Справа № 369/6085/14-ц Головуючий у І інстанції Волчко А.Я.
Провадження № 22-ц/780/996/15 Доповідач у 2 інстанції Волохов
Категорія 47 26.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

26 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Сліпченка О.І.,

при секретарі Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виготовлення проїзних документів для виїзду дітей за кордон,-

встановила:

У червні 2014 року позивач звернулась з даним позовом до суду, посилаючись на те, що з 01 серпня 1989 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_1. Від вказаного шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Також, зазначала, що проживала з відповідачем на території України з 1992 по 2000 роки, а також з 2004 року по 2010 рік. В 2010 році особисті стосунки між сторонами погіршились, вони перестали вести спільне господарство. Позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, визначення місце проживання дітей та про поділ спільного майна подружжя.

17 червня 2011 року Шевченківським районним судом міста Києва було ухвалено рішення, яким визначено місце проживання дітей разом із позивачем у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. 25 листопада 2011 року Шевченківським районним судом міста Києва було ухвалено рішення, яким шлюб між сторонами у справі було розірвано.

Позивач зазначала, що відповідач починаючи з 2000 року офіційно не працював та не мав власного заробітку або доходу. Починаючи з квітня 2010 року він проживає окремо та не забезпечує дітей і не виділяє кошти на їх утримання в добровільному порядку, не виконує рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 жовтня 2012 року щодо сплати аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей. Станом на день звернення з даним позовом заборгованість відповідача по сплаті аліментів становила 6 місяців і 26 днів та складала 9 953,15 грн. (дев'ять тисяч дев'ятсот п'ятдесят три гривні 15 копійок).

Дочка позивача ОСОБА_5 є ученицею ТОВ «Печерська міжнародна школа» з 2007 року, а також є ученицею даної школи у 2013/2014 навчальному році. Оплату за навчання здійснювала та продовжує здійснювати позивач самостійно, без участі відповідача.

Звичайним місцем проживання ОСОБА_5 вже досить тривалий час є Україна і тут склалися звичайні для неї умови побуту, як-то навчання, коло спілкування з однолітками тощо. Разом із тим, як і кожна дитина, ОСОБА_5 потребує всестороннього виховання, духовного і морального розвитку, зокрема, відвідання інших країн для відпочинку або отримання медичної допомоги за кордоном в разі необхідності. Для здійснення будь-яких подорожей вона повинна мати діючий паспорт дитини.

ОСОБА_5 вже досить тривалий час перебуває на обліку у лікаря-окуліста, що підтверджується відповідною довідкою. Тому, існує велика імовірність того, що найближчим часом ОСОБА_5 необхідно буде виїхати за межі України для проходження планових обстежень та надання профілактичного лікування.

Однак, строк дії паспорту ОСОБА_5 закінчився 27 травня 2014 року, у зв'язку з чим вона не має законних підстав для виїзду за межі України. Для можливості виїзду за межі України ОСОБА_5 повинна мати діючий паспорт дитини. Для видачі нового такого документу необхідно отримати заяви (дозволи) від обох батьків дитини.

Позивач п'ять разів зверталася до відповідача надіслати їй необхідні документи для перевипуску паспорту ОСОБА_5, однак він жодним чином на них не відреагував.

Посилаючись на ст. 33 Конституції України, ч. 2 ст. 155 СК України, ст.ст.3,10 Конвенції про права дитини, 4 Принцип Декларації прав дитини, ст.8 Закону України "Про охорону дитинства ", позивач просила надати їй дозвіл на виготовлення проїзних документів для виїзду неповнолітньої ОСОБА_5 за кордон без згоди батька - ОСОБА_1.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2014 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задоволено.

Надано ОСОБА_3 дозвіл, без згоди батька ОСОБА_1, на виготовлення проїзних документів для виїзду неповнолітньої ОСОБА_5 за кордон.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2, просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Вважає, що судом при розгляді справи були порушені норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи відповідно до ст. 303 ЦПК України й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. У пункті 2 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі" зазначено, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 01 серпня 1989 року між позивачем і відповідачем було укладено шлюб. Від вказаного шлюбу позивач та відповідач мають двох дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

17 червня 2011 року Шевченківським районним судом міста Києва було ухвалене рішення, що набрало законної сили, яким визначено місце проживання дітей разом із позивачем у будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

25 листопада 2011 року Шевченківським районним судом міста Києва було ухвалене рішення, що набрало законної сили, яким шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Звичайним місцем проживання ОСОБА_5 вже досить тривалий час є Україна, і тут склалися звичайні для неї умови побуту, навчання, коло спілкування з однолітками тощо. Разом із тим, дитина потребує всестороннього виховання, духовного і морального розвитку, зокрема, відвідання інших країн для відпочинку або отримання медичної допомоги за кордоном в разі необхідності. Для здійснення будь-яких подорожей вона повинна мати діючий паспорт дитини.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Позивач неодноразово зверталася до відповідача з листами в яких просила заповнити та надіслати їй необхідні документи для перевипуску паспорту ОСОБА_5, що підтверджується наявними у справі доказами. Однак, ані відповідей на вказані листи, ані необхідних документів від відповідача не надходило.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно 4 Принципу Декларації прав дитини, дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» для виготовлення проїзного документу дитини необхідно нотаріально посвідчене клопотання обох батьків, а за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Таким чином, враховуючи зазначені норми Законів, а також обставини справи, а саме те, що позивач неодноразово зверталася до відповідача з листами в яких просила заповнити та надіслати їй необхідні документи для виготовлення паспорту ОСОБА_5, що підтверджується наявними у справі доказами, однак, ані відповідей на вказані листи, ані необхідних документів від відповідача не надходило, колегія суддів приходить вважає, що для здорового зростання і розвитку дитини, для забезпечення її права на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку та якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог позивача, оскільки виготовлення проїзних документів, в повній мірі відповідає інтересам неповнолітньої ОСОБА_5 та не порушує прав інших осіб.

Отже, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин між сторонами та ухвалив рішення про задоволення позову з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, колегія суддів вважає, що відповідачем не надано належних, допустимих доводів, що рішенням суду першої інстанції порушуються будь-які права відповідача.

Інших доводів, які б спростували законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення, апеляційна скарга відповідача не містить.

Згідно зі ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, правильно встановлено правові відносини сторін, дана належна правова оцінка доказам у справі, висновки місцевого суду відповідають фактичним обставинам справи, рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :