УХВАЛА

іменем україни

25 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину майна, що є об'єктом спільної сумісної власності та поділ майна, визнання договорів купівлі-продажу недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2011 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з лютого 2001 року по серпень 2011 року проживала спільно однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 До серпня 2004 року вони проживали за адресою: АДРЕСА_1. Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах у них народився син - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком якого записаний відповідач. За час спільного проживання на протязі 10 років вони вели спільне господарство, мали спільний побут та сімейний бюджет. Зазначала, що останнім часом їх стосунки з ОСОБА_4 погіршились, оскільки він став ображати її та застосовувати фізичне насильство, у зв'язку з чим з серпня 2011 року вона разом з сином стали проживати у її батьків за адресою: АДРЕСА_2.

Під час спільного проживання з відповідачем за рахунок спільних коштів ними були придбані дві квартири, які були зареєстровані на ім'я відповідача, а саме: квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_3, а також автомобіль марки Chery Eastar, державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску. Незважаючи на те, що вона є співвласником вказаних квартир, як подружжя, ОСОБА_4 здійснив їх відчуження ОСОБА_5 на підставі договорів купівлі-продажу від 25 серпня 2011 року без її згоди.

Ураховуючи наведене, позивачка просила встановити факт її проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з лютого 2001 року по 1 серпня 2011 року з ОСОБА_4; визнати їх спільною сумісною власністю належне їм майно, а саме вказані квартири та автомобіль; визнати договори купівлі-продажу, укладені 25 серпня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсними та повернути сторони цих договорів у попередній стан; поділити майно, що є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4, визнавши за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, а за ОСОБА_4 - право власності на квартиру АДРЕСА_3; визнати за нею та ОСОБА_4 право власності на зазначений автомобіль по 1/2 частині за кожним.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_4 з січня 2004 року по 1 серпня 2011 року. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належною їм в рівних частках по 1/2 частині, квартиру АДРЕСА_1; квартиру АДРЕСА_3; автомобіль марки Chery Eastar, державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Визнано недійсними: договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Повернуто сторони вказаних договорів купівлі-продажу в первісний стан, повернуто у власність ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1, квартиру АДРЕСА_3, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 сплачені в рахунок придбання квартир 158 500 грн.

Поділено майно, що є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобілю марки Chery Eastar, державний номер НОМЕР_1, 2008 року випуску.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 та її представник - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без укладання шлюбу з 1 січня 2004 року по 1 серпня 2011 року доведено, тому майно, придбане за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, підлягає поділу у рівних частках.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у позові, апеляційний суд виходив із того, що позивачкою не доведено факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки його суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

У ч. 4 ст. 10 ЦПК України зазначено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки про вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

У ст. ст. 57-59 ЦПК України визначено належність та допустимість доказів, а у ст. 212 ЦПК України правило оцінки доказів.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що позивачкою не доведено факт проживання однією сім'єю з відповідачем без реєстрації шлюбу. Зокрема, цей факт спростовується поясненнями свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які пояснили, що ОСОБА_4 ніколи не проживав однією сім'єю як чоловік та дружина з позивачкою.

При цьому апеляційний суд не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, які підтвердили факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Також апеляційний суд не дав оцінки таким доказам, як акт про проживання ОСОБА_3 з дітьми та ОСОБА_4 з 2004 року за адресою: АДРЕСА_1, підписи яких посвідчені майстром КП ЖЕО № 8, фототаблиці із спільним зображенням сторін, заяву, складену від імені ОСОБА_3 про надання згоди на придбання спірної квартири по АДРЕСА_3, посвідченої 14 вересня 2006 року приватним нотаріусом.

Крім того, апеляційний суд, відхиляючи такі докази, як покази свідків ОСОБА_18, ОСОБА_15, ОСОБА_19 та ОСОБА_22, не врахував, що свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 протягом семи років були сусідами ОСОБА_3 та ОСОБА_4, підтвердили усталені подружні стосунки між ними та спільний побут, виховання дітей, у тому числі їх спільного сина, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, протягом 2004-2011 років.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212, 303, 316 ЦПК України зазначене не врахував, а, переоцінюючи докази, яким районний суд дав певну правову оцінку, не вказав які норми цивільного процесуального законодавства порушив суд при їх встановленні, дослідженні та оцінці.

За таких обставин рішення апеляційного суду є таким, що ґрунтується на припущеннях та не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухваленого рішення з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 та її представника - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко