Справа № 360/2609/14ц Головуючий у І інстанції Додатко В.Д.
Провадження № 22-ц/780/3542/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 52 10.08.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

10 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до комунального закладу Київської обласної ради „Навчально-курсовий комбінат" про зобов'язання вчинити певні дії та стягнення коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, який мотивувала наступним:

01 грудня 2011 року відповідно до наказу № 32-к її було прийнято на роботу на посаду головного бухгалтера відділу бухгалтерського обліку Комунального закладу Київської обласної ради „Навчально-курсовий комбінат" на невизначений строк. Заробітна плата позивача становила 4096,32 гривень. Зазначала, що у вересні 2014 року дочка, якій виповнилось 7 років пішла в 1-й клас до школи, у зв'язку з чим постало питання про можливість водити та забирати дитину зі школи, здійснювати догляд за хворою дитиною. 26 вересня 2014 року вона намагалась подати директору Комунального закладу Київської обласної ради „Навчально-курсовий комбінат" письмову заяву про звільнення за власним бажанням з 26 вересня 2014 року, що зумовлено доглядом за дитиною до досягнення 14-річного віку, проте заяву не було прийнято. 30 вересня 2014 року позивачем було направлено відповідачеві поштою письмову заяву про звільнення з роботи за власним бажанням з 01 жовтня 2014 року, яку ним було отримано 01 жовтня 2014 року, на підтвердження чого є чек поштового відправлення та повідомлення про вручення. 06 жовтня 2014 року позивач приїхала на роботу та вимагала ознайомитись з наказом про звільнення, отримання розрахунку та трудової книжки, на що їй було доведено, що наказу про звільнення її з посади немає. Того ж дня вона звернулась із заявою про звільнення до відповідача за допомогою поштового відправлення, потім здійснила ті самі дії 27 жовтня 2014 року. Лише 09.01.2015 року позивач отримала копію наказу з 26.09.2014 року за згодою сторін відповідно до ст. 36 КЗпП України та трудову книжку. При цьому в трудовій книжці підстава звільнення зазначена як ст. 36 КЗпП України без вказівки пункту даної статті.

Окрім наведеного відповідач, з точки зору позивача, не виконав свого обов'язку із виплати заробітної плати всупереч вимогам статті 115, 116 КЗпП України та порушив вимоги статті 47 КЗпП України. 06 листопада 2014 року позивач дізналась про надходження на її картковий рахунок 12 вересня 2014 року заробітної плати лише за червень 2014 року. Наголошувала на неправомірній затримці видачі трудової книжки з вини відповідача.

З урахуванням уточнень позовних вимог позивач просила суд зобов'язати відповідача внести до її трудової книжки запис про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки та здійснення розрахунку при звільненні, компенсацію за завдану їй моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн. та судові витрати на оплату правової допомоги адвоката у розмірі 1500 гривень.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для вирішення справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Обґрунтувала скаргу тим, що судом незаконно відмовлено у задоволенні позовних вимог, не взято до уваги доводів позовної заяви. Зазначає, що твердження відповідача про те, що йому не було відоме її місце проживання є голослівними, оскільки з відповіді Ірпінського міського відділу ДМС Київської області від 04 лютого 2015 року не отримано потрібної інформації про її місце проживання, а зазначено про необхідність відповідачу подати запит встановленого зразка. В той же час ще 31 грудня 2014 року відповідачем було відправлено їй поштою трудову книжку та наказ про звільнення, що свідчить про наявність у нього інформації про місце проживання позивача. Крім того вказує, що відповідач належним чином не довів до її відома про зменшення розміру її заробітної плати з 01 вересня 2014 року, що є грубим порушенням трудового законодавства. За таких умов її позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду наведеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що вина відповідача у затримці виплати заробітної плати та здійсненні повного розрахунку при звільненні а також у видачі трудової книжки позивачу відсутня, а сама затримка зумовлена винними діями самого позивача. За таких умов правові підстави для задоволення позову відсутні. З наведеними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому доведення правильності проведення звільнення працівника покладається на роботодавця.

В ході розгляду справи посилання відповідача на вчинення позивачем дій, що ускладнили проведення її звільнення належним чином, оформлення та видачу трудової книжки та здійснення належних при звільнення розрахунків, в ході розгляду справи доведено не було. Натомість в ход розгляду було встановлено, що наказом директора Комунального закладу Київської обласної ради „Навчально-курсовий комбінат" від 26.09.2014 року за № 30-ОС відповідно до поданої позивачем заяви від 25.09.2014 року її з 26.09.2014 року було звільнено з посади головного бухгалтера за угодою сторін за ст. 36 КЗпП України. При цьому в трудовій книжці позивача було здійснено запис про її звільнення з посади головного бухгалтера за ст. 36 КЗпП України (без зазначення пункту даної статті), що є порушенням вимог п. 2.3 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. за № 58 з послідуючими змінами до неї.

Відповідно до положень ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. В той же час, в ході розгляду справи було встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем було здійснено лише 26.01.2015 року. За таких умов вбачається, що відповідач допустив прострочення виплати позивачу належних при звільненні сум.

Суд першої інстанції при розгляді справи не звернув увагу на вищенаведені обставини та зазначені правові норми, допустивши ухвалення рішення, що не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до положень ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у встановлені законом строки при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

З наявних у матеріалах справи даних про розмір заробітної плати позивача за останні місяці, що передували звільненню, та відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. за № 100, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розмір середньоденного заробітку позивача для розрахунку компенсації за час затримки у здійсненні розрахунку при її звільненні складає 231,14 грн. Вказану суму середньоденного заробітку позивача підтвердив й сам відповідач, надавши до суду відповідний розрахунок. За таких умов компенсація позивачу за час затримки у виплаті належних при звільненні сум за період з 26.09.2014 року по 26.01.2015 року становить 19415,76 грн., які й підлягають стягненню на її користь.

У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Приймаючи до уваги посилання позивача на те, що у зв'язку з порушеннями його прав йому було завдано значних душевних страждань, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість вимоги про відшкодування такої моральної шкоди. В той же час з урахування принципу розумності та справедливості визначений позивачем розмір такого відшкодування є дещо завищений та має бути зменшеним до 1000,00 грн. Саме такий розмір відшкодування є належним в даному випадку.

Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Одним із видів таких судових витрат є витрати на правову допомогу. В той же час вищезгадана правова норма передбачає компенсацію лише тих судових витрат, що фактично були понесені стороною. Матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів щодо фактичного понесення позивачем таких витрат на правову допомогу. Не може вважатися таким доказом і представлений позивачем розрахунок вартості послуг адвоката, оскільки таких розрахунок містить лише можливий розмір такої компенсації їх вартості і жодним чином не засвідчує факт їх реальної сплати. За таких умов колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що вимоги позивача про компенсацію їй за рахунок відповідача понесених витрат на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн. не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. З урахуванням вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року в частині вимоги про зобов'язання внести зміни до трудової книжки, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково.

Зобов'язати комунальний заклад Київської обласної ради „Навчально-курсовий комбінат" внести до трудової книжки ОСОБА_2 запис про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Стягнути з комунального закладу Київської обласної ради „Навчально-курсовий комбінат" на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки з виплати заробітної плати з 26 вересня 2014 року по 26 січня 2015 року у розмірі 19415 (дев'ятнадцять тисяч чотириста п'ятнадцять) грн. 76 коп. та моральну шкоду у розмірі 1000 (одна тисяча) грн. 00 коп., а разом 20415 (двадцять тисяч чотириста п'ятнадцять) грн. 76 коп.

В решті рішення Бородянського районного суду Київської області від 30 квітня 2015 року залишити без змін.

Стягнути з комунального закладу Київської обласної ради „Навчально-курсовий комбінат" на користь держави судовий збір у розмірі 365 (триста шістдесят п'ять) грн. 40 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді