Справа № 350/2096/14-ц
Номер провадження 2/350/104/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

30 березня 2015 року смт. Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Пулика М.В.,

секретаря судового засідання Стадник О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду смт.Рожнятів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири недійсним і визнання укладення сторонами договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на 2/3 однокімнатної квартири, суд -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1, звернулася з позовною заявою, в якій просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір договір дарування від 10 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, визнати що між ОСОБА_3, та ОСОБА_2, була укладена угода купівлі -продажу квартири в АДРЕСА_1, визнати за нею, право власності на 2/3 однокімнатної квартири, яка знаходиться в АДРЕСА_1.

Свою заяву позивачка обґрунтовує тим, що з 15 липня 2003 року по 15 січня 2013 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 Від спільного з відповідачем проживання в них народилась донька, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сумісне життя з відповідачем в них не склалось і рішенням Рожнятівського районного суду від 15 січня 2013 року шлюб між ними розірвано. Дочку залишено на проживання з нею.

Під час спільного проживання вони купили у ОСОБА_3, однокімнатну квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1. Оплату за дану однокімнатну квартиру вони здійснювали поетапно, про що, відповідачка писала розписки про отримання коштів.

З метою, сплати меншої суми податку, замість укладення договору купівлі продажу, відповідачі 10 квітня 2008 року уклали договір дарування квартири, який був посвідчений нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т. П. і згідно якого ОСОБА_3, подарувала, а ОСОБА_2, прийняв у дар належну дарувальнику квартиру.

Вона, позивачка вважає, що вказаний договір дарування є недійсним, не може залишатися в силі і підлягає до скасування, оскільки порушує її майнові права, як співвласника вказаної квартири. Вважає, що спірний договір необхідно визнати недійсним, а за нею слід визнати право власності на 2/3 частини квартири.

В судове засідання позивачка не прибула, направила суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позов підтримала.

Відповідачі в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з таких підстав.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі,мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з"ясуванню обставин справи,сприяє здійсненню прав сторін.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін,та інших обставин,які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін,третіх осіб,їхніх представників,допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, до 15 січня 2013 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 Від спільного проживання в них народилась дочка, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с.7,8).

Згідно копії договору дарування від 10 квітня 2008 року, посвідченого нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу Ковальчуком Т. П., ОСОБА_3, подарувала, а ОСОБА_2, прийняв у дар належну дарувателю квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Копією розписки (а.с.10-10 зворот) підтверджено, що ОСОБА_3, з 16 серпня 2007 року по 05 лютого 2008 року отримувала від позивачки гроші за належну їй квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 235 Цивільного кодексу України передбачає, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Статтею 626 ЦК України визначено поняття договору - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до положень ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

З урахуванням наданих позивачкою доказів, для суду очевидно, що 10 квітня 2008 року між ОСОБА_3, та ОСОБА_2, було укладено не договір дарування, а договір купівлі -продажу квартири в АДРЕСА_1, тобто мав місце удаваний правочин.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що додатково не потрібно визнавати договір дарування недійсним.

У силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст.368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як вказує ст.68 цього ж кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ця ж норма роз'яснюється і п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя".

Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Позивачка просить збільшити її частку у спільній квартирі, мотивуючи тим, що з нею проживає їхня з відповідачем дочка, що підтверджується, довідкою №1024 від 17 липня 2014 року (а.с.11), та актом обстеження матеріально-побутових умов від 16 липня 2014 року (а.с.12).

Частиною 2 та 3 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Стосовно застосування ч.3 ст.70 СК України, то слід зазначити, що на даний час донька позивача та відповідача проживає у спірній квартирі з матірю, тому її вимога про збільшення частки є підставною.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

На підставі зазначеного, суд частково задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору дарування квартири недійсним і визнання укладення сторонами договору купівлі-продажу квартири та визнання права власності на 2/3 однокімнатної квартири, встановлюючи що договір дарування від 10.04.2008 року, укладений між ОСОБА_3, та ОСОБА_2, є удаваним правочином, та визнає що між ОСОБА_3, та ОСОБА_2, було укладено договір купівлі -продажу квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1. Також суд визнає за ОСОБА_1, право власності на 2/3 частини спірної квартири.

На підставі ст.ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст.ст. 60, 209, 212-215,235, 368, 392 ЦК України, керуючись ст.ст.202, 203, 224-226, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати договір дарування від 10 квітня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 удаваним правочином, та визнати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, 10 квітня 2008 року був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 2/3 частини квартири що знаходиться в АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1, судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги через Рожнятівський районний суд до апеляційного суду Івано-Франківської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуючий: