Номер провадження 22-ц/788/1385/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

15 липня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Попруги С. В. ,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3, діючої в інтересах ОСОБА_4, на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, Сумської міської ради, треті особи: управління Держземагенства в Сумському районі Сумської області, державне підприємство «Центр державного земельного кадастру», державне підприємство «Сумигеодезкартографія», приватне підприємство «Мегаполіс», ОСОБА_7, ОСОБА_8, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2012 року позивач звернулася до суду, у якому після уточнення, просила усунути перешкоди в користуванні належній їй в порядку спадкування земельною ділянкою за адресою м. Суми, пров. Кленовий, 36, з боку ОСОБА_5, ОСОБА_6, які є власниками в рівних частках суміжної земельної ділянки № 34 по цьому провулку, шляхом виправлення помилок у технічній документації із землеустрою на земельні ділянки ОСОБА_9; відновлення меж її земельної ділянки згідно державного акту на землю, виданого ОСОБА_10 Крім того просила визнати нечинним рішення Сумської міської ради від 14 червня 2006р. № 50-МР в частині надання ОСОБА_9 земельної ділянки площею 0,0281 га по пров. Кленовому, 34 в м. Суми, та скасувати.

Також просила визнати недійсними державні акти на право приватної власності на земельну ділянку видані у 2006 році ОСОБА_9П площею 0,0281 га, для ведення садівництва та площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою м. Суми, пров. Кленовий, 34.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 червня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено за необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду представник позивача подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів скарги апелянт посилається на неповне зясування всіх фактичних даних, що мають значення для вирішення справи, а також неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції в порушення статей 22,23 ЗК України, в їх редакції, яка діяла на час видачі ОСОБА_10 державного акту про право власності на землю у 1998 році, не дав правильної правовій оцінці щодо дотримання законодавства при отриманні цього акту. Винесення меж земельних ділянок в натурі не відбувалося взагалі. У звязку із змінами у земельному законодавстві додаткові обовязкові процедури, а саме присвоєння кадастрового номеру ділянці, державної реєстрації, т.т «формування земельної ділянки з обовязковим визначенням площі земельної ділянки, меж та внесення інформації про неї до державного земельного кадастру, не можна застосовувати при розгляді справи, оскільки закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Суд не врахував прикінцеві та перехідні положення до Закону України «Про державний земельний кадастр», де що земельні ділянки, право власності на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Вимоги суду щодо відсутності межових знаків та не зазначення конфігурації, площі або координат ділянки є безпідставними і виходять за рамки закону, який діяв на час одержання ОСОБА_10 державного акту. Окрім того не застосував до цих правовідносин Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», де у п.4ст.3 передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, якщо на момент виникнення права та їх обтяжень, діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Через продаж земельної ділянки по провул.Кленовий,34 за договором купівлі-продажу ОСОБА_9, яким передбачено у п.5.1., що даний договір є підставою для видачі йому державного акту, тому вважає, що саме новий власник земельної ділянки ОСОБА_7 М,П. повинен був дотримуватися певних норм закону та процедури переоформлення державного акту. Межі земельної ділянки при оформленні державного акту на земельну ділянку ОСОБА_9, оскільки на той час на цих земельних ділянках огорожі не було.

Суд задовольнивши клопотання експерта про надання таких документів, їх не перевірив, а тому експерт була позбавлена надати відповідь на питання щодо визнання та відновлення межі земельних ділянок за №№34,36 по провул. Кленовому. Але судовий експерт зазначив, що фактично розташування земельної ділянки №34 по провул.Кленовому не співпадає з даними координат, які містяться у технічній документації із землеустрою представленого ОСОБА_7Відмовляючи у позові суд виходив з того, що позивач не надала суду геодезичного встановлення та відновлення меж земельної ділянки №36 по провул. Кленовому, не застосувавши положення ст.91 ЗК України, за якими власники зобовязані не порушувати прав власності суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Раніше видані державні акти на землю залишаються чинними і підлягають зміні у разі добровільного звернення громадян. Не відповідає закону висновок суду про те, що ненадання доказів з приводу того, що технічна документація із землеустрою на земельну ділянку №34 по провул. Кленовому була підставою для прийняття оскарженого позивачем рішення міської ради в частині надання ОСОБА_9 земельної ділянці площею 0,0281га.

В запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_5 просить рішення залишити рішення без змін, бо ніякими доказами позивач не довела про порушення її права, бо єдиним документом, який підтверджує його право власності на земельну ділянку №36 її батька ОСОБА_10 є державний акт. У матеріалах справи є дві ксерокопії примірнику державного акту про право власності на землю, виданого ОСОБА_11, але один містить розмір земельної ділянки довжиною 40 метрів і шириною 27,5 метрів, а у другому розмір довжини визначено 36,4 метрів. Суд враховуючи численні клопотання позивача про розшук первинних документів про виділення земельних ділянок в натурі були задоволенні, але дані документи суду не були надані, а тому клопотання судового експерту з цього приводу залишилось не задоволеним. Позивач не набула право власності на спірну земельну ділянку у 2006 році, після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, а зазначений у свідоцтві кадастровий номер земельної ділянки є недійсним та не існуючим, що підтверджено довідкою Держкомзему і яка є у матеріалах справи.

В судому засіданні представник позивача доводи скарги підтримав і просив задовольнити, підтвердивши, що земельна ділянка позивача та суміжна ділянка з іншого боку №38 ніколи не використовувалися за цільовим призначенням та не мали огорожі.

Відповідачі та їх представники, представник ОСОБА_9 наполягали на відхиленні скарги, бо рішення суду є законним та обґрунтованим.

Управління Держземагенства в Сумському районі Сумської області у листі до суду просило розглянути справу без участі їх представника.

Інші треті особи: Сумська міська рада, ДП»Сумигеодезкартографія», ПП «Мегаполіс», ОСОБА_8 про час судового засідання були належним чином повідомленні, але до суду не явилися і клопотань від них про відкладення розгляду справи не надходило.

Заслухавши пояснення сторін та інших учасників по справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом визнано встановленим і підтверджується матеріалами справи, що позивач

ОСОБА_4 успадкувала земельну ділянку за адресою м. Суми, пров. Кленовий, 36, площею 0,10га, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка за рішенням Піщанської сільради Ковпаківського району м. Суми від 22.06.1995р. №29 була передана у приватну власність за життя її батькові ОСОБА_10 і у квітні 1998року він отримав державний акт із зазначенням у акті на плані зовнішніх меж земельної ділянки довжиною 40,0 м, шириною 27,5 м.

21.06.2001р. ОСОБА_10 помер і 12.02.2002 року Другою Сумською держнотаріальною конторою було видане свідоцтво про право на спадщину по закону на 1/3 частину квартири та грошові вклади в рівних частках. Свідоцтво про право на спадщину по закону у рівних частках по ? частки на земельну ділянку№36 по пров. Кленовий у м. Суми позивач та дружина померлого ОСОБА_12 отримали тільки 11.12.2006р.

Після смерті матері ОСОБА_12 24.12.2012р. вона звернулась у січня 2013 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, про що свідчить витяг з реєстрації в спадковому реєстрі вчинений 18.01.2013р., але свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері ще не отримала.

На цей час своє право власності не освідчила, бо ані державного акту на право власності на земельну ділянку, ані реєстрації правовстановлюючих документів про право на спадщину за законом не здійснила.

25.06.2005 року ОСОБА_7 придбав у ОСОБА_13В земельну ділянку за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, у якому вказаний розмір її площі 0,1 га згідно даних державного акту, отриманого попереднім власником ділянки у 1996 році на підставі рішення Піщанської сільради Ковпаківського району м. Суми від 22.06.1995р. №29. У цьому державному акті на плані зовнішніх меж земельної ділянки зазначено його довжина 40,0 м і ширина 27,5 м.

Рішенням Сумської міської ради від 14 червня 2006р. № 50-МР ОСОБА_9 було передано у власність ще земельну ділянку по провулку Кленовому, 34 в м. Суми, площею 0,0281 га, для ведення садівництва.

Після виготовлення у 2005 році технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та ведення садівництва ОСОБА_7 були отримані у травні 2006р. державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,10га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а у липні 2006 року державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0281га для ведення садівництва. У жовтні 2011 року ОСОБА_7 подарував за договором своїм дітям ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у рівних частках ці земельні ділянки, про що зроблено запис по поземельній книзі 08.11.2011р. за реєстраційним № 02003188/3/02 та № 02003187/3/02 на ? частки кожного. Дані земельні ділянки обробляються і мають огородження.

Позивач у 2006 році отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку після смерті батька, звернулась за виготовленням технічної документації із землеустрою з метою отримання державного акту на право власності на земельну ділянку. Під час виготовлення якої їй стало відомо, що межа їх земельної ділянки №34 зміщена у бік земельної ділянки №36 через що вважають, що фактично розмір її ділянки зменшився.

Викладені обставини сторони не оспорюють.

Суд першої інстанції відмовляючи у позові правильно виходив з того, що позивач успадкувала земельну ділянку №36 площею 0,10га, по провул. Кленовому у м. Суми, після смерті своїх батьків, але право власності на цю земельну ділянку не посвідчила.

Відповідно до ст.22 ЗК в редакції від 13.03.1992р., право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Стаття 23 цього Кодексу визначала, що документи, які посвідчують право на земельну ділянку є державні акти, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України.

За приписами пункту «Загальні положення» Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказ Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року N 28, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 23 квітня 1993 р. за N 31, у п.п 1.6 передбачено, що виготовлення державних актів на право приватної власності на землю, постійного користування землею та колективної власності на землю, що видаються садівницьким товариствам, провадиться після винесення в натуру (на місцевість) меж земельних ділянок за проектами їх відведення. Пунктом 2 « Порядок складання державних актів» цієї Інструкції визначено, що межі наданих (переданих) земельних ділянок переносяться у натуру (на місцевість) і закріплюються межовими знаками, а межі ділянок, що знаходяться у власності та користуванні і проходять по визначених в натурі контурах, звіряються з наявними планами ділянок. При відсутності плану проводиться зйомка зовнішніх меж земельної ділянки, встановлюються суміжні власники землі і землекористувачі, за участю останніх складається протокол, в якому докладно описується розташування меж на місцевості.

Оскільки фактично спадщина після смерті батька була отримана позивачем з моменту її відкриття у червні 2001 року( бо вперше свідоцтво про право на спадщину за законом їй видано 12.02.2012р.), суд правильно виходив з норми статті 22 ЗК в редакції 13.03.1992р., якою визначено момент виникнення у громадян права власності тільки після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Суд першої інстанції правильно виходив з того, що позивачем не було доведено належними доказами, а саме документом землевпорядної організації про встановлення меж земельної ділянки №34 по провул. Кленовому у м.Суми в натурі (на місцевості).

Як встановлено судом, єдиним документом, що підтверджує право власності та розмір земельної ділянки первісного землевласника ОСОБА_10 є державний акт на право власності на земельну ділянку ІІ-СМ № 004723 виданий 15.04.1998 року. Але у представленому суду позивачем ксерокопії державному акту на цю земельну ділянку зазначено на плані зовніших меж земельної ділянки параметри її довжини 40,0 м., а опис меж від «В до Г» «зем.діл. по вул.Осіння,45»., в той час, як у ксерокопії, яка надавалась нотаріусу при оформленні свідоцтва про право власності на спадщину після смерті батька параметри довжини цієї земельної ділянки інші довжина 36,4м., а опис меж ділянки від «В до Г» «зем.діл. пост.кор. ОСОБА_10Д.».

Має суперечливі дані і держакт 11-СМ№001890, виданого 19.07.2006р. первинному власнику земельної ділянки №36 по провул. Кленовому у м. Суми ОСОБА_13, де визначена площа ділянки 0,10га, а при підрахуванні параметрів вказаних на плану ширини 27,5м та довжини 40,0м. розмір площі цієї ділянки становить 0,11га.

Вказані розбіжності в перелічених документах, які мали статут правовстановлюючих документів і єдине юридичне значення, не усунуті через відмову відповідачів надати добровільну згоду для внесення змін до державного акту виданого за життя ОСОБА_10, а тому державні акти отримані ОСОБА_7П.у 2006 році є чинними в силу ст.204 ЦК України.

Обраний позивачем спосіб захист, як усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою шляхом виправлення помилок у технічній документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки, які належать ОСОБА_9 та відновлення меж земельної ділянки №36 згідно державного акту на землю серія 11-СМ №004723, виданого ОСОБА_10 15.04.1998р. не є належним способом захисту, в розумінні ст.16 ЦК України, якою визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Ураховуючи, що час виникнення спору між сторонами у 2006 році, коли вже діяв Земельний кодекс в редакції 25.10.2001, колегія суддів визнає, що питання захисту прав на земельні ділянки повинно вирішуватися відповідно до статті 152 цього Кодексу. Так, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

За результатами проведеної судової експертизи встановити межі земельної ділянки№36 по провул. Кленовому неможливо, інших доказів встановлення меж цієї земельної ділянки в натурі в матеріалах справи відсутні, питання земельного спору щодо меж приватних земельних ділянок сторонами в органах місцевого самоврядування не вирішувалось.

Частинами 3,5 статті 158 ЗК України в редакції 25.10.2001р. передбачено, що органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

За змістом ст. 81 цього Кодексу громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, про те, що ОСОБА_7 набув право власності на земельну ділянку №34 по провул.Кленовому площею 0,10га шляхом отримання державного акту, виданого на підставі договору купівлі-продажу цього обєкту нерухомого, укладеного 25.06.2006р. з ОСОБА_13

Права власності на земельну ділянку за цією адресою площею 0,0281га за цільовим призначенням для ведення садівництва ОСОБА_7 набув в порядку приватизації виділеної йому за рішенням Сумської міської ради від 14.06.2006р. № 50-МР із земель міської ради, після складання технічної документації із землеустрою.

Дані обставини спростовують твердження представника позивача про незаконне виділення ОСОБА_9 земельної ділянки за рахунок території земельної ділянки позивача.

За заведених обставин, суд правильно дійшов висновку про необґрунтованість вимог позов про визнання рішення міськради про виділення земельної ділянки для садівництва та визнання недійсними державних актів, отриманих ОСОБА_7

Як законний власник земельних ділянок, ОСОБА_7 на законних підставах розпорядився своїм майном на власний розсуд шляхом укладення договору дарування. дітей.

Колегія суддів визнає, обґрунтованими висновки суду першої інстанції стосовно не набуття права власності позивачем на земельну ділянку, яка прийняла у спадщину по ? частки земельної ділянки разом із матірю після смерті батька ще в червні 2001 року, але встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акту не здійснила, бо тільки 12.12.2006 року, оформивши правовстановлюючий документ - свідоцтво про право на спадщину за законом ( обєкт спадщини ? частку земельної ділянки), розпочала виготовлення технічної документації із землеустрою з метою отримання державного акту, який не отримала через виникнення земельного спору щодо меж земельних ділянок, передчасно звернувшись до суду не отримавши рішення органу місцевого самоврядування.

Після смерті матері, позивач у січня 2013 року звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але до цього часу свідоцтво про право на спадщину за законом не отримала.

Як зазначено вище, відповідно до ст. 158 ЗК 2001 року орган місцевого самоврядування приймає рішення з питань вирішення спору меж земельних ділянок. У разі незгоди з цим рішенням власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Відповідно до норми ст. 125 ЗК 2001 право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Колегія суддів відзначає, що заявивши вимоги щодо видання недійними рішення міської ради про виділення ОСОБА_9 земельної ділянки для садівництва та одержані ним державні акти про право власності на земельні ділянки, вимоги до нього особисто не предявила, визнав його учасником по справі як третьою особою і питання про залучення його по справі відповідачем відповідно до ст.. 33 ЦПК України не порушила.

Окрім того, підтвердивши в суді, що з іншого боку земельної ділянки №36 по провул. Кленовому знаходиться невикористована її власником земельна ділянка №38, позивач питання про його залучення до участі у справи відповідачем також не порушила, незважаючи на те, що заявила земельний спір щодо меж своєї земельної ділянки.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції всебічно і повно зясував, обставини справи, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Судом постановлено обґрунтоване рішення з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування немає.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому до уваги не приймаються.

Керуючись ст. ст.303,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3, діючої в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -