№ 274/5240/13-ц
провадження № 2/0274/45/15
Р І Ш Е Н Н Я
01.04.2015 року м. Бердичів
Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Замеги О.В., при секретарі Павлюк - Жук А.В., за участю сторін, їх представників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічною позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю,-
В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідачки, в якому просить поділити спільне майно подружжя, визнавши за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивує тим, що з 30 жовтня 1999 року він знаходився у шлюбі з відповідачкою, який був розірваний відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду від 16 червня 2011 року. Під час перебування у шлюбі на ім"я ОСОБА_4 був придбаний, на підставі договору купівлі- продажу від 24 вересня 2002 року, житловий будинок АДРЕСА_1 , а тому вважає, що даний будинок є їх спільною сумісною власністю. Між ними постійно виникають спори про порядок використання та володіння будинком. Угоди про виділення його частки у спільному майні між ними не досягнуто.
ОСОБА_5 до початку розгляду справи по суті звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, і просила суд визнати за нею право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Зустрічну позовну вимогу мотивує тим, що вона з 30 жовтня 1999 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який на даний час розірвано. Від шлюбу мають сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У період шлюбу вона дійсно придбала житловий будинок АДРЕСА_1 . на підставі договору купівлі - продажу від 24.09.2002 року. Проте, вважає, що вказаний житловий будинок не може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя, виходячи з того, що він був придбаний виключно за кошти, які були подаровані позивачці її батьками - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а не за спільні з відповідачем кошти, оскільки на момент придбання будинку відповідач не мав будь - якого майна, його доходи були незначні, та він проживав з нею в будинку її батьків. Вона також мала незначні доходи, а тому придбати даний будинок за кошти сімейного бюджету вони не могли.
Ухвалою суду від 28.11.2013 року дані позови обєднані в одне провадження.
У відкритому судовому засіданні позивач і його представник ОСОБА_1 вимоги позовної заяви підтримали в повному обсязі. Вимоги зустрічного позову не визнали. Крім того в судовому засіданні ОСОБА_3 , пояснив, що на час прибання будинку він працював водієм у військовій частині, а також вони з колишньою дружиною вирощували цукрові буряки, і зерно на землі, яку отримали як пай. Крім того частину грошей на придбання будинку їм дійсно позичили батьки відповідачки, але дані кошти вони їм повернули.
У відкритому судовому засіданні відповідачка та її представник ОСОБА_2 позовні вимоги зустрічної позовної заяви підтримали з підстав зазначених у позовній заяві, вимоги позовної заяви ОСОБА_3 не визнав.
Зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, та про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю з слідуючих підстав.
Відповідно до ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення; якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.
Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 30 жовтня 1999 року знаходилися у шлюбі, який був розірваний відповідно до заочного рішення Бердичівського міськрайонного суду від 16 червня 2011 року(а.с. 4, 5, 46).
В період шлюбу ОСОБА_4 був придбаний, на підставі договору купівлі- продажу від 24 вересня 2002 року, житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 52).
Відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_4 зареєструвала 01 серпня 2013 року шлюб з ОСОБА_9 , і після реєстрації даного шлюбу отримала прізвище ОСОБА_10 (а.с.4).
У відповідності до вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім"ю Української РСР, який діяв на момент придбання спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Частиною 2 даної статті передбачено, що подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятим веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім"ю Української РСР роздільним майном подружжя, є майно, яке належало кожному з подружжя, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку, успадкування, є власністю кожного з них.
Відповідачка і її представник не надали суду доказів, що даний будинок(кошти на його придбання) були одержані ОСОБА_11 в дар, або в порядку спадкування.
Покази свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які пояснили, що позичали кошти ОСОБА_7 для придбання квартири дочці - ОСОБА_4 , суд оцінює критично, оскільки свідки в судовому засіданні заявили, що на які цілі вони позичили дані кошти їм відомо зі слів ОСОБА_7 ..
Покази свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , суд також оцінює критично, оскільки дані свідки в судовому засіданні заявили, що про факт придбання спірного житла їм відомо зі слів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ..
Що стосується показів свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які пояснили в судовому засіданні, що спірний будинок був придбаний за кошти, які вони подарували дочці, то суд оцінює їх покази критично, оскільки вони спростовуються зібраними і дослідженими в судовому засіданні доказами.
Так, суду не надано жодного допустимого доказу, про те, що кошти, які були надані ОСОБА_7 , ОСОБА_8 для придбання спірного будинку, були одержані ОСОБА_11 в дар, або в порядку спадкування, оскільки з цих питань ніяких договорів між ними не укладалося.
Крім того, ні відповідачка, ні дані свідки не заперечили, той факт, що вони(сторони у справі) вирощували в с. Хажин Бердичівського району цукровий буряк, який позивач здавав на завод і отримував взамін цукор, який в подальшому продавали.
Даний факт також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 ..
Також в судовому засіданні було встановлено, що позивач і відповідачка на момент придбання будинку працювали і отримували доходи, що підтверджується довідкою про заробіток, копією трудової книжки відповідачки, архівною довідкою № 60 від 14.11.2014 року(а.с. 40, 41-42, 141).
Доводи відповідачки про те, що від продажу цукру вони мали незначні доходи, а також отримували незначну заробітну плату, а тому не могли придбати спірний будинок, судом до уваги не можуть бути взяті, оскільки у відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може грунтуватися на припущеннях.
А тому суд вважає, що даний будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_11 .
Згідно до ст. 28 Кодексу про шлюб та сім"ю Української РСР у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними.
Аналогічні норми передбаченні і нормами Сімейного Кодексу України.
Так, відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 71 даного Кодексу передбачено, що майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Частиною другою даної статті передбачено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
Відповідачкою не надано суду доказів, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була досягнута домовленість, або передбачено шлюбним контрактом розмір із зазначення часток майна, а тому суд вважає, що їх частки в спірному майні повинні бути рівними, а тому позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частку у майні, набутого подружжям у шлюбі, підлягають задоволенню в повному обсязі.
Що стосується стягнення з відповідачки судового збору, то на думку суду, його сплата повинна бути покладена на позивача.
Що стосується стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу, то дані витрати стягненню не підлягають, оскільки позивачем на надано суду доказів їх понесення.
Керуючись ст.ст. 10, 60, 84, 85, 88, 209, 212 214 ЦПК України, ст. 24 Кодексу про шлюб та сім"ю Української РСР, ст.ст. 60, 61, 69, 70 Сімейного Кодеку України, ст. 368 Цивільного Кодексу України, суд,-
В И Р І Ш И В:
Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволити.
Поділити спільне майно подружжя, визнавши за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити за безпідставністю.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його оголошення. Особам, які брали участь у справі, але не були присутнім у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: