01 липня 2015 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого одноособово судді Донцова Д.Ю.,
при секретарі судового засідання Громова А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди,
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3, директора сьомого філіалу агентства нерухомості «ТВ-Дом», що знаходиться за адресою: місто Одеса, вулиця Академіка Філатова, будинок 41, з проханням надати йому послуги, пов'язані з придбанням об'єкта нерухомості (садового будинку з господарчими будівлями та спорудами).
Обговоривши всі необхідні питання, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 уклали договір № 000000460 про надання послуг, предметом якого було надання ОСОБА_3 позивачу послуг, пов'язаних з придбанням останнім об'єкта нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 зобов'язувався прийняти та оплатити надані послуги в порядку та строки, передбачені цим договором.
Ціна об'єкта нерухомості складала 611250,00 грн., що була еквівалентна на той день 75 000,00 доларів США за офіційним курсом НБУ (1 долар США - 8,15 грн.).
ОСОБА_3 надала ОСОБА_1 бланк попереднього договору до договору купівлі-продажу вищевказаного предмета договору про надання послуг.
Оскільки, як пояснили ОСОБА_1, обов'язковою умовою при укладенні подібних попередніх договорів є спочатку передача покупцем об'єкта нерухомості гарантійної суми продавцю об'єкта нерухомості, а вже потім укладення між ними самого попереднього договору, то, того ж дня, 27 серпня 2013 року, в приміщенні сьомого філіалу агентства нерухомості «ТВ-Дом», ОСОБА_1 передав продавцю об'єкт нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_2 гарантійну суму у розмірі 61 125 (шістдесят одна тисяча сто двадцять 00) грн., що була еквівалентна 7 500 (сім тисяч п'ятсот 00) доларів США за офіційним курсом НБУ (1 долар США - 8,15 грн.).
Згідно п. 1.3.2. Договору залишок суми (тобто різниця між ціною, яка буде остаточно визначена відповідно до п. 1.2.2. попереднього договору та сплаченою гарантійною сумою), позивач зобов'язувався сплатити відповідачу в день підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна (основного договору).
При передачі ОСОБА_1 ОСОБА_2 вищевказаної гарантійної суми у розмірі 61 125 грн., були присутні директор сьомого філіалу агентства нерухомості «ТВ-Дом» ОСОБА_3, ріелтор сьомого філіалу агентства нерухомості «ТВ-Дом» ОСОБА_4 та ріелтор ОСОБА_5.
Після цього, того ж дня, 27 серпня 2013 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Попередній договір № 000000460.
За даним попереднім договором, на умовах, визначених даним договором, сторони зобов'язались в майбутньому до 20 січня 2014 року укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким ОСОБА_2 являється продавцем, а ОСОБА_1 - покупцем (п. 1.1. Попереднього договору).
Відповідно до п. 4.3. Договору сторони погодили, що в подальшому даний договір підлягає нотаріальному посвідченню протягом 10 робочих днів з дати оплати суми, вказаної в п. 1.3.1. договору.
Згідно п. 4.4. Договору, сторони підтверджують, що всі заяви та гарантії, визначені в даному Договорі, являються правильними та дійсними у всіх аспектах на день його підписання та залишаться такими на весь строк дії даного Договору.
Позивач зазначає, що при укладенні вищевказаного Попереднього договору були порушені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме ч. 4 та ч. 5 ст. 203 ЦК України, а саме: правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
До того ж, згодом, після укладення Попереднього договору від 27 серпня 2014 року, були виявлені суттєві недоліки в облаштуванні об'єкта нерухомості (садовому будинку з господарчими будівлями та спорудами) щодо неналежного його опалення у зимовий період, про що відповіда ОСОБА_2 не попередив заздалегідь ОСОБА_1
Позивач зазначає, що вищезазначені обставини стали підставою для його звернення до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди.
Позивач у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, згідно поданої до канцелярії суду письмової заяви представник позивача просить справу розглядати у відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити, не заперечує проти постановлення судом заочного рішення.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у відсутності відповідача до суду не надходило.
За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України.
Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного.
Судом встановлено, що 27 серпня 2013 року між ОСОБА_1 (далі - Замовник) та ОСОБА_3, фізичною особою-підприємцем, що діє на підставі свідоцтва НОМЕР_3 від 03.03.2008 року (далі - Виконавець) було укладено Договір № 000000460 про надання послуг, предметом якого було надання Виконавцем Замовнику послуг, пов'язаних з придбанням останнім об'єкта нерухомості, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Відповідно до п. 3.1. Договору № 000000460 про надання послуг від 27.08.2013 року ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання прийняти та оплатити надані Виконавцем послуги в порядку та строки, передбачені цим договором.
27 серпня 2013 року між ОСОБА_2 (далі Сторона-1) та ОСОБА_6 (ділі Сторона-2) уклали Попередній договір №000000460.
Згідно пунктів 1.1. - 1.2. Попереднього договору №000000460 від 27.08.2013 року, на умовах визначених цим Договором, Сторони зобов'язуються в майбутньому до 20.01.2014 року, укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна (далі - Основний договір), по якому Сторона -1 є Продавцем, а Сторона 2 Покупцем. За умовами Основного договору Сторона -1 зобов'язується передати, а Сторона-2 прийняти та сплатити встановлену ціну за об'єкт нерухомого майна - який розташований за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно п. 1.3.2. Попереднього договору №000000460 від 27.08.2013 року, залишок суми (тобто різниця між ціною, яка буде остаточно визначена відповідно до п. 1.2.2. попереднього договору та сплаченою гарантійною сумою), Сторона -2 зобов'язувався сплатити Стороні-1 в день підписання договору купівлі-продажу нерухомого майна (основного договору).
Відповідно до п. 4.3. Попереднього договору №000000460 від 27.08.2013 року, Сторони погодили, що в подальшому даний договір підлягає нотаріальному посвідченню протягом 10 робочих днів з дати оплати суми, вказаної в п. 1.3.1. Договору.
Згідно п. 4.4. Попереднього договору №000000460 від 27.08.2013 року, Сторони підтверджують, що всі заяви та гарантії, визначені в даному Договорі, являються правильними та дійсними у всіх аспектах на день його підписання та залишаться такими на весь строк дії даного Договору.
Відповідно до ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена - у письмовій формі.
Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно з ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у шлюбі з ОСОБА_7 з 02 червня 1973 року.
Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Відповідно до ч. 3 ст. 65 Сімейного кодексу України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Докази того, що під час укладання Попереднього договору №000000460 від 27.08.2013 року, була наявна нотаріально засвідчена письмова згода ОСОБА_7, як дружини Сторони-2, на придбання ОСОБА_1 садового будинку, суду стороною відповідача надано не було.
Загальним наслідком визнання недійсним правочину є двостороння реституція, яка здійснюється за правилами ст. 216 ЦК України.
Так, згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
З наданих суду письмових доказів встановлено, що в провадженні Овідіопольського районного суду Одеської області знаходилась цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання попереднього договору недійсним та повернення грошових коштів.
11 лютого 2014 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі судді Гандзій Д.М. виніс рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання попереднього договору недійсним та повернення грошових коштів.
Підставою відмови у задоволені позову, як зазначено в рішенні суду є те, що заявлений позов необґрунтований та безпідставний.
В мотивувальній частині рішення суд зазначив: «Отже, оскільки попередній договір купівлі-продажу від 27.08.2013 р., укладений між позивачем та відповідачем не відповідає вимогам Закону - відповідно до ст. 215 ЦК України, такий договір є недійсним. А відтак, оспорюваний попередній договір від 27.08.2013 р. є нікчемним. Враховуючи, що позивачем були заявлені вимоги про стягнення з відповідача 61 125 грн. за нікчемним правочином, а не про стягнення авансу, яким на думку суду є вказана сума, і ні позивачем, ні його представником не були заявлені позовні вимоги про стягнення авансу, а згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі - відповідно суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, і у задоволенні позову в частині стягнення вищевказаної суми з відповідача слід також відмовити».
Як видно, суд першої інстанції визнав даний договір недійсним і визнав те, що потрібно стягнути аванс (що в даному випадку і є грошові кошти в розмірі 61 125 грн., про стягнення яких просив ОСОБА_1.), однак в задоволенні позову повністю відмовив.
В постанові Верховного Суду України «Про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів» по справі 6-176цс12 від 13 лютого 2013 року зазначається, що оскільки договори купівлі-продажу будинку й частин земельних ділянок, які б за своєю формою та змістом відповідали вимогам закону, між сторонами у справі укладені не були, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана ОСОБА_8 відповідачу грошова сума в розмірі 968 420 гривень є авансом, який підлягає поверненню позивачу, тому висновок суду касаційної інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог про стягнення авансу за попереднім договором є помилковим. Верховний Суд України постановив заяву ОСОБА_8 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 жовтня 2012 року задовольнити.
Як видно, в даному випадку, ОСОБА_8, як і позивач, теж просив про стягнення грошових коштів, не узагальнюючи це словом «аванс».
Прослухавши технічний запис судового засідання Овідіопольського районного суду Одеської області від 11 лютого 2014 року по цивільній справі за вищевказаним позовом ОСОБА_1, суд встановив, що під час зазначеного засідання представник ОСОБА_2 не заперечував факту отримання його довірителем грошових коштів у розмірі 61 125 (шістдесят одна тисяча сто двадцять п'ять) грн. 00 коп. від ОСОБА_1
Також, відповідно до технічного запису, під час судового засідання суддя зазначив: «Ну я так вважаю, що факт передачі грошей не заперечується відповідачем. ...представник відповідача підтвердив, що отримав, дійсно, суму в розмірі 61 125 грн.»
