Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/6788/14-ц Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 27 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.

суддів Матюшенка І.В. Широкової Л.В.

з участю секретаря

судового засідання Мишаковської В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 грудня 2014 року, -

встановила:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся з даним позовом та після його уточнення просив стягнути з відповідача 750 000 грн. боргу, 3% річних в сумі 22206 грн. 57 коп., 135000 грн. інфляційних нарахувань та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 04 листопада 2013 року відповідач позичив у нього кошти в сумі 680000 грн. при умові повернення боргу до 14 січня 2014 року, а 13 листопада 2013 року ОСОБА_3 позичив у нього ще 70000 грн. при умові повернення до 15 січня 2014 року. Вказана домовленість була зафіксована письмовими розписками. Однак, кошти по даний час не повернуто, що змусило його звернутися до суду.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 грудня 2014 року позов задоволено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, а справу передати на новий розгляд до того ж суду в іншому складі.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, суд не повно з'ясував всі обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи є незаконним та необґрунтованим. Крім того, він не отримував жодних документів, повісток, ухвал, що позбавило його можливості подати заперечення проти позову, судом не досліджувались обставини написання розписки і обставини передачі коштів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Як убачається з матеріалів справи, 04 листопада 2013 року ОСОБА_3 отримав у ОСОБА_2 кошти в сумі 680000 грн., обіцяючи повернути їх до січня 2014 року, та 13 листопада 2013 року відповідач отримав у позивача кошти в сумі 70000 грн., при умові повернення їх до 15 січня 2014 року. Вказані обставини підтверджуються розписками, копії яких знаходяться в матеріалах справи (а.с.8, 9).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики, або таку ж кількість речей) того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Частина 1 ст. 1049 ЦК України зазначає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Згідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У правовому висновку про застосування ст.ст.1046, 1047 ЦК України, який міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14, який згідно ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України, вказано, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За правилами ч.1ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом , зокрема: відшкодування збитків та сплата неустойки (пені). Заборгованість із встановленого індексу інфляції на весь час заборгованості від суми боргу.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, вірно врахував обставини стосовно того, що пред'явлена позикодавцем боргова розписка містить вказані обставини (в ній позичальник власноручно зазначає про одержання в борг грошей, їх суму та точну дату повернення), тому суд прийшов до правильного висновку, що дана розписка є борговим документом, яка підтверджує укладення між сторонами договору позики.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на неправильність проведеного судом розрахунку суми стягнення 3% річних за неналежне виконання боргових зобов'язань.

Колегія суддів погоджується в цій частині з доводами апелянта. Суд першої інстанції припустився помилки при проведенні вказаного розрахунку. Із відповідача на користь позивача необхідно стягнути відсотки за використання коштів протягом періоду з 14 січня 2014 року по 25 листопада 2014 року не 22206 грн. 57 коп. 3% річних, а 19412 грн. 06 коп. Зокрема, за договором позики від 04 листопада 2013 року - 17605,48 грн., а за договором позики від 13 листопада 2013 року - 1806,58 грн. (680000 х 3 х 315:365:100 = 17605,48 ; 70000 х 3 х 314:365:100 = 1806,58; 17605,48 + 1806,58 = 19412,06). Тому в цій частині судове рішення у відповідності до положень ст. 309 ЦПК України підлягає зміні.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які апелянт посилається на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія судів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 24 грудня 2014 року змінити, зменшивши суму стягнення 3% річних з 22206 грн. 57 коп. до 19412 грн. 06 коп.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий Судді