У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

Черненко В.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Білоцерківської міської ради Київської області, ОСОБА_4, треті особи: відділ Держземагенства у м. Білій Церкві Київської області, товариство з обмеженою відповідальністю «Краяни», реєстраційна служба Білоцерківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про визнання рішень міської ради незаконними та їх скасування, визнання державного акта про право власності на земельну ділянку недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 5 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_2. Приміщення, якими вона користується в житловому будинку, виділені в квартиру № 1. Для отримання частини земельної ділянки у власність за вказаною адресою приватним підприємством «Гео-Кадастр» проведено геодезичні обміри земельної ділянки та виготовлено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, однак 22 листопада 2013 року державним кадастровим реєстратором Відділу Держземагенства було прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру, оскільки в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, знаходиться частина земельної ділянки, що передана у власність ОСОБА_4, яка є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд: визнати незаконним та скасувати рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 27 березня 2008 року № 697 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності та оренди на земельні ділянки громадян України в межах Білоцерківської міської ради, а також площі земельних ділянок переданих громадянам у власність згідно з додатком № 2 та в оренду згідно додатку № 4 за рахунок земель Білоцерківської міської ради, а саме: п. 114, відповідно до якого ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, площею 1000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати незаконним та скасувати рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 31 жовтня 2013 року № 1069-47-VI в частині затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та передання земельної ділянки у власність ОСОБА_4, що розташована за вищевказаною адресою в розмірі 492 кв. м для ведення садівництва; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, виданий 5 листопада 2008 року на ім'я ОСОБА_4; визнати недійсним свідоцтво про право власності на земельну ділянку площею 492 кв. м від 27 січня 2014 року; скасувати державну реєстрацію державного акта на право власності на земельну ділянку від 5 листопада 2008 року; скасувати державну реєстрацію свідоцтва про право власності на земельну ділянку від 27 січня 2014 року.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 26 грудня 2014 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 27 березня 2008 року № 697 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності та оренди на земельні ділянки громадян України в межах Білоцерківської міської ради Київської області, а також площі земельних ділянок, переданих громадянам у власність згідно з додатком № 2 та в оренду згідно з додатком № 4 за рахунок земель Білоцерківської міської ради Київської області, а саме п. 114, відповідно до якого ОСОБА_4 передано у власність земельну ділянку площею 1 000 кв. м для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1. Визнано недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_4, та скасовано його державну реєстрацію. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 5 березня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання незаконним рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 27 березня 2008 року № 697 та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог відмовлено. У решті - рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального й процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 було приватизовано землю, у тому числі частину земельної ділянки площею 0,0065 га, якою вона не користувалась і яка знаходиться у користуванні позивачки, однак останньою не надано доказів того, що частина земельної ділянки відповідача площею 492 кв. м накладається на належну їй земельну ділянку та, що при приватизації цієї земельної ділянки ОСОБА_4 порушено її права, тому суд відмовив у задоволенні цих позовних вимог.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вимог про визнання незаконним рішення Білоцерківської міської ради Київської області від 27 березня 2008 року № 697, визнання недійсним державного акта про право власності на земельну ділянку та відмовляючи в задоволенні цих позовних вимог, виходив із того, що на час ухвалення рішення міської ради ОСОБА_3 в установленому законом порядку відповідно до ст. 125 ЗК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_588258/ed_2015_02_11/pravo1/T012768.html?pravo=1> не набула право власності на земельну ділянку площею 599 кв. м, що розташована по АДРЕСА_2. Таким чином у позивачки було відсутнє суб'єктивне право, яке підлягало захисту. При цьому ОСОБА_4 у встановленому законом порядку набула право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована по АДРЕСА_1.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 3 серпня 1988 року, на праві приватної власності належить 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 15 березня 1961 року № 155 зареєстровано за землекористувачами будівельних кварталів №№ 351, 349 та по АДРЕСА_2 присадибних участків 910 кв. м та 230 кв. м лишки присадибної ділянки, всього 1140 кв. м.

ОСОБА_4 є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 4 березня 2000 року. Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 27 березня 1961 року за вказаним домоволодінням закріплено в користування земельну ділянку площею 1263 кв. м.

Рішенням Білоцерківської міської ради Київської області 27 березня 2008 року № 697 затверджено технічну документацію з землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності та оренди на земельні ділянки в тому числі про надання ОСОБА_4 земельної ділянки площею 1000 кв. м по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку. На підставі вказаного рішення на ім'я ОСОБА_4 у 2008 році видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за вищевказаною адресою.

31 жовтня 2013 року рішенням Білоцерківської міської ради Київської області затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 в розмірі 492 кв. м для ведення садівництва.

27 січня 2014 року реєстраційною службою Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області видано свідоцтво про право власності, згідно з яким ОСОБА_4 є власником земельної ділянки для ведення індивідуального садівництва площею 0,0492 га за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно зі зведеним кадастровим планом, виготовленим 24 жовтня 2013 року землевпорядною організацією приватним підприємством «Гео-Кадастр» земельні ділянки частково накладаються одна на одну в межах площею 0,0065 га.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з п. 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Аналогічне положення міститься у пп. 1, 7 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_2 й для подальшої експлуатації житлового будинку їй необхідно вирішити питання щодо правового користування земельною ділянкою, отримати право власності на земельну ділянку. Проте частина земельної ділянки, що знаходиться у власності ОСОБА_4 накладається на частину земельної ділянки, яку позивачка має отримати у власність.

Підстави та порядок припинення прав на землю визначені в главі 22 ЗК України. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і примусовому порядку, з об'єктивних і суб'єктивних причин, а також за наявності та відсутності вини власників і землекористувачів.

Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений у ст. 141 ЗК України і є вичерпним.

Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст. ст. 140 -149 ЗК України.

Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Таким чином, спірну земельну ділянку спочатку потрібно було вилучити у встановленому законом порядку у землекористувача, позивача, а потім вирішувати питання про надання її іншим особам.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року № 6-267цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Згідно зі ст. 125 ЗК України, у редакції, що була чинною на момент передачі ОСОБА_4 земельної ділянки у власність, право власності на земельну ділянку та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Крім того, право особи на земельну ділянку, яку їй передано за рішенням органу місцевого самоврядування є охоронюваним законом інтересом і підлягає судовому захисту.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник або землекористувач може вимагати усунення порушень його прав на землю.

Отже, апеляційний суд у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не врахував, що рішенням Білоцерківської міської ради Київської області від 27 березня 2008 року № 697, на підставі якого ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, неправомірно частково припинено право ОСОБА_3 на користування земельною ділянкою та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 5 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко

С.П. Штелик