Справа № 459/4300/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2015 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Грабовського В.В.,

участю: секретаря судових засідань Черник Т.І.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 18.03.2015 року (а.с. 89), просить залишити спірний автомобіль марки ВАЗ 2109, 2006 р.в., кузов № НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2 відповідачу, стягнути з останнього на свою користь половину суми вартості спірного автомобіля, а саме: 36750,78 грн. Вимоги обгрунтовані тим, що шлюб з відповідачем був зареєстрований 18.10.2008 року. Від шлюбу у сторін є син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. За час шлюбу сторони придбали за спільні кошти вказаний вище автомобіль, який зареєстрований Червоноградським ВРЕР за відповідачем. Вважає спірний автомобіль спільною сумісною власністю з відповідачем, який підлягає поділу.

Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали. Позивач пояснила, що їм з відповідачем на весілля подарували 20000 грн., за які вони зробили ремонт у батьків відповідача. Спірний автомобіль був придбаний у шлюбі з відповідачем. Коштів не вистачало на придбання спірного автомобіля, оскільки мали 24000 грн., батько відповідача позичив їм кошти, яких не вистачало. Кошти останньому були повернуті приблизно в жовтні-листопаді 2013 року. Кошти, які віддали батькові відповідача, були зароблені відповідачем, оскільки той у період з травня по вересень 2013 року був на заробітках. Вона сама на той час працювала на роботі та утримувала сина. Просять позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позов не визнали. Відповідач пояснив, що на спірний автомобіль його батько подарував йому 12000 грн., оскільки їхніх коштів з позивачем не вистачало. Далі у судовому засіданні, яке відбулося 27.03.2015 року, відповідач позов визнав.

Свідок ОСОБА_7 у суді пояснив, що відповідач є його сином. У 2012 році син з невісткою вирішили придбати автомобіль, який коштував 36000 грн., та на який своїх коштів їм не вистачало. Щоб допомогти дітям придбати автомобіль він позичив 12000 грн. та подарував синові.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що відповідач є її сином. Син з невісткою вирішили купити автомобіль, на який власних коштів не вистачало, тому вони з чоловіком дали дітям 12000 грн. для цієї мети.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі та з'явилися у судове засідання, свідків, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на таке.

Установлено, що сторони з 18.10.2008 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5).

Від шлюбу у сторін є син ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

За час шлюбу сторони набули спільне майно, а саме: автомобіль марки ВАЗ 2109, 2006 р.в., кузов № НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2, який зареєстрований за відповідачем (а.с. 6).

Відповідно до статті 60, частини 1 статті 61, статті 68 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до абзаців 1, 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК ( 2947-14 ), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15 ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Відповідно до положення частин 4, 5 ст. 71 Сімейного кодексу України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з положенням п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК (2947-14) щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( 435-15 ), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Ураховуючи неподільність спірного автомобіля, визнання відповідачем права позивача на 1/2 частки у цьому автомобілі та те, щовідповідна грошова сума, яка становить 1/2 ринкової вартості спірного автомобіля - 27061,32 (54122,64/2) грн., на депозитний рахунок суду відповідачем попередньо внесена не була, суд дійшов висновку про визнання за кожною зі сторін по 1/2 ідеальної частки на зазначений автомобіль із залишення останнього у їх спільній частковій власності.

Тому позов задовольняється частково.

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з такого.

Відповідно до положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до п.п. 1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становить 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Як видно з витягу зі звіту про вартість майна (а.с. 38), вартість автомобіля марки ВАЗ 2109 д.н.з. НОМЕР_4 становить 54122,64 грн.

Позивач при подачі позовної заяви в суд сплатила 243,60 грн. судового збору (квитанція №36 від 26.09.2014 року, а.с.1) та в процесі судового розгляду сплатила ще 492,00 грн. (квитанція № 44 від 18.03.2015 року, а.с. 92), тобто загальна сума сплаченого позивачем судового збору становить 735,60 грн.

Оскільки заявлений позов носить майновий характер, розмір сплаченого судового збору повинен складати 541,22 грн. (1% ціни позову, тобто 1% від вартості спірного автомобіля згідно зі звітом про вартість майна), а оскільки позов задовольняється частково, кожен зі сторін повинен сплатити по 270,60 грн. судового збору.

Отже, позивачеві слід повернути 465,00 грн. переплаченого нею судового збору, згідно з квитанцією № 44 від 18.03.2015 року (735,60 грн.-270,60), а з відповідача на користь держави слід стягнути 270,60 грн. судового збору.

Доказів сплати позивачем ФОП ОСОБА_10 350,00 грн. за проведення оцінки спірного автомобіля суду не подано, а саме по собі зазначення у договорі між цими особами такої суми як вартості робіт не свідчить про фактичну сплату її позивачем, тому посилання позивача на понесення нею цих витрат на увагу суду не заслуговує.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 по 1/2 ідеальної частки автомобіля марки ВАЗ 2109, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_4 із залишенням цього автомобіля у їх спільній частковій власності.

У задоволенні решти позову відмовити.

Повернути ОСОБА_2 465 (чотириста шістдесят п'ять),00 грн. переплаченої суми судового збору згідно з квитанцією № 44 від 18.03.2015 року.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 270 (двісті сімдесят),60 грн. судового збору: одержувач - УДКСУ у м. Червонограді, код ЄДРПОУ - 37983843, банк одержувача - ГУДК у Львівській обл., МФО - 825014, рахунок № 0019, код платежу - 22030001.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, - протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В. В. Грабовський

Повний текст рішення виготовлено 30.03.2015 року.