У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Коротуна В.М.,Парінової І.К.,
Ступак О.В.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року та касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог посилалось на те, що 15 листопада 2007 року між банком та ОСОБА_7 укладено кредитний договір № DNU0GA08661557. На забезпечення виконання зобов'язань боржника за вказаним кредитним договором між банком та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки від 15 листопада 2007 року, за умовами якого в іпотеку передано будинок АДРЕСА_1.

В результаті неналежного виконання боржником її кредитних зобов'язань у неї утворилася кредитна заборгованість на суму у розмірі 103289,13 доларів США, у зв'язку з чим за умовами іпотечного договору та чинного законодавства у банку з'явилось право звернути стягнення на предмет іпотеки.

Посилаючись на зазначене, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу цього предмета іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2014 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року змінено рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2014 року в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк» порушує питання про скасування рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року і ухвалення нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року і залишення в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає відхиленню, касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 15 листопада 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_7 уклали кредитний договір № DNU0GA08661557, відповідно до якого остання отримала кредит у розмірі 44933,25 доларів США, в тому числі тіла кредиту 38010,00 доларів США, а також 6923,25 доларів США для сплати страхових платежів, з щомісячним надання грошових коштів (щомісячним платежем) в сумі не менше 512,67 доларів США, сума 512,67 доларів США включає заборгованість по кредиту, процентам, винагороди та комісії, зі сплатою відсотків за користування ним у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15 листопада 2022 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_6 уклали договір іпотеки від 15 листопада 2007 року. Згідно з договором іпотеки остання надала в іпотеку будинок АДРЕСА_1, загальною площею 54,30 кв.м, житловою площею 30,00 кв.м, а також земельну ділянку площею за тією ж адресою.

12 вересня 2012 року між банком та ОСОБА_7 було укладено додаткову угоду до кредитного договору. Відповідно до пункту З додаткової угоди пункт 1.1. кредитного договору викладений в новій редакції такого змісту: банк зобов'язується через касу видати позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у період з 15 листопада 2007 по 15 листопада 2022 року в сумі 65323,36 доларів США на споживчі цілі, а також сплату страхових платежів в сумі 27313,36 доларів США.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ КБ «Приватбанк» посилалось на те, що в результаті неналежного виконання боржником її кредитних зобов'язань у неї утворилася кредитна заборгованість на суму у розмірі 103289,13 доларів США, а банк за умовами договору іпотеки має право задовольнити свої вимоги за рахунок звернення стягнення на іпотечне майно.

Відповідно до пункту 24 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених підпунктами 18.8.1, 18.8.2, 18.9 цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в цьому договорі.

Згідно з пунктом 25 договору іпотеки реалізація предмета іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України.

Положення законодавства щодо права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки встановлене статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу з укладанням договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем від імені відповідача.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що боржником допущено порушення своїх кредитних зобов'язань, однак укладення між банком та ОСОБА_7 додаткової угоди від 12 вересня 2012 року, на думку суду першої інстанції, встановило нове кредитне зобов'язання, умови якого не були забезпечені спірним договором іпотеки. Крім того, суд виходив із того, що позов не підлягає задоволенню на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» через те, що спірне майно - будинок АДРЕСА_1 є постійним місцем проживання іпотекодавця, а іншого житла остання не має.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції виходив з того, що боржником порушено його кредитні зобов'язання, у зв'язку з чим у ПАТ КБ «Приватбанк» виникло право на задоволення своїх вимог за рахунок звернення стягнення на іпотечне майно. Однак, банк просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від імені відповідача, що суперечить положенням частини 5 статті 38 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), якою встановлено,що дії щодо продажу предмета іпотеки здійснюються іпотекодержателем від свого імені, і тому суд апеляційної інстанції позбавлений права задовольнити позов у спосіб, визначений позивачем.

Проте, повністю з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини 5 статті 38 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент звернення позивача до суду) дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Однак, станом на момент укладення кредитного договору від 15 листопада 2007 року зазначених вимог закону не існувало, оскільки частину 5 статті 38 Закону України «Про іпотеку» було викладено у тій редакції, на яку посилається апеляційний суд, Законом України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» від 25 грудня 2008 року.

Згідно з частиною 1 статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (частина 2 статті 5 ЦК України).

Можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом продажу предмета іпотеки із наданням іпотекодавцем прав іпотекодержателю здійснювати всі необхідні для продажу дії від імені іпотекодавця передбачено пунктом 29 договору іпотеки.

З огляду вказане, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_6 відносно того, що звернення стягнення на предмет іпотеки має відбуватися у відповідності до положення Закону України «Про іпотеку» у редакції чинній на момент укладення іпотечного договору, а умовами спірного договору іпотеки передбачені права банку на звернення стягнення предмета іпотеки шляхом його продажу від імені іпотекодавця.

Натомість, касаційна скарга ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «Приватбанк», які зводяться до неможливості застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не дають підстав для скасування або зміни рішення суду апеляційної інстанції, оскільки, вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із неможливості задоволення позовних вимог у спосіб визначений позивачем і не застосовував положень вказаного Закону.

Відповідно до частин 2 та 3 статті 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки, судом апеляційної інстанції, у порушення вимог статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, не перевірені вказані обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не враховані вимоги норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, то відповідно до статті 338 ЦПК України рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» відхилити.

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:В.М. Коротун
І.К. Парінова
О.В. Ступак
С.П. Штелик