Справа № 439/393/14 Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/846/15 Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.

суддів: Приколоти Т.І., Тропак О.В.,

секретаря - Іванової О.О.,

за участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бродівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів -

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом. Просив стягнути із ОСОБА_2 77700 грн. заборгованості за невиконане зобов'язання. Зазначав, що 04.11.2010 року уклав з відповідачем договір про захист інтересів обвинуваченого ОСОБА_5 Згідно письмового зобов'язання адвокат взяв на себе обов'язок здійснювати захист інтересів таким чином, що відповідальність ОСОБА_5 не буде пов'язана із позбавленням волі. Оскільки підсудний був засуджений до позбавлення волі, то просив стягнути з ОСОБА_2 надані йому за договором грошові кошти.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Ухвалено про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 77700 грн. за невиконаним правочином.

Рішення оскаржив ОСОБА_2 Просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові. Зазначає, що суд невірно встановив фактичні обставини справи, його висновки не відповідають дійсним обставинам, суд неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права. Зокрема вказує на те, що належним чином виконував зобов'язання, він не був ініціатором розірвання договору і тому підстав для стягнення одержаних за цим договором коштів не має.

Заслухавши доповідь судді, пояснення апелянта ОСОБА_2 на підтримання скарги, представника позивача - ОСОБА_6 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на викладені мотиви.

Встановлено, що 11.01.2011 року ОСОБА_4 уклав із адвокатом ОСОБА_2 угоду - доручення, за умовами якої ОСОБА_4 доручив ОСОБА_2 надання правової допомоги ОСОБА_5, захищати того на досудовому слідстві і в суді першої інстанції у кримінальній справі №1-175/11, про обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України. Цією угодою визначалося, що ОСОБА_4 зобов'язується сплатити ОСОБА_2 гонорар у сумі, за домовленістю з ним (а.с. 73).

Із зобов'язання, яке ОСОБА_2 видав ОСОБА_4 у письмовій формі, випливає обов'язок захисника здійснювати захист інтересів обвинуваченого у такий спосіб, що відповідальність ОСОБА_5 не буде пов'язана із позбавленням волі. Гонорар адвоката за погодженням із ОСОБА_4 становив у сумі 6000 доларів США (а.с. 4).

Відповідно до заяви від 17.08.2011 року, обвинувачений ОСОБА_5 відмовився від захисника ОСОБА_2 і просив суд розглядати справу без участі захисника (а.с. 74).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_4 зазначав, що підставою для повернення ОСОБА_2 грошових коштів є невиконання ним свого зобов'язання від 11.01.2011 року.

Суд першої інстанції задовольнив цей позов, вважаючи його обґрунтованим з огляду на неналежне виконання зобов'язання стороною правочину. При цьому вказав, що одержані грошові кошти не є гонораром адвоката, так як форма зобов'язання не відповідає Правилам адвокатської етики.

Однак з такими висновками місцевого суду погодитися не можна.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Із матеріалів справи убачається, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 вступили у правовідносини щодо порядку і умов надання адвокатом ОСОБА_2 захисту обвинуваченому ОСОБА_5 у кримінальній справі. Зокрема, ОСОБА_2 взяв обов'язок здійснювати захист інтересів обвинуваченого у такий спосіб, що відповідальність ОСОБА_5 не буде пов'язана із позбавленням волі. Натомість, ОСОБА_4 мав оплатити захиснику надану послугу.

Хоч і не входить до компетенції адвоката визначення міри покарання підсудному, проте така умова не суперечить загальним засадам зобов'язання, у тому числі свободі договору, ціни договору тощо.

Як убачається, ОСОБА_4 свій обов'язок виконав і передав ОСОБА_2 обумовлену суму грошей, натомість ОСОБА_2 - частково, так як кінцевий результат не був досягнутий - підсудний ОСОБА_5 був засуджений до позбавлення волі.

Разом із цим, визнаючи позов безпідставним, колегія суддів виходить із такого.

Статтею 636 ЦК України визначено зміст договору на користь третьої особи.

Частиною першою цієї статті передбачено, що договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Відповідно до частини третьої цієї норми, з моменту вираження третьою особою наміру скористатися своїм правом сторони не можуть розірвати або змінити договір без згоди третьої особи, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору (ч. 4 ст. 636 ЦК України).

Отже, зі змісту правовідносин сторін у справі випливає, що ОСОБА_4 і ОСОБА_2 уклали договір на користь третьої особи - ОСОБА_5, який виразив намір скористатися своїм правом. Так як 17.08.2011 року ОСОБА_5 відмовився від права, наданого на підставі договору, а ОСОБА_4 не міг скористатися цим правом, що випливає із суті договору, то правовідносини між ОСОБА_4 і ОСОБА_2 припинилися шляхом розірвання не з вини останнього.

Як випливає із ч. 4 ст. 653 ЦК України сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, ОСОБА_5 не має права вимагати від ОСОБА_2 виконаного до моменту розірвання договору.

Висновок суду першої інстанції про те, що одержані ОСОБА_2 за договором із ОСОБА_4 грошові кошти не є гонораром спростовується матеріалами справи, адже угодою - дорученням від 11.01.2011 року визначався обов'язок ОСОБА_5 оплатити ОСОБА_2 гонорар у сумі згідно окремої домовленості. Така домовленість була визначена зобов'язанням від 26.01.2011 року (а.с. 4). Інших додаткових угод між цими сторонами і з цього приводу укладено не було.

Та обставина, що ОСОБА_2 був притягнутий до дисциплінарної відповідальності за порушення загальних вимог щодо змісту угоди про надання правової допомоги не спростовує суті правовідносин сторін, предметом яких був, серед іншого, і гонорар за надання правової допомоги.

Ці угоди не були визнані недійсними у встановленому порядку.

Таким чином колегія суддів приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, ст. 317 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 12 листопада 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_4 про стягнення із ОСОБА_2 77700 грн. заборгованості по зобов'язанню та 640,2 грн. судового збору відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді