У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 1 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 9 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 17 січня 2011 року біля приміщення Коростенського міськрайонного центру зайнятості населення по вул. Ольгинській, 3 у м. Коростені ОСОБА_4, рухаючись на автомобілі «Мазда 3», державний номерний знак НОМЕР_1, заднім ходом, здійснив зіткнення з дитячим візком, в якому знаходилась його онука - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Намагаючись уникнути зіткнення автомобіля з дитячим візком, він накрив собою візок та був збитий зазначеним транспортним засобом. У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) йому та онуці завдано тілесні ушкодження та моральної шкоди.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 1 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на його користь 500 грн на відшкодування моральної шкоди та 243 грн 60 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 9 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами норм матеріального й процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та змінити рішення суду першої інстанції, в мотивувальній частині якого зазначити, що події 17 січня 2011 року по вул. Ольгинській, 3 у м. Коростені Житомирської області виникли з вини відповідача, а в резолютивній частині збільшити розмір морального відшкодування до заявленого в позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 своїми діями порушив п. 10.9 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, тому стягнув з нього грошові кошти на відшкодування моральної шкоди з урахуванням положень ч. 2 ст. 1193 ЦК України щодо грубої необережності потерпілого.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що постановою про відмову в порушенні кримінальної справи встановлено, що внаслідок наїзду автомобіля на дитячий візок ніхто з учасників ДТП тілесних ушкоджень не отримав, а пішохід, ОСОБА_3, тілесні ушкодження у вигляді забійної рани верхньої лобної ділянки та верхньої губи отримав внаслідок падіння на проїжджу частину дороги, рятуючи дитячий візок. Отже, апеляційний суд, вказавши, що ні позивач, ні його неповнолітня онука тілесні ушкодження внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки не отримали, дійшов висновку, що підстави для відшкодування шкоди відсутні.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 17 січня 2011 року по вул. Ольгинській, 3 у м. Коростені ОСОБА_4, керуючи автомобілем «Мазда 3», державний номерний знак НОМЕР_1, та здійснюючи рух заднім ходом, не переконався в безпечності свого маневру і допустив наїзд на дитячий візок, який вів, перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, позивач, внаслідок чого дитячий візок зазнав механічних ушкоджень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно з актом судово-медичного дослідження від 24 квітня 2011 року № 41 ОСОБА_3 завдано тілесні ушкодження у вигляді поверхневої рани в лівій надбрівній ділянці з переходом в ліву лобну ділянку, садна на верхній частині спинки носа, поверхневої рани в ділянці лівої носо-губної складки, двох саден в проекції лівого наколінника, садна по тильній поверхні п'ясно-фалангового суглоба першого пальця правої кісті, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров'я.

Аналогічний акт судово-медичного дослідження від 28 лютого 2011 року № 63 складено відносно отриманих під час ДТП тілесних ушкоджень ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Так, постановою Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10 травня 2011 року провадження в адміністративній справі за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_4 закрито з підстав, передбачених ст. 38 КУпАП, у зв'язку зі спливом строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Разом з тим у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

Ураховуючи викладене, апеляційний суд, неправильно застосувавши норми ч. 4 ст. 61 ЦПК України, не врахував, що наведена вище постанова в справі про адміністративне правопорушення не є вироком чи обов'язковою для звільнення від доказування постановою і як будь-який доказ підлягає оцінці згідно з вимогами ст. 212 ЦПК України, тому безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом.

При цьому, враховуючи конкретні обставини події, районний суд вірно застосував положення ч. 2 ст. 1193 ЦК України, оскільки груба необережність ОСОБА_3 сприяла завданню йому шкоди. У зв'язку із цим у цій частині доводи касаційної скарги є безпідставними.

При визначенні розміру моральної шкоди районний суд правильно виходив із її доведеності позивачем та врахував вимоги розумності й справедливості.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 9 лютого 2015 року скасувати, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 1 грудня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Т.П. Дербенцева

О.В. Кадєтова

М.І. Наумчук

С.Ф. Хопта