Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Дем'яносова М.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 27 вересня 2006 року між публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (далі - ПАТ «Промінвестбанк») та ОСОБА_3 укладений договір про іпотечний кредит № 10689-к, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 330 000 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором того ж дня між банком та відповідачем укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань станом на 31 травня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 1 751 889 грн 19 коп. Посилаючись на викладене, позивач просив у рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,80 кв. м, яка складається з однієї жилої кімнати площею 18,90 кв. м, шляхом проведення прилюдних торгів згідно із Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій; а також виселити відповідача без надання іншого житла зі зняттям з реєстраційного обліку з житлового приміщення.

Рішенням Оболонського районного суд м. Києва від 09 жовтня 2014 року позов задоволено. На користь ПАТ «Альфа-Банк» в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 27 вересня 2006 року № 10689-к, яка станом на 21 травня 2013 року становить 1 751 889 грн 19 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 39,80 кв. м, яка складається з однієї жилої кімнати площею 18,90 кв. м та належить ОСОБА_3 на підставі договору дарування шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження» за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб'єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. Виселено ОСОБА_3 без надання іншого житла з квартири АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року рішення Оболонського районного суд м. Києва від 09 жовтня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

У касаційній скарзі ПАТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення судів першої та апеляційної інстанції у повній мірі не відповідають.

Встановлено, що 27 вересня 2006 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит № 10689-к, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 330 000 доларів США терміном до 26 вересня 2016 року зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом (а. с. 26-27).

Також 27 вересня 2006 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на підставі договору дарування, посвідченого 27 лютого 2003 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко В.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1660 (а. с. 37-39).

Згідно з розрахунком заборгованості за договором про іпотечний кредит станом на 31 травня 2013 року заборгованість ОСОБА_3 становить 1 751 889 грн 19 коп., з якої: заборгованість за кредитом - 1 628 879 грн 80 коп., заборгованість за відсотками - 114 936 грн 54 коп., пеня - 8 072 грн 85 коп. (а. с. 43).

17 грудня 2012 року між ПАТ «Промінвестбанк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір відступлення прав вимоги, згідно з умовами якого ПАТ «Промінвестбанк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги за кредитними договорами, в тому числі й за договором про іпотечний кредит від 27 вересня 2006 року № 10689-к (а. с. 9-19).

20 грудня 2012 року ПАТ «Промінвестбанк» направило ОСОБА_3 повідомлення про відступлення права вимоги ПАТ «Альфа-Банк» (а. с. 86).

16 квітня 2014 року ОСОБА_3 було надіслана вимогу про добровільне виселення з житлового приміщення, що є предметом іпотеки (а. с. 47).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з того, що ОСОБА_3 належним чином не виконує умови кредитного договору, тому відповідно до положень Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, суд вказав, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в позові, а є підставою для відстрочення виконання цього рішення суду на час дії цього закону. Крім того, керуючись ст. 109 ЖК Української РСР, суд дійшов висновку про те, що відповідач підлягає виселенню зі спірної квартири без надання іншого житла.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд вважав, що оскільки позичальник допустила заборгованість, банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому апеляційний суд відмовив у позові, посилаючись, як на єдину підставу, на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Проте погодитися з такими висновками судів не можна з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_20/ed_2014_10_30/pravo1/T265400.html?pravo=1> та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_42/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1>, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

У ст. 3 зазначеного Закону вказано, що цей закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (буди нараховані) на таку основну суму заборгованості.

У цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843304/ed_2015_07_01/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Отже, мораторієм є відстрочення виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Таким чином, установлений вказаним Законом України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з п. 4 цього Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року № 6-57цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_3428/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд не врахував, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови у захисті порушених прав, свобод чи інтересів кредиторів, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог.

Разом з тим не може залишатися в силі й рішення суду першої інстанції виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок та підстави виселення громадян із займаного житлового приміщення врегульовано ст. 109 ЖК Української РСР.

За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_260/ed_2014_10_30/pravo1/T030898.html?pravo=1> та ч. 3 ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1> 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 2 ст. <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_470/ed_2015_02_12/pravo1/KD0003.html?pravo=1> 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Отже, за змістом цих норм якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні.

Зазначений правовий висновок викладено також у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції у порушення ст. ст. -212214 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_1987/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 316 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2107/ed_2015_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> на зазначені положення законодавства уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про виселення відповідача зі спірного житлового приміщення без надання їй іншого постійного житла, не врахувавши, що у справі, яка розглядається, в іпотеку банку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_09_22/pravo1/T041618.html?pravo=1> підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами попередніх інстанцій повністю не встановлені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суд м. Києва від 09 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак