УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2015 року м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Колодійчук В.М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння», третя особа: ОСОБА_3, про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким поновити його на посаді старшого комірника складу артилерійсько-стрілецького озброєння відділу озброєння та випробувань ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння», стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та 12 тис грн у відшкодування завданої моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 лютого 1981 року позивач був зарахований на посаду інженера-технолога у ВО «Більшовик». 25 травня 1986 року при ВО «Більшовик» було створене спеціальне Конструкторське бюро - КБ-86, куди у березні 1989 року позивача було переведено на посаду інженера-конструктора. В подальшому зазначене конструкторське бюро неодноразово реорганізовувалось і на даний час називається ДП «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння».

17 червня 2014 року ОСОБА_2 було звільнено з посади старшого комірника складу артилерійсько-стрілецького озброєння відділу озброєння та випробувань за власним бажанням, згідно ст. 38 КЗпП України, про що було видано наказ за № 165/к від 17 червня 2014 року.

ОСОБА_2 своє звільнення вважає незаконним, при цьому зазначає, що 05 червня 2014 року він дійсно написав заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням з 17 червня 2014 року, однак в подальшому вирішив продовжити трудову діяльність на займаній посаді, про що в усній формі попередив керівництво. Крім того, в період з 11 червня 2014 року по 10 липня 2014 року ОСОБА_2 перебував на лікуванні, і вийшовши 11 липня 2014 року на роботу подав керівництву заяву в якій просив подану заяву про звільнення з посади вважати недійсною, однак його було повідомлено, що він звільнений з займаної посади у відповідності до наказу від 17 червня 2014 року. ОСОБА_2 також посилається на те, що з наказом про звільнення його ознайомлено не було, трудову книжку не видано, при цьому копію наказу про його звільнення було надіслана йому поштою, яку він отримав 30 липня 2014 року.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 05 лютого 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 залишено без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати оскаржені судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до ст. 212 ЦПК України, повно і всебічно досліджено і оцінено обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин та закон, який їх регулює.

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки норма ст. 233 КЗпП України є імперативною і підлягає застосуванню незалежно від клопотання будь-якої із сторін про її застосування чи незастосування, і норми ЦК України на вказані правовідносини, які є трудовими і врегульовані спеціальним законом - Кодексом Законів про працю України, не поширюються.

Зі змісту оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Відсутні і передбачені ст. 338 ЦПК України підстави для обов'язкового скасування судового рішення.

На підставі наведеного та керуючись ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Конструкторське бюро «Артилерійське озброєння», третя особа: ОСОБА_3, про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

Додані до касаційної скарги матеріали повернути, особі яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ В.М. Колодійчук