Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1082/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Гершкул І. М.
Доповідач Черненко В. В.
УХВАЛА

Іменем України

06.05.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючого судді: Черненко В.В.

Суддів: Кодрула М.А., Потапенка В.І.

За участю секретаря: Донець А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19.03.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки дійсним і визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки дійсним і визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що згідно договору купівлі-продажу від 15.06.2013 року, укладеного між ним та ОСОБА_4, він придбав садовий будинок та земельну ділянку, які розташовані на території Садового товариства «ДБК» НОМЕР_1, що знаходиться на території Соколівської сільської ради.

Позивач зазначив, що в день укладення договору купівлі-продажу він провів повний розрахунок із ОСОБА_4 і передав йому грошові кошти в сумі 21000грн.

Позивач зазначив, що ОСОБА_4 постійно хворів і не мав змоги виходити із дому, а також не мав коштів для сплати послуг нотаріуса, тому договір купівлі-продажу не був посвідчений у нотаріуса.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, після смерті якого спадщину прийняла його дружина - ОСОБА_3

Позивач зазначив, що оскільки в нього виникла необхідність у підтвердженні його права власності на садовий будинок та земельну ділянку, він вимушений звернутись до суду з даним позовом і просив суд визнати дійсним і законним договір купівлі-продажу від 15.06.2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та визнати право власності на садовий будинок та земельну ділянку, які розташовані на території Садового товариства «ДБК» НОМЕР_1.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19.03.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_4 був власником земельної ділянки за адресою: Соколівська сільська рада, Кіровоградського району та області, СТ «ДБК», ділянка НОМЕР_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 (а.с.6).

Суд першої інстанції встановив, що 15.06.2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали письмовий договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою: Соколівська сільська рада, Кіровоградського району та області, СТ «ДБК», ділянка НОМЕР_1, після чого ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 кошти в сумі 21000 грн., що підтверджується розпискою (а.с.4-5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3, видане ІНФОРМАЦІЯ_1 міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції (а.с.7).

Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом і витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8-10).

ОСОБА_2 є членом СТ «ДБК», що підтверджується членською книжкою (а.с.12).

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до вимог ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно вимог ст.182 ч.1 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 1 Статті 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Суд першої інстанції зазначив, що якщо правочин повністю або частково виконаний однією зі сторін, а інша ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд відповідно до вимог ст.220 ч.2 ЦК України за вимогою сторони, що виконала правочин (або її правонаступника), може визнати його дійсним, проте правила ст.220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки за змістом статей 210 та 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу будинку та земельної ділянки не було дотримано обов'язкових вимог чинного законодавства щодо форми таких договорів, а саме нотаріально не посвідчено та не проведено державну реєстрацію, а тому зазначений договір є неукладеним і таким, що не породжує для сторін права та обов'язки, що унеможливлює визнання його дійсним і відповідно визнання права власності на нерухоме майно.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначається, що суд мав всі підстави для задоволення позову, але помилився у право положенні садового будинку, який не є жилим будинком і його купівля продаж не повинна бути в обов'язковому порядку посвідчена нотаріусом, а договір купівлі продажу не підлягає обов'язковій державній реєстрації. Суд помилково застосував до цих правовідносин ст..ст. 210,640 ЦК України, а також ст..13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Також зазначається, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволені позову не звернув увагу , що відповідно до статті 377 ЦК та ст.. 120 ЗК при переході права власності на будівлю або споруду , одночасно переходить і право власності на земельну ділянку на якій ця будівля або споруда побудована.

Колегія суддів перевірила зазначене в апеляційній скарзі і дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.. ст.. 10 , 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з чим погодилась і колегія суддів, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 був власником земельної ділянки за адресою: Соколівська сільська рада, Кіровоградського району та області, СТ «ДБК», ділянка НОМЕР_1, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 (а.с.6).

15.06.2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали письмовий договір купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою: Соколівська сільська рада, Кіровоградського району та області, СТ «ДБК», ділянка НОМЕР_1, після чого ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 кошти в сумі 21000 грн., що підтверджується розпискою (а.с.4-5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3, яке видано ІНФОРМАЦІЯ_1 міським відділом по державній реєстрації смертей реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції (а.с.7).

З матеріалів справи вбачається, що після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняла його дружина ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом і витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.8-10).

ОСОБА_3 визнала позовні вимоги ОСОБА_2, про що написала власноручно заяву, яка нотаріально посвідчена (а.с.20).

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є визнання дійсним договору купівлі-продажу садового будинку та земельної ділянки.

Відповідно до статті 657 ЦК договір купівлі продажу земельної ділянки , єдиного майнового комплексу , житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податкові й заставі.

З позовної заяви вбачається, що позивач зазначає, що ним придбано у ОСОБА_4 15.06.2013 року садовий будинок та земельну ділянку, які розташовані на території Садового товариства «ДБК» НОМЕР_1, що знаходиться на території Соколівської сільської ради.

Відповідно до частини 1 статті 656 ЦК предметом договору купівлі продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний набутий) продавцем у майбутньому.

З матеріалів справи вбачається, що предметом купівлі продажу був садовий будинок, однак позивачем не надано належних доказів, відповідно до ст..ст. 57,58 ЦПК України на підтвердження позовних вимог відносно правового статусу будинку, оскільки в матеріалах справи відсутня будь яка інформація про будинок, який зазначений в договорі купівлі продажу від 15.06.2013 року, що в свою чергу дає можливість зробити висновок, про відсутність самого предмету спору.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок про необґрунтованість доводів зазначених в апеляційній скарзі в цій частині .

В частині продажу земельної ділянки, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до статті 657 ЦК договір купівлі продажу земельної ділянки укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

При укладені договору купівлі продажу земельної ділянки від 15.06.2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 вимоги закону в цій частині не були дотримані.

Оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки підлягає нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку , що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому до такої реєстрації вони не є укладеними та не створюють прав і обов'язків для сторін.

Посилання позивача , що оскільки ним придбаний садовий будинок відповідно до договору купівлі продажу і до нього автоматично переходить право власності на земельну ділянку на якому розташований зазначений будинок в даному випадку є помилковим, оскільки зазначені обставини неможливо застосовувати до будинків які є садовими і які не введені в експлуатацію.

Колегія суддів, приймаючи до уваги встановлені обставини, дійшла висновку, що суд першої інстанції розглянув справу в межах доводів позовної заяви та наданих сторонами доказів.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307,ст.ст. 308 , 313- 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 19.03.2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя:

Судді: