Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 226/53/15. Головуючий у 1-й інстанції: Петунін І.В.
Провадження № 22-ц/778/2948/15р. Суддя-доповідач Спас О.В.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
]

06 травня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Спас О.В.,

суддів: Полякова О.З.,

Бабак А.М.,

при секретарі Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2
на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27 лютого 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Красноармійськвугілля про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:
У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позов ДП Красноармійськвугілля про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди.

В позові зазначав, що з ДП Красноармійськвугілля він знаходився у трудових відносинах з 02.04.1997р. по 16.06.1997р. у якості учня гірника підземного. Був звільнений на підставі ч.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу. У день звільнення він працював, тому розрахунок з ним повинен був проведений 16.06.1997р. Йому не була виплачена заробітна плата за червень 1997р. у вигляді вихідної допомоги у зв`язку з призовом на військову службу у розмірі не менш двомісячного середнього заробітку. Вихідна допомога повинна була зараховуватись у червні 1997р. Згідно наданого розрахунку від 27.02.2015р., середньомісячний заробіток ОСОБА_1 складає 83,45 грн., а тому розмір допомоги складає 166,90 грн. Розмір середньоденного заробітку складає 4,17 грн. Відповідно сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 16.06.1997р. по 27.02.2015р. складає: 4,17 грн. х 4377 робочих днів = 18252,09 грн. Невиплатою належних йому платежів йому завдано моральну шкоду, яка виявилася в порушенні його душевного спокою, він вимушений був хвилюватися з приводу невиплати заробітної плати, яка йому належить. Свої моральні страждання він оцінює у 100 грн.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд стягнути з ДП Красноармійськвугілля на його користь заробітну плату у розмірі 166,90 грн., моральну шкоду у розмірі 100 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 27 лютого 2015 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на незаконність, порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У поясненнях до апеляційної скарги просить рішення змінити, стягнути середній заробіток з 01.08.2001р. по 27.02.2015р. у розмірі 13994,52грн.

Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 2710/38-14 від 02.09.2014 року про зміну територіальної підсудності судових справ у відповідності до Закону України Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції, підсудність даної справи визначено апеляційному суду Запорізької області.

Відповідачем надані заперечення на апеляційну скаргу, в яких її доводи спростовуються. Представник відповідача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В засідання апеляційного суду сторони, будучи належно та своєчасно повідомленими про час та місце судового засідання, що підтверджується наявними в справі рекомендованими поштовими повідомленнями про вручення судових повісток про виклик, не з`явилися. З клопотаннями про відкладення судового засідання з повідомленням про поважність причин неявки до апеляційного суду не звернулися.

Судова колегія ухвалила про можливість розглядати справу за відсутності сторін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини.

Позивач з 02.04.1997р. по 16.06.1997р. знаходився у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений за п.3 ч.1 ст.36 КЗпП Україниу зв`язку з призовом працівника на військову службу, що встановлено на підставі записів з трудової книжки позивача, довідки відповідача, пояснень представників сторін.

Згідно довідки відповідача від 26.01.2015р., позивачу згідно особового рахунку при звільненні у зв`язку з уходом в армію була нарахована допомога у розмірі 2-х середніх заробітних плат у розмірі 350,40 грн.

Згідно довідки відповідача про заробітну плату для обчислення пенсії від 18.12.2014р., позивачу була нарахована заробітна плата у 1997р.: за квітень - 105,49 грн., за травень - 61,41 грн., за червень - 183,20 грн.

Згідно довідки відповідача про розрахунок середньоденного та середньомісячного заробітку позивача від 10.02.2015р., позивачу нарахована за квітень 1997р. - 0 (курси), за травень 1997р. - 43,83 крб. (курси, л/листок), середньоденна заробітна плата складаю 8,77 крб., середньомісячна заробітна плата складає 175,40 крб.

Згідно п.24 Акту про виділення та знищення від 12.01.2001р., знищені зведені відомості на видачу заробітної плати за 1997р. у зв`язку із спливом строку зберігання.

Судом першої інстанції дано оцінку поясненням свідка ОСОБА_3 , яка пояснила суду, що працює бухгалтером розрахункового відділу шахти ім.Стаханова ДП "Красноармійськвугілля". У довідці для Пенсійного фонду, беруться всі види оплат, які нараховуються на зарплату: курси, лікарняні, виклик у військомат та інше. При розрахунку середнього заробітку, беруться лише фактичні виходи на роботу за спусками у шахту. У позивача їх було 5 за весь період роботи на шахті. Тому у цих довідках різні суми нарахованих доходів. Вона не може пояснити, на підставі якого пункту постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р., вона не включила курси та лікарняний для розрахунку середньомісячної та середньоденної заробітної плати. Щодо того, що у довідці від 10.02.2015р. замість гривень зазначені карбованці - це технічна помилка, насправді суми у гривнях.

Суд першої інстанції, заслухавши пояснення представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, дійшов обґрунтованого висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що згідно ч.1 ст.116 КЗпП України(в редакції на день звільнення), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до п.п."а" п.317 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5, строк зберігання розрахунково-платіжних відомостей (особових рахунків) складає 75 років, а відповідно до п.318 вказаного Переліку строк зберігання відомостей на виплату грошей складає 3 роки.

Таким чином, оскільки з часу звільнення позивача, а саме з 16.06.1997 року, до часу звернення позивача з вимогами щодо проведення розрахунку, а саме 06.01.2015 року, пройшло більше 17-ти років і за цей період позивач жодних претензій відповідачу не пред`являв, тому, враховуючи положення п.318 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5, згідно якого строк зберігання відомостей на виплату грошей складає 3 роки, суд правильно визначив, що за даними відповідача у нього відсутня заборгованість перед позивачем по вихідній допомозі у зв`язку з призовом на військову службу, а позивачем не надано суду доказів наявності такої заборгованості.

Рішення суду відповідає роз`ясненням п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. Про практику застосування судами законодавства про оплату праці, за яким стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні відбувається в разі встановлення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок.

У даній справі позивач не довів, що на час звільнення 16.06.1997р. з ним не було проведений розрахунок. Необхідно врахувати і ту обставину, що вимогу з цього приводу ним заявлено у січні 2015р.

Таким чином, судом першої інстанції не було встановлено, що на час звільнення працівникові не були сплачені належні кошти, а тому не може бути застосована ст. 117 КЗпП України, яка передбачає відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги щодо презумпції вини відповідача не спростовують висновки рішення, оскільки відповідач має спростувати презумпцію вини в разі встановлення факту невиплати при звільненні належних працівникові сум заробітної плати.

Такої обставини судом першої інстанції не встановлено.

Доводи апеляційної скарги щодо підтвердження суми заборгованості з виплати вихідної допомоги на підставі довідок відповідача від 18.12.2014р. №1252 про заробітну плату для обчислення пенсії, від 10.02.2015р. № 117 про розрахунок середнього заробітку не мають підтвердження цими документами, які не містять відомостей про невиплату працівнику належної суми.

Наведений у апеляційній скарзі з поясненнями до неї розрахунок заборгованості підприємства-відповідача, складений апелянтом у сумі 13994,52грн. не може бути прийнятий апеляційним судом і не є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення на користь позивача, оскільки ґрунтується цей розрахунок на тій обставині, що підприємство завинило позивачу 350грн. при його звільненні 16.06.1997р. Проте, судом першої інстанції не встановлено наявності заборгованості підприємства перед позивачем при його звільненні.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для застосування строку позовної давності не спростовують висновки рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено по суті вимог, які не знайшли свого підтвердження.

Одночасне посилання суду першої інстанції на ст.233 КЗпП України є помилковим, проте не призвело до неправильного вирішення справи і не тягне скасування правильного по суті рішення суду.

Інших доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 відхилити.
Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 27 лютого 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:
Судді: