Номер провадження: 22-ц/785/454/15
Головуючий у першій інстанції Івченко В. Б.
Доповідач Артеменко І. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Артеменка І.А.,

суддів Сватаненка В.І.,

Черевка П.М.,

при секретарі Фабіжевській Т.С., Козак М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт", Чорноморського прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Одеського морського торговельного порту про визнання наказів незаконними, їх скасування, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

встановила:

У лютому 2007 року ОСОБА_3 (уточнюючи свої позовні вимоги) звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати накази директора СРЗ "Україна" № 1197-к від 18.11.1988 року, № 496-к від 25.04.1989 року незаконними, скасувати їх, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що він працював на посаді начальника цеха механізації Одеського судноремонтного заводу імені " 50-річчя Радянської України", правонаступником якого є Одеський судноремонтний завод "Україна".

25.04.1989 року наказом в.о. директора заводу № 496-к позивач був звільнений згідно п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР. Позивач вважає зазначений наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки звільнення було здійснено з порушенням норм трудового законодавства.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2014 року позовні вимоги задоволено.

Поновлено ОСОБА_3 строк для звернення до суду з позовом.

Визнано накази директора Одеського судноремонтного заводу № 1 № 1197-к від 18.11.1988 року та № 496-к від 25.04.1989 року - незаконними.

Скасовано накази директора Одеського судноремонтного заводу № 1 № 1197-к від 18.11.1988 року та № 496-к від 25.04.1989 року. Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника цеху судноверфі Одеського морського торговельного порту. Стягнуто з Одеського морського торговельного порту середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 2377897,95 грн.. Зобов'язано Одеський морський торговельний порт через бухгалтерію порту здійснити відрахування із середньомісячного заробітку начальника цеху податки та обов'язкові платежі до фондів соціального страхування, пенсійного фонду України за триста два місяці, тобто з 25.04.1989 року по теперішній час. Вирішено питання судових витрат. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді начальника цеху судноверфі Одеського морського торговельного порту та стягнення заробітної плати за один місяць.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Державне підприємство "Одеський морський торговельний порт" та Чорноморський прокурор з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері подали до суду апеляційні скарги, в яких просили рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм права.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, який доповів зміст рішення, яке оскаржено, доводи апеляційних скарг, межі, в яких повинні здійснюватись перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, вислухавши думку учасників процесу, колегія суддів вважає необхідним апеляційні скарги відхилити, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу та залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача з посади начальника цеху механізації відбулося з порушенням норм трудового законодавства. Поновлюючи ОСОБА_3 строк звернення до суду, суд першої інстанції зазначив, що позивач його пропустив з поважних причин.

Вирішуючи спір по суті, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що з 16.10.1974 року ОСОБА_3 працював на Одеському судноремонтному заводі імені "50-річчя Радянської України".

Наказом Одеського судноремонтного заводу імені " 50-річчя Радянської України" № 1023 від 12.10.1987 року ОСОБА_3 було призначено на посаду начальника цеха механізації, що підтверджується копією трудової книжки.

Згідно наказу № 622 від 28.09.1988 року, виданого директором Одеського судноремонтного заводу імені " 50-річчя Радянської України", ОСОБА_3 за досягнення у праці начальника цеху механізації була призначена персональна надбавка до посадового окладу у розмірі 20 рублів.

17.11.1988 року в результаті дострокових перевиборів, які були проведені за вимогою колективу цеху механізації, начальником цеху був обраний ОСОБА_4.

Наказом № 496-к від 25.04.1989 року в.о. директора Одеського судноремонтного заводу імені " 50-річчя Радянської України" ОСОБА_3, за погодженням президії профкому заводу було вирішено звільнити на підставі ст. 40 п. 1 КЗпП УССР (за скороченням штату).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 були запропоновані наступні вакантні посади: інженер 1 кат. ЕМО від 28.02.1989 року, заступник начальника цеху плавзасобів від 02.03.1989 року, майстер УКК, начальник дільниці виробничої практики від 02.03.1989 року, заступник начальника РЕД від 03.03.1989 року, заступник начальника цеху плавзасобів від 16.03.1989 року, заступник начальника цеху плавзасобів від 24.03.1989 року. Але від запропонованих посад він вимушений був відмовитися, оскільки вони або не відповідали його посадовому окладу, або у подальшому підлягали скороченню.

Ретельно вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення позивача з займаної посади дійсно відбулося з порушенням норм трудового законодавства.

Так, у зв'язку із незаконним звільненням ОСОБА_3 звертався до Комітету по законодавству та правопорядку ВС СРСР.

23.09.1991 року Комітет по законодавству та правопорядку звернувся до Міністра морського флоту СРСР з листом, в якому зазначив, що звільнення ОСОБА_3 з посади начальника цеху повинна була здійснити адміністрація за наказом директора заводу при наявності об'єктивних та законних підстав, а не на підставі перевиборів, які не засновані на законі. Враховуючи незаконність такого наказу та безпідставність його появи як по суті, так і по формі, процедурі, Комітет по законодавству та правопорядку просив поновити ОСОБА_3 на попередній посаді з компенсацією шкоди, спричиненої незаконним звільненням.

01.10.1991 року Комітет по законодавству та правопорядку ВС СРСР звернувся з листом до Генерального Прокурора України, згідно якого Комітет посилався на те, що в лютому 1988 року була ухвалена Постанова ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР про обрання керівників підприємств його структурних підрозділів, після чого почали надходити рекомендації Держкомпраці СРСР та ВЦСПС. Однак зміни до норм трудового законодавства СРСР не вносились. Відповідно до Закону СРСР "Про державне підприємство (об'єднання)" адміністрація повинна була звільнити ОСОБА_3 з посади начальника цеху наказом директора заводу за наявності об'єктивних та законних підстав. Оскільки підстав для звільнення не було та в листопаді 1988 року відносно ОСОБА_3 діяла позитивна атестація, і був наказ директора № 622 від 28.09.1988 року про персональну надбавку до посадового окладу за високі досягнення в праці, тому директор заводу не міг його звільнити своїм наказом. Адміністрацією та парткомом заводу після відвідування Одеського СРЗ-1 першим секретарем Одеського міському КП України були з поспіхом організовані надумані та безпідставні перевибори ОСОБА_3, проведені 17.11.1988 року з рядом порушень законодавства, після чого був виданий наказ № 1197-к директора заводу про звільнення ОСОБА_3.

Враховуючи незаконність такого наказу, Комітет по законодавству та правопорядку ВС СРСР просив прийняти рішучі дії для скасування наказу № 1197-к директора заводу Одеського СРЗ-1 та поновити ОСОБА_3 на попередній посаді з компенсацією шкоди, спричиненої незаконним звільненням.

30.09.1991 року Генеральним Прокурором СРСР був винесений протест на наказ директора Одеського судноремонтного заводу № 1 про звільнення з займаної посади ОСОБА_3, відповідно до якого встановлено, що наказ є незаконним та підлягає скасуванню, а ОСОБА_3 необхідно поновити на посаді з відповідною виплатою за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП УРСР трудовий договір (контракт), укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані адміністрацією підприємства, установи організації у випадку ліквідації підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників;

Скорочення штату, чисельності працівників в першу чергу здійснюється шляхом ліквідації вакантних місць.

На звільнення по скороченню штату, чисельності адміністрація повинна попередньо отримати згоду профкому на кожного, хто звільняється, членів даного профсоюзу.

Тобто, на момент звільнення ОСОБА_3 фактично посада начальника цеху механізації ліквідована не була, а згода, яка була надана президіумом профсоюзного комітету на звільнення ОСОБА_3 є незаконною, оскільки в трудовому законодавстві був передбачений лише профсоюзний комітет, за погодженням з яким вивільнявся відповідний працівник, тобто була порушена процедура звільнення та вимога трудового законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що протягом трьох років змінилося три керівника. За вимогою ОСОБА_3 була проведена інвентаризація, якою було встановлено недостачу спирту та товарно-матеріальних цінностей у начальника цеху ОСОБА_4. ОСОБА_3 почав вимагати проведення загальної інвентаризації, яка так і не була проведена керівництвом заводу. Протягом 1988 року були здійснені заходи щодо зміцнення дисципліни - 8 працівників було звільнено за прогули, 2 - переведенні на менш оплачувану роботу, що раніше не практикувалось. У вересні за позитивні показники в роботі ОСОБА_3 була встановлена персональна доплата до окладу, а цех зайняв друге місце при розгляді висновків внутрішньозаводських змагань, йому була призначена грошова премія.

Підставою для проведення дострокових перевиборів послужив лист 55 працівників цеху від 18.10.1988 року, що було спровоковано та по своєму змісту не відповідало дійсності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при організації перевиборів порушені норми діючого на той час законодавства, оскільки звільнення керівника від займаної посади може бути лише у випадку, якщо керівник не справляється зі своїми обов'язками. Заява про вибори була зроблена за 19 днів до їх початку, а не за місяць, висування кандидатів продовжувалось до відкриття зборів.

Для проведення виборів на заводі діяла постійна конкурсна комісія, однак в даному випадку була створена нова. Протягом 1988 року ОСОБА_3 двічі незаконно об'являлися стягнення директором заводу. Накази були скасовані як незаконні після його звернення до вищого у порядку підлеглості органу - Чорноморського морського пароплавства.

