Справа № 440/336/14 Головуючий у 1 інстанції: Журибіда Б.М.
Провадження № 22-ц/783/711/15 Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.,

секретаря - Іванової О.О.,

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Буського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання майна особистою власністю -

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням задоволено первісний позов ОСОБА_5 Проведено поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_2 по 1/2 ідеальній частині приміщення аптеки і стоматологічного кабінету під літер. "Б-1", загальною площею 269,4 кв. м, а також по 1/2 частині земельної ділянки площею 0,0375 га, що знаходяться на АДРЕСА_1.

Відмовлено в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання спірного майна особистою власністю.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення оскаржив ОСОБА_2 Просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у первісному позові і задовольнити його зустрічний позов. Посилається на те, що суд невірно встановив фактичні обставини справи, його висновки не відповідають дійсним обставинам, суд неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права. Зокрема зазначає, що спірне майно набуто ним за особисті кошти і за кошти, за які він несе особисті зобов'язання, і тому підстав визнавати це майно спільним майном подружжя суд не мав.

Заслухавши доповідь судді, пояснення ОСОБА_2 і його представників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підтримання скарги, ОСОБА_5 і її представників: ОСОБА_6, ОСОБА_7 на заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів знаходить доводи апеляційної скарги достатніми для скасування рішення суду з огляду на викладені мотиви.

Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.09.2007 року до 22.03.2014 року, який був розірваний рішенням Буського районного суду Львівської області від 12.03.2014 року.

Із матеріалів справи випливає, що рішеннями Красненської селищної ради Буського району Львівської області № 17 від 16.01.2007 року та № 135 від 17.08.2007 року ОСОБА_2 було надано дозволи на збір матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва приміщення аптеки і стоматологічного кабінету на АДРЕСА_1.

23.10.2012 року ОСОБА_2 оформив право власності на дані приміщення аптеки та стоматологічного кабінету і Красненською селищною радою йому видано відповідне свідоцтво. На підставі договору купівлі-продажу від 10.01.2014 року ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку за вказаною вище адресою площею 0,0375 га цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель закладів охорони здоров'я та соціальної допомоги, яку до цього орендував у Красненській сільській раді.

За змістом ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Приписи ст. 57 СК України визначають майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_5 про поділ майна між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя, так як було ними набуто під час шлюбу. При цьому суд також зазначив, що правових підстав для визнання спірного майна особистою приватною власністю ОСОБА_2 не має.

Однак цей висновок суду не відповідає матеріалам справи і не ґрунтується на нормах матеріального права.

Так, наведені вище норми матеріального права (ст. 60 СК та 368 ЦК) презюмують, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Однак, із матеріалів справи випливає висновок, що будівля стоматологічного кабінету та аптеки було набуто у власність ОСОБА_2 за кошти, одержані ним за правочином, укладеним ним особисто ще до шлюбу з ОСОБА_5 Зазначені кошти є його особистою власністю, за які він несе особисті зобов'язання, оскільки воно є не виконаним.

Як убачається із матеріалів справи (а.с. 202), 21.01.2007 року ОСОБА_2 взяв у позику в ОСОБА_8 170000 грн. на будівництво стоматологічного кабінету строком до 01.01.2014 року. Договір укладений у простій письмовій формі, що відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України. Правочин ніким не оспорений, не скасований і є чинним.

Висновок суду першої інстанції про те, що цей доказ є неналежним і недопустимим не грунтується на вимогах ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Посилання суду на те, що відсутні докази витрачання саме цих коштів на будівництво є голослівним і не підтверджені жодним доказом.

Так, судом встановлено, що сторони прожили у шлюбі близько семи років, колишнє подружжя є молодими людьми (одружилися у віці 24 і 21 рік відповідно), за рівнем доходів у сфері охорони здоров'я не є високооплачуваними працівниками. Інших джерел коштів для набуття спірного майна, ОСОБА_5 не навела. Її посилання про кошти, одержані як соціальні виплати на дитину, допомогу від батьків, не можуть бути прийняті, так як ці кошти є неспівмірними із витратами, необхідними для проведення такого характеру будівництва.

Окрім цього, подружжям було набуто і інше майно, зокрема автомобіль, речі домашнього вжитку тощо (спір щодо цього майна відсутній).

Натомість пояснення ОСОБА_2 про те, що будівництво об'єкта нерухомості планував задовго до укладення шлюбу, мав певні особисті заощадження підтверджуються матеріалами справи, зокрема рішеннями селищної ради від 16.01.2007 року та від 17.08.2007, якими відповідачу було надано дозволи на збір матеріалів попереднього погодження місця розташування земельної ділянки для будівництва приміщення аптеки і стоматологічного кабінету.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довела наявність іншого джерело коштів, за рахунок якого подружжя набуло спірне майно у спільну сумісну власність. З огляду на це, доводи ОСОБА_2 про набуття у особисту власність спірного майна за кошти, одержані у позику, є обґрунтованими.

Приймаючи до уваги пояснення ОСОБА_5 про надання її батьками допомоги у будівництві об'єкта нерухомості слід зазначити, що понесені ними витрати можуть бути відшкодовані у встановленому порядку, однак така допомога не є правовою підставою для набуття майна у власність.

Частиною шостою статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їх окремого проживання у зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин.

Із позовної заяви ОСОБА_2 від 10.0220014 року (у справі №2/440/213/2014 про розірвання шлюбу) випливає, що у зв'язку із тривалістю окремого проживання із ОСОБА_5, припиненням ведення спільного господарства, неможливістю подальшого сумісного життя він просив суд розірвати шлюб. ОСОБА_5 ці обставини визнала. 12.03.20014 року Буський районний суд Львівської області шлюб розірвав, встановивши, що на підставі наведених вище обставин сім'ю зберегти не можливо.

З огляду на те, що ОСОБА_2 10.01.2014 року набув у власність спірну земельну ділянку у той час, коли шлюбні відносини із ОСОБА_5 фактично уже припинилися, то це майно є його особистою приватною власністю.

Висновок суду першої інстанції про те, що договір купівлі - продажу земельної ділянки укладений в інтересах сім'ї суперечить фактичним обставинам справи і вищенаведеному рішенню суду від 12.03.2014 року, так як шлюбні відносини між ОСОБА_5 і ОСОБА_2 фактично були уже припиненими.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, а рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_5, задоволенню зустрічного позову ОСОБА_2

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 317 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 23 жовтня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_5 про поділ майна подружжя і визнання за ОСОБА_5 та ОСОБА_2 права власності по 1/2 ідеальні частині приміщення аптеки і стоматологічного кабінету під літ. "Б-1", загальною площею 269,4 кв. м. та земельної ділянки площею 0,0375 га, що знаходяться на АДРЕСА_1 - відмовити.

Зустрічний позов задовольнити. Визнати право особистої власності ОСОБА_2 на приміщення аптеки і стоматологічного кабінету під літ. "Б-1", загальною площею 269,4 кв. м. та земельної ділянки площею 0,0375 га, що знаходяться на АДРЕСА_1.

Судовий збір покласти на ОСОБА_5 і стягнути 1250 грн. на користь ОСОБА_2.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: