Cправа № 127/8131/15-ц
Провадження № 2/127/3159/15
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15 липня 2015 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

при секретарі Чернюк Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, Виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в :

10 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_3 в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив визнати недійсним п. 1.164 рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради № 1416 від 25 грудня 1997 року «Про передачу і надання земельних ділянок громадянам у приватну власність і користування» та державний акт на право власності на земельну ділянку від 19 травня 2003 року серія ВН № 091947 виданий відповідачу ОСОБА_3 на підставі зазначеного рішення.

В позовній заяві зазначено, що станом на день звернення до суду з даним позовом, відповідач ОСОБА_3 є одноосібним власником земельної ділянки площею 0,0927 га по вул. Вишенька, 48а в м. Вінниці для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, яка оспорюваним рішенням була передана безоплатно у приватну власність останній.

На зазначеній земельній ділянці розташоване нерухоме майно, що належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 47/100 частини житлового будинку по вул. Вишенька, 48а в м. Вінниці.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 лютого 2012 року у справі № 212/1088/2012 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності, визнання частини у праві власності було визнано частково недійсним рішення Ленінської районної Ради народних депутатів м. Вінниці № 87 від 13 березня 1991 року та недійсним, видане на його підставі ОСОБА_3 свідоцтво №688 від 13 червня 1991 року на право власності на будинок по вул. Вишенька, 48а в м. Вінниці. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 47/100 часток будинковолодіння, розташованого за вказаною вище адресую, а за ОСОБА_3 53/100.

Проте, відповідач ОСОБА_3 при зверненні у 1997 році до виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради, приховала факт існування правовідносин із спільної власності на будинок по вул. Вишенька, 48а, в м. Вінниці, що призвело до порушення у 1997 році виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради права спільної власності ОСОБА_4 на земельну ділянку. В подальшому, саме такі протиправні дії відповідачів перешкодили ОСОБА_4 в реалізації свого права на землю, а також позбавили права на землю позивача ОСОБА_1

Тому позивач вважає, що на підставі статті 230 ЦК України п. 1.164 рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради № 1416 від 25 грудня 1997 року «Про передачу і надання земельних ділянок громадянам у приватну власність і користування» та державний акт на право власності на земельну ділянку від 19 травня 2003 року серія ВН № 091947 виданий відповідачу ОСОБА_3 на підставі зазначеного рішення, мають бути визнані судом недійсними (правові наслідки вчинення правочину під впливом обману).

З підстав зазначених вище, позивач звернувся до суду із даною позовною заявою.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 збільшенні вимоги позову підтримав в повному обсязі просив суд їх задовільнити.

Представник відповідачів ОСОБА_2 міської ради та виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради ОСОБА_6 в судовому засіданні вимоги позову визнав, не заперечував щодо їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечували щодо вимог позовної заяви, просили суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі, з підстав зазначених в запереченні на позовну заяву.

Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спора ОСОБА_4 ОСОБА_8 в судовому засіданні не заперечував щодо задоволенням вимог позовної заяви, просив суд їх задовільнити.

Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позовної заяви з наступних підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно із ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів..

Так, стаття 17 ЗК України, чинного на час прийняття рішення про передачу у власність земельної ділянки визначала, що передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що була раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки для: ведення селянського (фермерського) господарства у розмірі згідно з статтею 52 цього Кодексу; ведення особистого підсобного господарства у розмірі згідно з статтею 56 цього Кодексу; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із статтями 57 і 67 цього Кодексу.

Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо). Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

На підставі Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», що діяв на час прийняття рішення виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради, також було визначено, що сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених статтею 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

Згідно «Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України», затвердженого наказом Держкомзему № 10 від 15 лютого 1993 року було визначено, що передача у приватну власність земельних ділянок, що були раніше надані громадянам, провадиться відповідними Радами народних депутатів за місцем розташування цих ділянок. Зазначені земельні ділянки передаються безплатно у приватну власність на підставі матеріалів, що підтверджують їх розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо), і заяв громадян.

Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий (Правова позиція у справі № 6-67цс14).

Пленум Верховного Суду України в пункті 7 Постанови № 13 від 25 грудня 1996 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (в редакції чинній на час прийняття оспорюваного рішення) розяснив, що судам слід мати на увазі, що підвідомчі їм спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються у позовному провадженні. За заявою сторони, яка не погоджується з рішенням ради з земельного спору, суд перевіряє правильність цього рішення й вирішує спір по суті.

Тому перевіряючи законність рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради № 1416 від 25 грудня 1997 року «Про передачу і надання земельних ділянок громадянам у приватну власність і користування» в частині безоплатної передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлових будинків, розташованої по вул. Вишенька 48-а, площею 938 кв.м. згідно з рішенням від 16 квітня 1991 року № 108, суд виходив з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до п. 1.164. рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради № 1416 від 25 грудня 1997 року «Про передачу і надання земельних ділянок громадянам у приватну власність і користування» ОСОБА_3 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлових будинків, розташованої по вул. Вишенька 48-а, площею 938 кв.м. згідно з рішенням від 16 квітня 1991 року № 108 (а.с. 78).

Зазначене вище рішення було прийнято на підставі заяви ОСОБА_3 від 04 грудня 1997 року (а.с. 79), довідки ОСОБА_2 обласного обєднаного бюро технічної інвентаризації від 28 листопада 1997 року (а.с. 80), довідок голови квартального комітету щодо погодження суміжних меж (а.с. 81,82), свідоцтва № 688 про право приватної власності, виданого 13 червня 1991 року Ленінським райвиконкомом м. Вінниці, на домоволодіння, розташованого в м. Вінниці, по вул. Вишенька, № 48а (а.с. 83) та план - схеми земельної ділянки, виданої управлінням архітектури та містобудування м. Вінниці 15 травня 1991 року, яка була закріплена в постійне користування ОСОБА_9, площею 938 кв.м. по вул. Вишенька, 48а на підставі рішення міськвиконкому № 108 від 16 квітня 1991 року (а.с. 84).

Судом також встановлено, що відповідно до п. 2.8. рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради № 108 від 16 квітня 1991 року «Про впорядкування та закріплення земельних ділянок в індивідуальній забудові» за ОСОБА_9 було закріплено земельну ділянку по вул. Вишенька, 48-а, площею 938 кв.м. в постійне користування (а.с. 168, 169).

Отже, як вбачається із вищевикладеного, ОСОБА_3 звернулась до виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради із заявою, додавши до неї всі необхідні для розгляду питання документи, у відповідності до вимог ст.ст. 3, 17 ЗК України, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», «Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадянам України», затвердженого Наказом Держкомзему № 10 від 15 лютого 1993 року, за результатами розгляду якої, виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради було прийнято в межах повноважень в порядку та у спосіб визначеною Конституцією та законами України відповідне рішення, тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо посилання позивача, як на підставу для визнання недійсним рішення на вимоги ч. 1 та 2 статті 230 ЦК України, якими встановлено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Оскільки рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради № 1416 від 25 грудня 1997 року не є правочином у розумінні статті 202 ЦК України, а є правовим актом органу місцевого самоврядування, то визнання його недійсним із застосуванням правового механізму, який застосовується до правочинів, зокрема визнання його недійсним, вчиненого під впливом обману, не ґрунтується на вимогах закону.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним державного акту, також слід зазначити, що на підставі оспорюваного рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради № 1416 від 25 грудня 1997 року, 19 травня 2003 року ОСОБА_3 було видано Державний акт серія ВН № 091947 про право власності на земельну ділянку по вул. Вишенька, 48а в м. Вінниці для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 201).

Пунктом 1.4. Інструкції «Про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею», затвердженої наказом Держкомзему України від 04 травня 1999 року № 43, у редакції, чинній на час видачі державного акта, визначено, що державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю або право постійного користування землею видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на землю - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради.

Отже, з огляду на те, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_3 на підставі рішення органу місцевого самоврядування, підстав для його скасування судом не встановлено.

Суд враховує рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 лютого 2012 року у справі № 212/1088/2012 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності та визнання частини у праві приватної власності, яким визнано частково недійсним рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Вінниці № 87 від 13 березня 1991 року та недійсним видане на його підставі ОСОБА_3 Свідоцтво № 688 від 13 червня 1991 року на право власності на будинок по вул. Вишенька, 48а в м. Вінниці. За ОСОБА_4 визнано право власності на 47/100 часток будинковолодіння по вул. Вишенька, 48а в м. Вінниці, а за ОСОБА_3, - 53/100 часток (а.с. 188, 189).

Суд задовольняючи зазначені вище вимоги виходив з того, що сторони по справі є рідними сестрами. Спірне будинковолодіння по вул. Вишенька, 48а, у м. Вінниці будувалось на два входи спільними зусиллями їх самих, їх сімей, та їх батька ОСОБА_10, тобто є спільною власністю сторін. Однак на підставі рішення Ленінської районної ради народних депутатів м. Вінниці № 87 від 13 березня 1991 рок та Свідоцтво № 688 від 13 червня 1991 року на право власності на будинок по вул. Вишенька, 48а в м. Вінниці було видано одноособово ОСОБА_3 (а.с. 188 зворотній бік).

16 квітня 2013 року позивач ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого ОСОБА_11, приватним нотаріусом ОСОБА_2 міського нотаріального округу Вінницької області, набув право власності на 47/100 частин житлового будинку по вул. Вишенька, 48а, в м. Вінниця (а.с. 21, 22).

Право власності на зазначену частину будинку було зареєстровано у встановлену законом порядку, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 25).

Одночасно суд звертає увагу позивача на те, що ст. 182 ЦК України визначає, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Також відповідно до ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Право власності, користування оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, право власності на частину будинковолодіння у позивача набуте вже після прийняття виконавчим комітетом ОСОБА_2 міської ради оскаржуваного позивачем рішення та видачі державного акту.

Тому позивачем не доведено належними засобами доказування та яким чином рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради № 1416 від 25 грудня 1997 року «Про передачу і надання земельних ділянок громадянам у приватну власність і користування» та державний акт на право власності на земельну ділянку від 19 травня 2003 року серія ВН № 091947, виданий відповідачу ОСОБА_3 порушує право позивача.

Крім того, суд звертає увагу на приписи статті 377 ЦК України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до положень ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Отже, позивачем обрано не вірний спосіб захисту, що не позбавляє його для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів як власника майна звернутись до суду з іншим позовом, а тому, з підстав зазначених вище у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 3 ч.1, 10, 11, 57 58, 60,61, 88, 208, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, Виконавчий комітет ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області ОСОБА_12