Вищезазначені обставини підтвердили допитані у суді першої інстанції свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які на той час працювали на заводі та були: ОСОБА_5 - членом профспілки заводу, ОСОБА_6 - заступником начальника цеху механізації та ОСОБА_7 - інженером -технологом.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що трудова книжка ОСОБА_3 видана йому не була та до теперішнього часу знаходиться на підприємстві.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 571-р від 16.11.2006 року "Про реорганізацію державного підприємства "Одеський судноремонтний завод "Україна", згідно Постанови КМУ № 946 від 2006 року "Питання реорганізації, ліквідації та реструктуризації державних підприємств", погоджено рішення Мінтрансзв'язку щодо реорганізації державного підприємства "Одеський судноремонтний завод "Україна" - приєднання до державного підприємства "Одеський морський торговельний порт".

Відповідно до Наказу Міністерства транспорту та зв'язку України № 971 від 02.10.2006 року державне підприємство "Одеський судноремонтний завод "Україна" реорганізоване шляхом приєднання до державного підприємства "Одеський морський торговельний порт" на правах відокремленого структурного підрозділу.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо незаконності звільнення позивача, а тому відповідно до положень ст. 235 КЗпП України відповідач зобов'язаний поновити його на попередній роботі.

Що стосується строків позовної давності, то колегія суддів також вважає, що позивач їх пропустив з поважних причин, тому суд першої інстанції цілком обґрунтовано поновив їх.

Так, чинне законодавство передбачає строки позовної давності, в межах яких працівник може захистити свої порушені права.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення у місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд відповідно до п. 4 Постанови Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" з'ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. При необґрунтованості вимог суд відмовляє у позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску звернення до суду, суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.

Суд першої інстанції у своєму рішенні правомірно зазначив, що позивач був позбавлений права на захист свого порушеного права в судовому порядку, оскільки посада начальника цеху значилася у "списку № 1, № 2" та підлягала оскарженню лише в порядку підлеглості.

Колегія суддів звертає увагу, що підставами неможливості звернення до суду з зазначеним позовом до 2007 року та поновлення своїх прав також був моральний, психологічний та політичний тиск по місцю проживання позивача та його сім'ї. У 90-х роках він боровся за нормальні житлові умови своєї сім'ї, маючи на утриманні 9-річного сина, батька інваліда ВВВ 1 групи та брата - інваліда 1 групи. Крім того, у 2000 році захворіла його донька ОСОБА_7, у 2001 році народилися сини-двійнята, тому, як зазначив сам позивач, вищезазначені обставини, безсонні ночі, великий об'єм роботи вдома та знаходження в лікувальних закладах, усе це не дозволило йому своєчасно звернутися до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі.

Стаття 6 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" гарантує право кожного на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом та є частиною національного законодавства України.

Відповідно до ст. 13 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Практикою Європейського суду з прав людини визначено, що особа не може тривалий час перебувати в стані правової невизначеності, а тому ніхто не має права створювати у судовій владі ситуацію несумісну з принципом юридичної визначеності, оскільки саме юридична визначеність становить один з базових аспектів верховенства права, чим скористався позивач, звернувшись до суду за захистом своїх порушених трудових прав. Водночас, слід зазначити, що тривалий час, перебуваючи під тиском політичного, юридичного та економічного характеру, позивач був позбавлений можливості раніше звернутися з позовом до суду.

Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний, районний у містах, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Таким чином, системний аналіз положень Кодексу дає підстави стверджувати, що законодавець, встановивши в сфері захисту трудових прав скорочену позовну давність (один, три місяці), в той же час надав можливість суду при наявності поважних причин поновлювати його, що судом першої інстанції було обґрунтовано зроблено з огляду на норми національного законодавства та Конвенції, виходячи з той сукупності об'єктивних обставин, які заважали на той час позивачу звернутися за судовим захистом.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оскільки, як зазначив суд першої інстанції, на день ухвалення рішення такої посади, як начальник цеху механізації немає, то суд поновив позивача на посаді, яка є однорідною, з якою був звільнений ОСОБА_3 - начальник цеху судноверфі Одеського морського торговельного порту, з чим колегія суддів погоджується.

Так як при звільненні ОСОБА_3 йому не була нарахована середньомісячна заробітна плата, то відповідач повинен виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25.04.1989 року по 03.07.2014 року, тобто за 302 місяці.

Стягуючи суму у розмірі 2377897,95 грн. за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції, користуючись принципом аналогії права, взяв до уваги довідку про доходи начальника цеху (ВСП "Судноверф" "Україна") ОСОБА_8 від 23.04.2014 року за № 03/1495, яка була надана відповідачем на запит суду.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог, оскільки вони відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин і закон, який їх регулює.

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи по суті.

Відповідно до ч. 1. ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При таких обставинах, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини по справі, рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 213, 215 ЦПК України, а тому не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ухвалила:

Апеляційні скарги Державного підприємства "Одеський морський торговельний порт", Чорноморського прокурора з нагляду за додержанням законів у транспортній сфері відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала колегії суддів набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала колегії суддів може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області

І.А. Артеменко

В.І. Сватаненко

П.М. Черевко