Однак, вже 07 квітня 2014 року під час судового засідання в суді апеляційної інстанції, представник відповідача змінив свою позицію та заявив, що грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не отримував, у зв'язку з чим апеляційний суд Одеської області відмовив у задоволенні апеляційної скарги, так як свідки всього, що відбувалось, та сам ОСОБА_2 ухилились від явки до суду.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 липня 2014 року, ОСОБА_1 будо відмовлено у відкритті касаційного провадження у зв'язку з тим, що суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, які не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанції, а також вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази, та оцінивши їх, суд приходить до висновку, що дійсно ОСОБА_2 ввів ОСОБА_1 в оману, а саме: укладаючи Попередній договір № 000000460 від 27 серпня 2013 року, ОСОБА_2 мав за мету отримати грошові кошти у розмірі 61 125 грн., не маючи наміру виконувати свої зобов'язання та укладати в майбутньому основний договір.
До того ж, згодом, після укладення попереднього договору від 27 серпня 2014 року, були виявлені суттєві недоліки в облаштуванні об'єкта нерухомості (садовому будинку з господарчими будівлями та спорудами) щодо неналежного його опалення у зимовий період, про що відповідач ОСОБА_2 не попередив заздалегідь позивача.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман набуває юридичного значення тоді, коли його використовують як засіб «схилити» сторону вчинити правочин. Вчинення правочину під впливом обману обумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, спираючись на не вірне уявлення про обставини, які мають істотне значення.
Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.
Враховуючи це, дії ОСОБА_2 мають всі ознаки обману, передбачені ст. 230 ЦК України.
Відповідач ОСОБА_2, заволодів грошовими коштами позивача ОСОБА_1, шляхом обману і відмовився їх повертати.
Відповідно до ч. 2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.
З урахуванням того, що сума збитків, завдана позивачу складає 61 125 грн., то подвійний розмір збитків, які зобов'язаний відшкодувати відповідач ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 складає 122 250 грн.
Крім того, усі вищевказані події дуже вплинули на моральний стан ОСОБА_1 та на його стан здоров'я.
Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.
Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Позивач зазначає, що моральна шкода, яка була йому нанесена, внаслідок обману та заволодіння його грошовими коштами, складається з наступного: душевні страждання. Так, в наслідок обману з боку ОСОБА_2 ОСОБА_6 втратив значну суму грошових коштів, ОСОБА_2 не збирається її повертати і навіть стверджує, що такої суми не отримував. Внаслідок переживань у ОСОБА_1 погіршився стан здоров'я, загострилися хронічні хвороби, знизився апетит, почалися випадки безсоння.
З наданих суду доказів, підтверджується погіршення стану здоров'я ОСОБА_1 саме у зв'язку з вищевказаними подіями є виписка із медичної карти амбулаторного хворого, видана лікарем КУ «Міська поліклініка № 20» від 16.02.2015 року, відповідно до якої: 15.01.2014 року ОСОБА_1 був оглянутий кардіологом. Діагноз: ГБ ІІ стадії, ІІІ ступеню, кризовий перебіг, неускладнений гіпертонічний криз. Рекомендовано: стаціонарне лікування та ліки; 14.02.2014 року ОСОБА_1 оглянутий ревматологом. Діагноз: хронічний подагричний артрит в стадії загострення. ІБС. Стабільна стенокардія з частими приступами. ГБ ІІ стадія, ІІІ ступеню. Рекомендовано: стаціонарне лікування та ліки; 21.04.2014 року ОСОБА_1 оглянутий кардіологом. Діагноз: ІБС. Прогресуюча стенокардія з ГБ ІІ стадії. Рекомендовано: стаціонарне лікування; 16.05.2014 року ОСОБА_1 оглянутий кардіологом. Діагноз: ІБС. Стабільна стенокардія ІІІ ФК з частими приступами. ГБ ІІ стадії, ІІІ ступеню, ризик 3. СНТ (ІІІ ФК). Рекомендовані ліки.
Додаткові зусилля для організації життя. До неправомірних дій (обману) з боку ОСОБА_2, ОСОБА_1 мав намір придбати заміський будинок у тихому мальовничому місці, де вести спокійне, розмірене життя. Але після заволодіння його грошовими коштами у ОСОБА_8 вже не вистачало коштів для придбання будинку, життєві плани були зруйновані. Для організації заміського відпочинку він повинен був витрачати значні кошти. Крім того, задля повернення втрачених внаслідок обману грошових коштів він повинен був звертатися до суду, нервувати, шукати адвоката та відвідувати судові засідання та допити у органах міліції, все це порушило звичайний розклад життя, потребує часу, відриву від звичайних справ.
Такі душевні страждання ОСОБА_1 та додаткові зусилля для організації життя тривають вже 1 рік та 8 місяців.
Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Керуючись ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 215, 216, 220, 230, 635, 657 ЦК України, ст. 60, ч. 1 ст. 65, ч. 3 ст. 65 СК України, п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, ст.ст. 1, 3, 10, 57-61, 208, 209, 212 -215 ЦПК України, суд,-
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2) відшкодування збитків, у зв'язку з обманом, у подвійному розмірі 122250,00 грн. (сто двадцять дві тисячі двісті п'ятдесят гривень 00 копійок).
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Суддя