Справа № 450/2623/14-ц Провадження № 2/450/272/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" березня 2015 р.Пустомитівський районний суд Львівської області
в складі: головуючого - судді -Кукси Д. А.
при секретарі -Бідник І. Р.

за участю представника позивача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, про виселення без надання іншого житлового приміщення та зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності недійним та визнання права власності на нерухоме майно,.

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом в якому просить суд виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав та пояснив, що він є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом на право власності на квартиру від 22.03.1996 року.

Окрім нього, в даній квартирі зареєстровані та проживають колишні члени його сім'ї : ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

15.03.2005 року, шлюб між ним та ОСОБА_6 розірвано. Однак, не зважаючи на це, у належній йому на праві приватної власності квартирі він не проживає, оскільки відповідачі здійснюють йому перешкоди у володінні на користуванні житлом. Добровільно звільняти житлове приміщення відмовляються.

На лист вимогу про добровільне виселення відповідачі не реагують.

Враховуючи вищенаведене, позивач просить суд захистити його порушенні майнові права, шляхом задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_5 та його представник за дорученням ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали та просять суд задоволити.

В судовому засіданні відповідачі ОСОБА_6 ОСОБА_9, ОСОБА_7 та представник ОСОБА_4 позовні вимоги позивача заперечили та звернулись до суду з зустрічним позовом, позовні вимоги якого пізніше уточнили, в якому просять суд в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_5 відмовити повністю за безпідставністю таких; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру (будинок) від 22.03.1996 року виданого Агроспілкою «Нива» на ім'я ОСОБА_5 на підставі розпорядження від 17.08.1995 року №42 та зареєстрованого Львівським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу №35 в частині належності на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 та визнати за ними право спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1. А також стягнути з відповідача понесені витрати по сплаті судового збору.

Свої вимоги та заперечення позивачі за зустрічним позовом мотивують тим, що 21.07.1995 року виконавчим комітетом Ямпільської сільської Ради народних депутатів Пустомитіського району Львівської області на ім'я ОСОБА_5 було видано ордер №14 на вселення останнього та членів його сім'ї в кількості 4-х осіб, яка складалася з наступних осіб: ОСОБА_5; ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_9, на право заняття 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_1.

В подальшому відповідно до закону про приватизацію, АГ „Нива", було прийнято розпорядження було прийнято розпорядження №42 від 17.08.1995 року про безоплатну передачу наймачеві, яким станом на 17.08.1995 року був гр-н ОСОБА_10 та членам його сім'ї, яким були гр-ни: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_9, квартири АДРЕСА_1, що була розташована в багатоквартирному житловому будинку і використовувалася вказаними вище громадянами на умовах найму

Позивачі вказують, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру (будинок) від 22.03.1996 року виданого Агроспілкою «Нива» на ім'я гр-на ОСОБА_5 на підставі розпорядження від 17.08.1995 року №42 та зареєстрованого Львівським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу №35 квартира АДРЕСА_1 належить їм та відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.

Позивачі також, вказують, на даний час зареєстровані та проживають у даній квартирі і фактично є співвласниками, проте позбавлені можливості у повній мірі розпоряджатись своєю часткою квартири, оскільки у свідоцтво про право власності на квартиру (будинок) від 22.03.1996 року, вони не внесені і немає чітко визначених часток кожного співвласника квартири.

На даний час між ними та відповідачем згоди щодо поділу майна не досягнуто, а тому майно підлягає поділу у рівних частках між співвласниками.

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги зустрічного позову не визнали та звернулися до суду з заявою про застосування до позовних вимог позивачів за зустрічним позовом строків позовної давності. Свої вимоги мотивує тим, що позивачі звернулись з позовом до нього про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру 17.10.2014 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, оскільки ОСОБА_6 про порушення своїх прав довідалась ще у 1996 році коли видавалось свідоцтво про право власності на спірну квартиру, оскільки у цей час вони були у зареєстрованому шлюбі та проживали однією сім'єю в спірній квартирі. Окрім того, про існування свідоцтва на його ім'я, позивачці ОСОБА_6 було відомо. Оскільки 27.10.2004 року звернулась до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом про поділ спільного майна подружжя, який ухвалою суду від 25.01.2007 року залишений без розгляду.

Також про існування вказаного свідоцтва було відомо позивачам ОСОБА_7 та ОСОБА_8, оскільки такі постійно проживали у спірній квартирі, їх позовна давність почалось з дня досягнення ними повноліття, з 19.05.2001 року та 03.03.2010 року відповідно.

За вказаних вище обставин, позивачі за зустрічним позовом пропустили строк звернення до суду з позовом про визнання недійсним оскаржуваного свідоцтва, що тягне за собою відмову у задоволенні позову.

Проаналізувавши доводи сторін, належним чином дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд приходить до переконання про безпідставність позовних вимог первинного позову та про підставність зустрічного позову, з наступних підстав :

Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон № 2482-XІІ) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Судом встановлено, що 21.07.1995 року виконавчим комітетом Ямпільської сільської Ради народних депутатів Пустомитіського району Львівської області на ім'я ОСОБА_5 було видано ордер №14 на вселення ОСОБА_5 та членів його сім'ї в кількості 4-х осіб, яка складалася з осіб зазначених на зворотньому боці ордеру: ОСОБА_5; ОСОБА_6; ОСОБА_7; ОСОБА_9, на право заняття 4-х кімнатної квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» уповноваженим органом приватизації, яким була Агроспілка «Нива» в особі керівника Беличенко Б.Й., було прийнято розпорядження №42 від 17.08.1995 року про безоплатну передачу наймачеві, яким станом на 17.08.1995 року був ОСОБА_10 та членам його сім'ї : якими були : ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_9, квартири АДРЕСА_1, що була розташована в багатоквартирному житловому будинку і використовувалася ними на умовах найму.

На підставі розпорядження № 42 від 17.08.1995 року Львівським бюро технічної інвентаризації 22.03.1996 року видано свідоцтво про право власності зареєстроване в реєстрі за № 35 на квартиру (будинок) АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5.

Згідно листа ПП „Нива" № 40 від 16.10.2014 року, спірна житлова квартира відносилася до державного житлового фонду та перебувала у повному господарському віданні держгоспу «Нива», правонаступником якого на підставі розпорядження голови Пустомитівської райради №134 від 18.04.1995 року стала агроспілка «Нива». Свідоцтво про право власності на квартиру (будинок) видавалося на ім'я одного із співвласників, як правило на ім'я наймача, а члени сім'ї наймача, що які на час приватизації проживали в займаному житловому приміщенні і були на законних підставах вселені, в даному випадку на підставі ордера №14 від 21.07.1995 року, вважалися співвласниками приватизованого житлового приміщення.

Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно будинкової книги, для прописки громадян в будинку АДРЕСА_1, на час приватизації займаного житлового приміщення в ньому були зареєстровані та проживали ОСОБА_10 ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_9.

Окрім цього, приватизація спірного житлового приміщення проводилось з урахуванням інтересів неповнолітніх на час приватизації ОСОБА_7 та ОСОБА_9, що свідчить відповідна відмітка про право на безоплатну приватизацію житла в свідоцтві про народження останніх, копія яких міститься в матеріалах справи.

За вказаних вище обставин, враховуючи постійне проживання ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_9 в займаному ними житловому приміщені, разом з ОСОБА_5 отримали право на безоплатну приватизацію квартири АДРЕСА_1, а від так є співвласниками приватизованого житлового приміщення.

Зазначене знайшло своє відображення у Висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за перше півріччя 2013 р.

Так, ВСУ роз'яснив наступне: за нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже, і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї (ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 р. № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"). Усупереч наведеним положенням закону суд помилково пов'язав право осіб на приватизацію з фактом їхньої реєстрації в спірній квартирі, яка здійснюється на підставі Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", а не з їхнім правом на житло та фактом проживання у квартирі (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-125цс12).

Таким чином, органом приватизації на підставі розпорядження від 17.08.1995 року №42 безпідставно видано свідоцтво про право власності на квартиру (будинок) АДРЕСА_1, зареєстрованого Львівським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу №35 лише на ОСОБА_5, без включення співвласників ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8

А тому, свідоцтво про право власності на квартиру (будинок) від 22.03.1996 року, зареєстроване Львівським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу №35 в частині належності на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5, є недійсним.

Відповідно до ст.355 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 набута сторонами в порядку безоплатної приватизації, без визначення часток за кожним, а від так належить їм на праві спільної сумісної власності.

За вказаних вище обставин, враховуючи те, що ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 разом з ОСОБА_5 є співвласниками спірного житлового приміщення, позовні вимоги ОСОБА_5 за первинним позовом є безпідставні та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, ОСОБА_4, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Судом встановлено, що між співвласниками не укладалось угод щодо поділу майна, належного на праві спільної сумісної власності. А тому, оскільки квартира у власність сторін перейшла шляхом приватизації, тобто мало місце набуття права на власності за однакових правових підстав, то відповідно при визначенні часток слід виходити із засад рівності часток кожного співвласника, а тому кожному із співвласників належить по 1/4 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1

Строк позовної давності, про застосування наслідків пропущення якого клопоче відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5, позивачі за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не пропустили, оскільки він розпочався з моменту невизнання ОСОБА_5, їх майнових прав на спірну квартиру та звернення з позовом до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_5 в користь позивачів за зустрічним позовом, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підлягають стягненню документально підтверджені понесені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 212, 222 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 316, 317, 328, 345,355, 372, 391, 392,ЦК України 156, 157, 170 ЖК України, Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду" суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення з квартири АДРЕСА_1 відмовити.

Позов ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про визнання свідоцтва про право власності недійним та визнання права власності на нерухоме майно задоволити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру (будинок) від 22.03.1996 року виданого Агроспілкою "Нива" на ім'я гр-на ОСОБА_5 на підставі розпорядження від 17.08.1995 року №42 та зареєстрованого Львівським бюро технічної інвентаризації у реєстрову книгу №35 в частині належності на праві приватної власності квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_5.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_7 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 суму сплаченого судового збору в розмірі 243,60 грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Пустомитівський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

СуддяД. А. Кукса