанію, ТОВ «Стройторг», про інвестування будівництва нових квартир, одну з яких вирішив оформити на сина, щоб у майбутньому у нього не виникало проблем з оформленням спадщини.

02.10.2003 р. сином був укладений з ТОВ «Стройторг» договір № 32 інвестування будівництва житлового будинку, за умовами якого у власність мала перейти квартира АДРЕСА_1, протягом жовтня 2003 р. передав йому кошти для оплати квартири у сумі 301 782 грн..

За два роки будівництва з урахуванням площі квартири, її вартість зменшилась до 289062 грн., що і стало остаточною вартістю за договором.

Отримали цю квартиру, за власний рахунок зробив, і зареєструвався в ній, а проживати став син зі своєю сім»єю.

Протягом десяти років ніхто не піддавав сумніву, що квартира придбана за його кошти, і що він є фактичним власником.

Вважає, договір № 32 інвестування будівництва житлового будинку має ознаки як договору доручення так і договору купівлі - продажу.

Відповідно до правил ст. 1000 та ст. 655 ЦК України довірителем є та особа, яка доручила повіреному вчинити певні дії та сплатила за це визначені кошти, а покупцем є особа, яка оплатила продавцю вартість товару.

Відтак, він є фактичним покупцем (інвестором) за договором № 32 інвестування будівництва житлового будинку, укладеним між його сином, ОСОБА_2 та ТОВ «Стройторг», тому вправі вимагати за ним визнання права власності на спірну квартиру.

Позивач просив визнати його інвестором за договором № 32 інвестування будівництва житлового будинку від 02.10.2003 р. - квартири АДРЕСА_1 загальною площею 90, 9 кв. м та визнати за ним право власності на цю квартиру.

Відповідач, ОСОБА_3, позовні вимоги не визнала, у задоволенні просить відмовити, у письмових запереченнях навела наступні підстави.

Зокрема, що спірна квартира АДРЕСА_1 є їх з чоловіком ОСОБА_2, спільною сумісною власністю, придбана ними за час шлюбу.

Між чоловіком, ОСОБА_2 та ТОВ «Стройторг» був укладений 02.10.2003 р. договір інвестування будівництва № 32, за умовами якого виконавець зобов'язувався від свого імені та за дорученням, за рахунок коштів інвестора збудувати і передати інвесторові житло за вищевказаною адресою, а інвестор - забезпечити відповідне фінансування об'єкту та прийняти його у свою власність на умовах даного договору.

Як вбачається з прибуткових касових ордерів, внесення коштів за договором здійснювалося саме її чоловіком, ОСОБА_2, який оформив право власності на цю квартиру, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 11.08.2005 р., виданим Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради, та зареєстровано в БТІ.

Позивач у обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що саме ним були надані кошти її чоловіку для придбання спірної квартири у сумі 301782 грн., та що за його рахунок зроблений ремонт квартири, при цьому не надав жодних доказів на підтвердження даних обставин.

Крім того, подала заяву про застосування до спірних правовідносин позовної давності, оскільки позивач звернувся до суду про визнання його інвестором за договором №32 інвестування будівництва житлового будинку від 02.10.2003 р. та визнання права власності на інвестовану за цим договором квартиру лише 13.10.2014 р., що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

У судовому засідання представники позивача за довіреностями підтримали позовні вимоги з підстав, наведених у заяві, просять задовольнити.

Представник відповідача, ОСОБА_2, на підставі договору про надання правової допомоги від 07.07.2014 р., адвокат - Кобилецький В.П., позовні вимоги визнав, проти задоволення не заперечує.

Представник відповідача, ОСОБА_3, на підставі довіреності, ОСОБА_5, позовні вимоги не визнала з підстав, наведених у письмових запереченнях, у задоволенні просить відмовити, застосувати позовну давність.

Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги не підтверджені та не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності ( ст. 392 ЦК).

Суд установив, що відповідно до договору №32 інвестування будівництва житлового будинку від 02.10.2003 р., укладеного між ТОВ «Стройторг» (виконавцем) та відповідачем, ОСОБА_2 (інвестором), «виконавець» зобов»язався від свого імені та за дорученням «інвестора» і за рахунок залучених від інвестора коштів, вчинити одну або кілька угод з метою будівництва обумовленого у цьому договорі житла (об»єкт інвестування) та подальшої передачі його «інвестору», а інвестор зобов»язується забезпечити відповідне фінансування об»єкту інвестування, прийняти його у свою власність після завершення будівництва для власного проживання та сплатити «виконавцю» винагороду на умовах цього договору.

Пунктом 1.2.2. договору передбачена адреса об»єкту інвестування: АДРЕСА_1 кількість кімнат - 3; загальна площа - 94,90 кв. м (підлягає уточненню за актом БТІ; запланований термін здачі будику в експлуатацію - 1 квартал 2004 р. ( а. с. 4).

Тобто, зазначений договір був укладений щодо інвестування саме спірної квартири, інвестором виступав відповідач, ОСОБА_2, який відповідно до квитанцій до прибуткових касових ордерів №№ 55, 56, 59, 69 від 03.10.2003 р., 07.10.2003 р., 09.10.2003 р., 20.10.2003 р. в рахунок інвестування будівництва вніс грошові кошти у загальній сумі 301782 грн. ( а. с. 5).

Відповідно до акту прийому-передачі квартири інвестору від 14.07.2005 р. згідно з договором інвестування будівництва №32 від 02.10.2003 р. ТОВ «Стройторг» (виконавець) побудував та передає, а інвестор приймає квартиру, що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 кількість кімнат - 3, житлова площа кВ. м - 53, 9, занальна площа кв. м - 90, 9 , вартість, сплачена інвестором, 289062 грн., що відповідає 100% вартості квартири НОМЕР_1 ( а. с. 6).

Відповідно до свідоцтва про право власності, виданного 11.08.2005 р. Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу від 02.08.2005 р. №1424, квартира АДРЕСА_1 складається з 3 кімнат, жилою площею 53,90 кв. м, загальною площею 90,90 кв. м, належить ОСОБА_2 на праві приватної власності ( а. с. 53).

При цьому, строк дії договору №32 інвестування будівництва житлового будинку від 02.10.2003 р. давно минув його виконанням, дійсність договору в період чинності, як у частині, так і в цілому, та на теперішній час, а також свідоцтва про право власності на житло від 11.08.2005 р. ніким не оспорені.

Помилковим є посилання позивача на норми ст. ст. 655, 692, 1000 ЦК України, які не регулюють спірні правовідносини, він не являється ні довірителем за договором доручення, ні покупцем за договором купівлі-продажу квартири, таких правочинів не укладалося.

Слід зазначити, що форма договору доручення може бути як усною, так і письмовою, а за бажанням сторін договір доручення може бути нотаріально посвідченим.

Проте, при вирішенні питання про належну форму договору доручення слід керуватися загальними положеннями про форму правочину (ст. ст. 205 - 210 ЦК) та форму договору (ст. 639 ЦК).

Форма довіреності, яка видається довірителем повіреному на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення, повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (ст. 245 ЦК), проте в будь-якому випадку довіреність укладається у письмовій формі (ч. 3 ст. 244 ЦК). Тому договір доручення і довіреність, видана на його виконання, можуть мати різну форму.

Що стосується договору купівлі-продажу, зокрема: нерухомого майна (квартири), то відповідно до закону він укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Щодо застосування до спірних правовідносин позовної давності, то суд ураховує роз»яснення Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 11 постанови "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 р. № 14, зокрема: встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання його інвестором за договором № 32 інвестування будівництва житлового будинку від 02.10.2003 р. - квартири АДРЕСА_1 загальною площею 90, 9 кв. м та визнання за ним права власності на цю квартиру не доведені та задоволенню не підлягають.

На підставі наведеного, ст. ст. 15, 16, 257, 267, 318, 392, 655, 692, 1000 ЦК України, керуючись

ст. ст. 10, 11, 57-60, 64, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання інвестором за договором № 32 інвестування будівництва житлового будинку від 02.10.2003 р. - квартири АДРЕСА_1 загальною площею 90,9 кв. м, відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Подільський районний суд міста в установленому законом порядку.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Суддя Л. О. Трегубенко