Справа № 361/15/15ц Головуючий у І інстанції Василишин В.О.
Провадження № 22-ц/780/3532/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 29 16.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

16 липня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Даценко Л.М.,

суддів Савченка С.І., Білоконь О.В.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Зіп Транс Буд" на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2015 року у справі за позовом Приватного підприємства "Зіп Транс Буд" до ОСОБА_2, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрінтерекспедиція" про відшкодування матеріальних збитків,

встановила:

У січні 2015 року приватне підприємство «Зіп Транс Буд» (далі ПП «Зіп Транс Буд») звернулося до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому посилається на те, що 01.07.2014 року між сторонами укладено трудовий договір № 07/01-14, згідно умов п. 1.1 якого ОСОБА_2 приймається на посаду водія-експедитора із встановленням випробувального терміну один місяць.

01.07.2014 року між сторонами укладено договір № 07/01-14 про повну матеріальну відповідальність, згідно умов якого відповідач, працюючи у позивача в якості водія-експедитора та виконуючи роботу, безпосередньо повязану з керуванням транспортного засобу, перевезенням вантажу, приймає на себе повну матеріальну відповідальність, забезпечуючи збереження ввірених йому та переданих згідно акту приймання-передачі № 3266 підприємством матеріальних цінностей.

Під завантаження вантажу позивач надав відповідачу автомобіль НОМЕР_1 з бортовим тентованим напівпричепом державний номер НОМЕР_2, який доставляв вантаж з мастильними матеріалами (масла моторні, гідравлічні, індустріальні) в бочках, каністрах п/є на 29 піддонах в кількості 1351 штуки) загальною вагою 20468 кг, згідно міжнародної товарно-транспортної накладної СМR № 275300 та митної декларації форми МД-2 504060000/2014/4083 з м. Ярославль (РФ) до м. Одеса (Україна).

Під час перевезення вантажу по території України відкрутилися гайки лівого заднього колеса автомобіля, однак ОСОБА_2 не зупинився та не підтягнув гайки колеса, а продовжив рух поки у селі Вертіївка Ніжинського району Чернігівської області стало унеможливлене подальше пересування автомобіля і на допомогу йому був викликаний інший автомобіль, який перечепив причіп з вантажем і привіз вантаж 11.07.2014 року до м. Києва та залишив його на вул. Саперно-Слобідська, 104 навпроти АЗС WOG на відповідальне зберігання відповідачу.

Однак, відповідач замість того, щоб залишитися зі своїм автомобілем НОМЕР_1 для зберігання вантажу в напівпричепі державний номер НОМЕР_2, який він перевозив, перевезти його до місця призначення та видати його особі, як має право на одержання вантажу, залишив місце знаходження вантажу з напівпричепом без охорони.

12 липня 2014 року біля 02 год. ночі невідомі особи скоїли крадіжку бортового тентованого напівпричепа з усіма мастильними матеріалами в бочках і каністрах, шляхом причеплення залишеного відповідачем без охорони напівпричепа АА 6184 ХТ до автомобіля DAF білого кольору і вивезення з вулиці Саперно-Слобідська, 104 м. Києва у невідомому напрямку.

По факту крадіжки напівпричепу із мастильними матеріалами органами внутрішніх справ відкрите кримінальне провадження.

Відповідач порушив взяті на себе зобовязання по перевезенню вантажу автомобільним транспортом на підставі трудового договору перевезення вантажу № 07/01-14 від 01.07.2014 року і втратив цей вантаж з напівпричепом на території України в м. Києві за обставин, які залежали від його волі та з його вини.

Позивач просить стягнути з відповідача на його користь матеріальні збитки за втрату вантажу в розмірі 350858,48 грн., відшкодувати матеріальні збитки згідно розписки на суму 10000,00 грн., вартість напівпричепа на суму 78962,11 грн., а всього стягнути 439820,59 грн. та судові витрати.

Позов заявив з підстав, передбачених ст. ст. 15, 16, 526, 611, 629, 924, 925 ЦК України, ст. ст. 130, 134, 135-1, 136 КЗпП України та ст. 314 ГК України.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь приватного підприємства «Зіп Транс Буд» 10000,00 грн. в якості відшкодування матеріальних збитків, завданих пошкодженням транспортного засобу, а також судові витрати в сумі 243,60 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У апеляційній скарзі ПП Зіп Транс Буд просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права.

Так, суд не взяв до уваги те, що з відповідачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність, та положення ст. ст. 130, 134 КЗпП України, які саме й підтверджують, що шкода завдана саме з вини відповідача і його винними протиправними діями (бездіяльністю).

Судом не зясована природа спірних правовідносин, не застосовано до спірних правовідносин Конвенцію про договір міжнародного дорожнього перевезення вантажів, покладення відповідальності на позивача не відповідає умовам договору та положенням законодавства, оскільки в даному випадку відповідальність повинен нести дійсний перевізник водій-експедитор ОСОБА_2, який особисто отримав вантаж в м. Ярославль РФ, розписався за нього в графі 23 міжнародно-транспортної накладної СМR № 275300 і повинен був доставити вантаж в м. Одесу. Також не застосована ст. 924 ЦК України, за якою відповідальність за втрату вантажу покладається на перевізника, яким є відповідач, і який відповідає за збереження вантажу з моменту прийняття його до перевезення та до видачі одержувачеві.

Суд не врахував, що безпосереднім виконавцем договору перевезення вантажу є водій-експедитор ОСОБА_2 і на нього на підставі трудового договору і договору про повну матеріальну відповідальність безпосередньо покладається відповідальність за збереження і втрату вантажу.

Суд також не взяв до уваги те, що відповідач порушив взяті на себе зобовязання по перевезенню вантажу автомобільним транспортом на підставі трудового договору перевезення вантажу № 07/01-14 від 01.07.2014 року і втратив цей вантаж з напівпричепом на території України в м. Києві за обставин, які залежали від його волі та з його вини.

Крім того, суд не врахував те, що саме з вини відповідача сталася крадіжка причепу з вантажем 12.07.2014 року внаслідок обставин, яким позивач не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало (ст. 924 ЦК України).

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальних збитків за втрату вантажу в розмірі 350858,48 грн. та вартість напівпричепа в розмірі 78962,11 грн. суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки через їх недоведеність позивачем, оскільки у судовому засіданні позивачем не було надано достовірних та переконливих доказів вини відповідача ОСОБА_2 у викраденні тентованого напівпричепу марки «Кogel SN 24», реєстраційний номер НОМЕР_2 із вантажем.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно ч. ч. 1 та 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

За змістом пункту 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: 1) між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до вимог ст. 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Встановлено, що 07.02.2014 року між позивачем та ТОВ «Укрекспедиція» укладено договір перевезення вантажу № 2639/1, у відповідності з п. 1.1 якого та згідно замовленням на перевезення вантажів автомобільним транспортом № 5/2639/1 від 03.07.2014 року позивач зобовязався у термін до 15.07.2014 року доставити ввірений йому вантаж, який належить клієнтам-замовникам послуг експедитора ТОВ «Південнобузький паливний термінал» за маршрутом м. Ярославль (РФ) м. Одеса (Україна) та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві).

Встановлено, що 01.07.2014 року між сторонами укладено трудовий договір № 07/01-14, згідно умов п. 1.1 якого ОСОБА_2 приймається на посаду водія-експедитора із встановленням випробувального терміну один місяць.

Згідно пунктів 4.2, 4.3, 4.5 та 4.10 даного трудового договору працівник несе повну матеріальну відповідальність: за збереження вантажів, які він перевозить; за порушення термінів доставки і збереження вантажів в порядку та на умовах, встановлених законодавством України; за нестачу (крадіжку) паливно-мастильних матеріалів та зобовязується протягом двох робочих днів з дня виявлення відшкодувати збитки в повному обсязі.

У разі звільнення, не передання автомобіля по акту прийому-передачі всі виявлені дефекти будуть покладені на працівника.

Згідно п. 2.2.18 у випадку звільнення працівник зобовязаний передати ввірені йому транспортні засоби по акту прийому-передачі та усунути або компенсувати збитки, завдані працівником транспортним засобам.

Встановлено, що 01.07.2014 року між сторонами укладено договір № 07/01-14 про повну матеріальну відповідальність, згідно умов якого відповідач, працюючи у позивача в якості водія-експедитора та виконуючи роботу, безпосередньо повязану з керуванням транспортного засобу, перевезенням вантажу, приймає на себе повну матеріальну відповідальність, забезпечуючи збереження ввірених йому та переданих згідно акту приймання-передачі № 3266 підприємством матеріальних цінностей та в звязку з викладеним зобовязується: своєчасно повідомляти адміністрацію позивача про всі обставини, які можуть погрожувати забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей (ч. 1 п. б), у випадку пошкодження, нестачі або знищення матеріальних цінностей з вини працівника відшкодувати власнику матеріальний збиток (ч. 1 п. д), у випадку коли з вини працівника не було забезпечено цілісності ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розміру збитку, нанесеного власнику та його відшкодування здійснюється у відповідності з діючим законодавством.

Встановлено, що згідно наказу директора ПП «Зіп Транс Буд» від 08 квітня 2014 року за водієм-експедитором ОСОБА_2 закріплено автомобіль «Iveco 440 Е 42», реєстраційний номер НОМЕР_3, та напівпричіп «Кogel SN 24», реєстраційний номер НОМЕР_2, які належать позивачу на підставі свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, зобовязано відповідача підтримувати його технічний та санітарний стан згідно із нормативами та передано йому зазначені товарно-матеріальні цінності по акту приймання-передачі транспортних засобів, документів та обладнання від 08 квітня 2014 року № 3266. (а. с. 14-15, 17-18).

Судом першої інстанції встановлено, що 08 липня 2014 року автомобіль «Iveco 440 Е 42», реєстраційний номер НОМЕР_3 та напівпричіп «Кogel SN 24», реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2 завантажено в м. Ярославль (Російська Федерація) мастильними матеріалами (масла моторні, гідравлічні, індустріальні) в бочках, каністрах п/є на 29 піддонах в кількості 1351 штуки) згідно із міжнародною товарно-транспортною накладною СМR № 275300 та митною декладарцією МД-2 504060000/2014/4083. (а. с. 30-31).

Встановлено, що під час перевезення вантажу по території України відкрутилися гайки лівого заднього колеса автомобіля, в результаті чого у селі Вертіївка Ніжинського району Чернігівської області стало унеможливлене подальше пересування автомобіля і на допомогу відповідачем був викликаний інший автомобіль, на який було приєднано напівпричіп із вантажем, який 11.07.2014 року був доставлений до м. Києва на вул. Саперно-Слобідська, 104 навпроти АЗС WOG, звідки 12 липня 2014 року близько 02 год. ночі даний причіп з вантажем був викрадений невідомими особами.

Як убачається з пояснень відповідача у судовому засіданні, керований ним автомобіль «Iveco 440 Е 42», реєстраційний номер НОМЕР_3, поламався в населеному пункті Вертіївка. Він доїхав до поста ДАІ та викликав на допомогу інший транспортний засіб, на який було приєднано напівпричіп із вантажем і на вїзді до міста Києва транспортні засоби поїхали в різні напрямки. Він доставив керований ним автомобіль до місця проживання директора підприємства по вулиці Конотопська, 22, а де поставили напівпричіп із вантажем йому не було відомо. Повний пакет документів на вантаж він передав іншим водіям. У наступні дні він приймав участь у ремонті силового тягача, який не було відремонтовано до крадіжки напівпричепа із вантажем. Наказів та розпоряджень від директора підприємства щодо вантажу та його охорони йому не надходило.

Зазначені обставини позивачем визнані в судовому засіданні та не спростовані належними та допустимими доказами, а також підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, та ОСОБА_5

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача матеріальні збитки за втрату вантажу в розмірі 350858,48 грн. та вартість напівпричепа в розмірі 78962,11 грн., дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено позовні вимоги в цій частині, оскільки у судовому засіданні позивачем не було надано суду достовірних та переконливих доказів вини відповідача ОСОБА_2 у заподіянні шкоди позивачу у зазначеному розмірі.

Крім того, як убачається з матеріалів справи, автомобіль НОМЕР_1 з напівпричепом державний номер НОМЕР_2, переданий позивачем відповідачу згідно наказу про закріплення автомобіля та напівпричепа від 08.04.2014 року та акту № 3266 приймання-передачі транспортних засобів від 08.04.2014 року, а трудовий договір та договір про повну матеріальну відповідальність укладені між сторонами 1 липня 2014 року. Доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги, що з відповідачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність та положення ст. ст. 130, 134 КЗпП України, які саме й підтверджують, що шкода завдана саме з вини відповідача і його винними протиправними діями (бездіяльністю) не спростовують висновків суду з вищевикладених підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не застосована ст. 924 ЦК України, за якою відповідальність за втрату вантажу покладається на перевізника, яким на думку апелянта в даному випадку є відповідач, не заслуговують на увагу, оскільки зазначена стаття не поширюється на дані трудові правовідносини, які склалися між сторонами за трудовим договором від 1 липня 2014 року, за умовами якого відповідач не брав на себе зобовязань щодо перевезення вантажів. Такі зобовязання взяв на себе позивач за договором перевезення вантажу № 2639/1, укладеного 07.02.2014 року між Приватним підприємством «Зіп Транс Буд» та ТОВ «Укрекспедиція», за умовами якого Приватне підприємство «Зіп Транс Буд» назване перевізником та взяло на себе зобовязання щодо перевезення вантажів.

Також не заслуговують на увагу доводи апеляційної інстанції, що суд не врахував те, що саме з вини відповідача сталася крадіжка причепу з вантажем 12.07.2014 року внаслідок обставин, яким позивач не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало, оскільки, як встановлено судом першої інстанції з дозволу позивача напівпричіп із вантажем був приєднаний до іншого автомобіля та іншим водієм, а не відповідачем, доставлений в м. Київ на вказане представником позивача місце, яке відповідачу було невідоме.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Зіп Транс Буд" відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді