Справа № 464/563/15-ц
пр.№ 2/464/545/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03.04.2015 року Сихівський районний суд міста Львова

у складі: головуючого - судді Борачка М.В.,

з участю секретаря - Гарасимович Ю.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Квартирно-експлуатаційний відділ будинкоуправління №4 про визнання права на користування жилим приміщенням,-

встановив:

позивач звернулася в суд із позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею право користування квартирою АДРЕСА_1. Обґрунтовує позовні вимоги тим, що з 2000 р. перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 До 1991 р. її чоловік перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою ОСОБА_2, а спірні відносини щодо користування квартирою АДРЕСА_1 тривають з 2002 р. 7 травня 1970 р. її чоловікові, як молодому спеціалісту, було видано ордер на спірну квартиру, в яку вписано відповідачку ОСОБА_2 та його сина від першого шлюбу ОСОБА_4 У 2002, 2010, 2012 роках відповідачка зверталась до Франківського та Сихівського районних судів м.Львова з приводу визнання втратившим право користування спірною квартирою її чоловіком ОСОБА_3 та його виселення, однак у такому їй було відмовлено. Відповідачка чинила перешкоди її чоловікові ОСОБА_3 у користуванні даною квартирою, у зв'язку з чим він був змушений звернутись у 2013 р. до Сихівського районного суду м.Львова з позовом про усунення перешкод у користуванні даною квартирою, який був задоволений. У 2006 р. її чоловік переніс два інфаркти та інсульт, у зв'язку з чим став інвалідом ІІ групи. Згідно з висновком медико-соціальної експертизи потребує постійного стороннього догляду, який вона йому надає з дня його захворювання. Відповідачка суперечить її проживанню з чоловіком у спірній квартирі, у зв'язку з чим він змушений проживати у житловому будинку її матері в с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області. Її чоловік неодноразово мав намір вселитись у належну йому для користування та проживання квартиру разом з нею, як з дружиною, оскільки цього потребує стан його здоров'я, який потребує повсякденного догляду, однак цьому суперечить відповідач. Відтак вона змушена звернутись до суду з позовом про визнання за нею права користування жилим приміщенням.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просить такий задоволити з підстав, викладених в ньому. Додатково зазначив, що власником спірної квартири є держава в особі Міністерства оборони України, а позивач не зверталася до власника з заявою про надання їй права користування даною квартирою.

Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечили та просять в такому відмовити за безпідставністю вимог. Відповідач додатково пояснила, що з 1970 р. по даний час проживає в спірній квартирі, а її колишній чоловік ОСОБА_3 та його теперішня дружина ОСОБА_1 (позивач) проживають в будинку в с.Шоломинь Пустомитівського району Львівської області, ? частка якого належить позивачу. Заперечує право проживання позивачки, оскільки оспорювана квартира складається з двох прохідних кімнат площею 11 м? та 14, 8 м?, а тому вважає спільне сумісне проживання з позивачкою неможливим.

Треті особи у судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про розгляд справи, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України.

Судом встановлено, що у спірній квартирі зареєстровані відповідач ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 (наймач), квартира неприватизована, використовується на умовах договору найму. Як вбачається із талону до ордеру №1021 від 07.05. 1970 р. така була надана ОСОБА_3 та членам його сім'ї ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірваний в липні 1991 р.; після розірвання шлюбу ОСОБА_5 присвоєно прізвище ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_1 від 03.07.1991 р.

Згідно з положеннями ч.ч.2, 3 ст.64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в відповідача ОСОБА_2 наявні такі ж права і обов'язки щодо оспорюваного жилого приміщення, як в наймача даного приміщення.

За змістом ст.65 Житлового кодексу наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно роз'яснень, що містить п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Розглядаючи дану вимогу, суд враховує вимоги ст.65 ЖК України, якою передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Аналізуючи наведені положення закону, суд приходить до висновку, що визнання за особою права користування жилим приміщенням може мати місце лише за умови проживання в ньому та користування ним.

Так, відповідно до паспортних даних, зареєстроване місцем проживання позивача ОСОБА_1 - АДРЕСА_2. При цьому, позивач проживає без реєстрації в домогосподарстві за АДРЕСА_3, що підтверджується довідкою Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 21.01.2015 р. Крім цього, самим позивачем в позові та її представником в судовому засіданні стверджено, що позивач у спірну квартиру не вселялась та в ній ніколи не проживала.

Відтак, враховуючи те, що позивач не вселялась у спірну квартиру, ніколи в ній не проживала, має зареєстроване місце проживання відповідно до закону та проживає без реєстрації в іншому місці, згода відповідача на її вселення відсутня, а відтак відсутні правові підстави для визнання за нею права користування спірною квартирою АДРЕСА_1.

Доводи позивача про неможливість проживання її чоловіка ОСОБА_3 в спірній квартирі та наявність рішень суду про чинення йому перешкод у користуванні спірною квартирою жодним чином не підтверджені, а крім того, дані обставини не можуть слугувати підставою для визнання за нею права користування жилим приміщенням. Крім цього, покликання позивача на хворобу чоловіка позивача, який потребує догляду і не проживає в спірній квартирі, як підстава визнання за нею права користування житлом не ґрунтується на вимогах закону і не може бути підставою для задоволення позову.

Згідно зі ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За умовами ч.ч.1, 2 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, з аналізу вищенаведених норм вбачається, що позивачем є особа, права якої порушено чи оспорюється, а відповідно відповідачем - особа, яка порушила його права.

На підставі наведеного, цивільне право ОСОБА_1, зокрема наявним відповідачем ОСОБА_2, не порушено, а тому відсутні правові підстави для його захисту в судовому порядку при зверненні до суду з вимогами про визнання за нею права користування квартирою АДРЕСА_1.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст.11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що ні позивачем, ні його представником всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України з наданням належних та допустимих доказів, як цього вимагають положення ст.ст.58-59 ЦПК України, не доведено жодних підстав для визнання за позивачем права користування спірною квартирою, а тому позов є безпідставним та в задоволенні такого слід відмовити.

Також, згідно із ст.88 ЦПК України позивачеві не підлягають до присудження понесені ним судові витрати при подачі позову до суду у разі відмови судом у задоволенні позовних вимог.

На підставі ст.15 ЦК України, ст.65 ЖК України та керуючись ст.ст.3, 10, 11, 57-60, 88, 179, 212-215, 218 ЦПК України, с у д, -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, Квартирно-експлуатаційний відділ будинкоуправління №4 про визнання права користування квартирою АДРЕСА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м. Львова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий Борачок М.В.