Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

за участю:

представника позивачки - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, третя особа: ОСОБА_3, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.12.1998 року вона разом із своїм сином ОСОБА_2 та тіткою ОСОБА_4 в результаті укладення договору міни, стали співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року її тітка ОСОБА_4 померла і після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з 1/3 частини квартири, розташованої за адресою м. Київ, АДРЕСА_1.

Посилається на те, що з дня смерті ОСОБА_4 і до цього часу, особи які мали б право на отримання спадкового майна, не заявлялися, вона, як відповідальний співвласник увесь цей час добросовісно, відкрито, безперервно володіла належною померлій часткою у спільному нерухомому майні. Крім того, вона безперервно з 1999 року до даного часу проживає в спірній квартирі, усі особові рахунки по сплаті комунальних послуг оформлені на неї, та весь цей час сплачує всі комунальні платежі в повному обсязі, постійно доглядає за кімнатою померлої тітки, підтримує її належний стан.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 328, 344 ЦК України, звертається з даним позовом до суду та просить визнати за нею право власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 яка належала ОСОБА_4 за набувальною давністю.

Позивачка та її представник в судовому засіданні вимоги підтримують з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями просять позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, до суду надано пояснення по справі згідно яких просять суд прийняти рішення, згідно чинного законодавства та слухати справу без участі представника.

Третя особа також в судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, до суду надіслав телеграму згідно якої просить справу розглядати без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.

Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши в сукупності матеріали справи суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі Договору міни від 20.12.1998 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстрованого в реєстрі за № 2262, є співвласниками в рівних долях квартири АДРЕСА_1, що у м. Києві (а.с. 11-12, 10, 95).

Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 79 років померла ОСОБА_4, що об'єктивно підтверджується Свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 виданим 05.03.2002 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с. 6).

Згідно наданих суду Довідки КП «Галицьке Подільського району міста Києва» № 2 від 14.02.2014 року та Довідки Форма № 16, ОСОБА_4 з 26.01.1999 року до дня своєї смерті була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1. Знята з реєстрації 16.04.2002 року (а.с. 7, 8).

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 30.05.2008 року, № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина, яка складається із 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 яка ніким не була прийнята у зв'язку із відсутністю в останньої спадкоємців в розумінні норм Цивільного кодексу Української РСР, як за законом так і за заповітом.

Як вже зазначалося вище, власниками квартири АДРЕСА_1 крім покійної ОСОБА_4, в рівних долях є позивачка у справі ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_2, син позивачки.

Статті 379, 382 ЦК України визначають, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання.

За приписами статей 355, 356 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що квартира АДРЕСА_1 власником 1/3 частини якої є позивачка, є її житлом в розумінні ст. 379 ЦК України і вона як співвласник майна бере участь у витратах з його управління, утримання та збереження.

Крім того, судом встановлено, що оскільки частки в спільному майні, а саме квартирі АДРЕСА_1 співвласниками не виділялися в натурі, та не встановлювався порядок користування приміщеннями квартири, а також виходячи з того, що позивачка вважала себе спадкоємицею ОСОБА_4 та такою, що фактично прийняла спадщину, тому з моменту смерті ОСОБА_4, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 року та до даного часу, позивачка фактично користується 1/3 частини квартири, яка належала на праві власності покійній ОСОБА_4 та несе всі витрати з її управління, утримання та збереження (а.с. 109-123).

Зі змісту статей 316, 317 ЦК України, вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Стаття 41 Конституції України, визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За приписами статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно статті 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 9 своєї Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Судом встановлено, що позивачка дійсно більш ніж десять років назад добросовісно заволоділа спірним майном, а саме почала користуватися 1/3 частиною квартира АДРЕСА_1 яка належала покійній ОСОБА_4 вважаючи себе спадкоємицею останньої та вважаючи, що фактично прийняла спадщину та продовжує відкрито, безперервно володіти та користуватися нею. Будь-яких спорів, а також претензій з боку інших осіб пов'язаних з володінням та користуванням позивачкою вказаною частиною квартири, немає.

Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням викладеного, а також того, що судом достовірно встановлено добросовісність заволодіння позивачкою чужим майном, а також відкритість та безперервність володіння ним протягом більш як десяти років, суд приходить до висновку, що обраний останньою такий спосіб захисту свого порушеного права як визнання права власності за набувальною давністю є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, у зв'язку з чим може бути застосований судом.

Також суд виходячи з роз'яснень наданих Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 13 своєї Постанови № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в правах про захист права власності та інших речових прав» та виходячи із встановлених в судовому засіданні обставин, вважає доведеними посилання позивачки про належність відповідача в даній справі, а саме Київської міської ради, як органу уповноваженого управляти майном територіальної громади м. Києва у зв'язку із смертю попереднього власника спірного майна та відсутністю в нього спадкоємців.

Зі змісту статей 10, 11, 60 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню.

Крім того, оскільки суд прийшов до висновку про доведеність позовних вимог позивачки та необхідності задоволення її позову, в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачена останньою сума судового збору в розмірі 2297, 14 грн.

На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 316, 317, 328, 344, 355, 356, 379, 382, ЦК України, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 60, 79, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Стягнути з Київської міської ради на користь ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків:НОМЕР_1, судовий збір в розмірі 2 297, 14 грн.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В. С. Декаленко