АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
Справа № 686/9057/14-ц
Провадження № 22-ц/792/626/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого - судді Баса О.Г.,

суддів - Карпусь С.А., Федорової Н.О.,

при секретарі - Бондарі О.В.,

з участю: представників сторін та третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Хмельницького заводу «Полімер» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-ЗІП», третя особа Хмельницький завод «Полімер», про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а:

8 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом. В його обґрунтування зазначив, що 18 грудня 2007 року між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-ЗІП» (далі - ТОВ «Агро-ЗІП») було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 217,4 кв.м., що розташоване по АДРЕСА_1. Продаж приміщення відбувся за ціною 173 920 грн. Зазначає, що вказаний правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжких обставин. Так, на той час він мав невиплачені грошові зобов'язання та важко хворів, а тому, змушений був погодитись на невиправдано низьку ціну предмета продажу. Стверджує, що різниця між ринковою вартістю вказаного приміщення та ціною продажу становить більше мільйона гривень.

А тому, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення від 18 грудня 2007 року, укладений між ним та ТОВ «Агро-ЗІП», посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Палінчак Т.В. та зареєстрований в реєстрі за № 8544.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 лютого 2015 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення загальною площею 217,4 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, що був укладений 18 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агро-ЗІП», посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Палінчак Т.В. за реєстром № 8544. Зобов'язано ТОВ «Агро-ЗІП» та ОСОБА_1 повернути один одному в натурі все, що було одержано ними за договором купівлі-продажу від 18 грудня 2007 року.

Непогоджуючись з даним рішенням, представник Хмельницького заводу «Полімер»

________________________________________________________________________________________________

Доповідач у першій інстанції Бондарчук В.В. Провадження № 22-ц/792/626/15

Суддя-доповідач Федорова Н.О. Категорія № 19, 20

подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову. Рішення вважає незаконним та необґрунтованим. Судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, та неправильно оцінені наявні докази.

Так, поза увагою суду залишились роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, зазначені у постанові від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до яких ОСОБА_1 повинен був довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд не врахував, що спірний договір було укладено у 2007 році, тоді як до суду позивач звернувся лише у 2014 році, після спливу строку позовної давності. При цьому, останній не зазначив обставин та причин, які перешкоджали йому для звернення до суду раніше.

Суд не звернув увагу на те, що договір купівлі-продажу має виключно господарський характер. Так, ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем, а предметом купівлі-продажу є адмінприміщення, яке може використовуватись лише у господарській діяльності. А тому, дана справа не підсудна судам загальної юрисдикції та, з огляду на положення ст. 205 ЦПК України, провадження у справі підлягає закриттю.

Суд не врахував, що Хмельницький завод «Полімер» є власником спірного приміщення на підставі договору купівлі-продажу державного майна, посвідченого Першою Хмельницькою державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі 12.01.1994 року за реєстровим № 1-106 в Бюро технічної інвентаризації, та акту передачі майна. 22 листопада 2004 року Спеціалізованим державним підприємством «Укрспец'юст» в особі Хмельницької філії та Відділом державної виконавчої служби Хмельницького міського управління юстиції було проведено прилюдні торги з продажу вказаного адмінприміщення КП «Завод «Полімер». Переможцем торгів стало ТОВ «Агро-Запчастини», правонаступником якого, на його думку, є ТОВ «Агро-ЗІП». Після цього, адмінприміщення неодноразово перепродавалось. Рішенням господарського суду Хмельницької області від 22 вересня 2010 року, яке було залишено без змін Вищим господарським судом України, прилюдні торги від 22 листопада 2004 року визнано недійсними. Вважає, що така поведінка позивача та відповідача свідчить про намагання унеможливити фактичне виконання рішення у вказаній господарській справі, за яким спірне приміщення підлягає поверненню Хмельницькому заводу «Полімер».

Суд першої інстанції безпідставно взяв до уваги як доказ, наявну у матеріалах справи розписку, як підтвердження укладення позивачем договору позики. При цьому, самого договору надано не було.

На думку апелянта, суд, в порушення принципу диспозитивності, визначеної ст. 11 ЦПК України, вийшов за межі позовних вимог, застосувавши наслідки недійсності правочину, про що сторони не просили.

У судовому засіданні представник третьої особи Хмельницького заводу «Полімер» Павлунішен С.М. підтримав апеляційну скаргу з мотивів, які в ній зазначені.

Представник позивача ОСОБА_6 у судовому засіданні заперечила проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи її безпідставною.

Представник відповідача ТОВ «Агро-ЗІП» апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 придбав з прилюдних торгів адміністративне приміщення, загальною площею 217,4 кв.м. по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 13 квітня 2005 року (а.с. 59).

18 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-ЗІП» був укладений договір купівлі-продажу адміністративного приміщення, загальною площею 217,4 кв.м. по АДРЕСА_1 за ціною 173 920 грн., що становить її інвентарну вартість.

Визнаючи даний правочин недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що він укладений внаслідок збігу тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. Зокрема, його укладення було обумовлене наявністю невиконаного грошового зобов'язання ОСОБА_1 перед ОСОБА_7 в сумі 200 000 грн., строк повернення якого спливав 25 грудня 2007 року, та у зв'язку із невиконанням якого, умовами договору позики, було передбачено нарахування штрафних санкцій в сумі 100 000 грн. Дійсна ринкова вартість адміністративного приміщення на час укладення договору становила 510 890 грн., виходячи із вартості 1 кв.м. від 2350 грн., що підтверджується наданим позивачем повідомленням ТОВ «Центр незалежної оцінки «Проскурів-Експерт» від 12 червня 2014 року. Що стосується оговорки в п. 4.10 оспореного договору про те, що він укладений не внаслідок впливу тяжких обставин і не на вкрай невигідних для себе умовах, то вона правового значення немає, оскільки свідчить лише про приховування сторонами цих обставин від нотаріуса.

Однак, з такими висновками погодитись неможливо.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

У п. 23 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, під тяжкими обставинами такого договору необхідно розуміти не будь-яке несприятливе матеріальне, фінансове, соціальне чи інше становище, а його крайні форми, наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть її годувальника, крайня нужденність сім'ї, загроза втратити заставлене житло, загроза банкрутства та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідне термінове укладення правочину. Підставами визнання правочину, укладеного на вкрай невигідних умовах, може слугувати, наприклад, надзвичайно низька винагорода, порівняно з ціною відчуженої речі, виконаної роботи, наданої послуги. Для кваліфікації правочину за ст. 233 необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов.

Як встановлено апеляційним судом, рішенням господарського суду Хмельницької області від 13 березня 2014 року, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 30 квітня 2014 року та постановою Вищого господарського суду України від 26 червня 2014 року частково задоволено позов Хмельницького заводу «Полімер» до ТОВ «Агро-ЗІП». Витребувано у ТОВ «Агро-ЗІП» адміністративне приміщення, загальною площею 217,4 кв.м. по АДРЕСА_1, шляхом виселення ТОВ «Агро-ЗІП» та передачі вказаного приміщення Хмельницькому заводу «Полімер». Зобов'язано Хмельницьке міськрайонне управління юстиції Хмельницької області в особі реєстраційної служби провести державну реєстрацію прав на дане приміщення за Хмельницьким заводом «Полімер».

27 червня 2014 року вказане приміщення було зареєстроване за Хмельницьким заводом «Полімер», що підтверджується даними інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 159).

Після набрання зазначеного рішення суду законної сили, 7 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду з позовом до ТОВ «Агро-ЗІП» про визнання договору купівлі-продажу вказаного адміністративного приміщення недійсним.

Крім того, 25 липня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Хмельницької області з заявою про перегляд рішення господарського суду Хмельницької області від 13 березня 2014 року за нововиявленими обставинами (а.с. 60, 61).

Ухвалою господарського суду Хмельницької області від 1 вересня 2014 року у задоволенні даної заяви було відмовлено. Вказана ухвала постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 16 жовтня 2014 року була скасована (а.с. 121-129). Однак, постановою Вищого господарського суду України від 10 березня 2015 року задоволено касаційну скаргу Хмельницького заводу «Полімер» та скасовано зазначену постанову Рівненського апеляційного господарського суду, ухвалу господарського суду Хмельницької області від 1 вересня 2014 року залишено без змін.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, через сім років після його укладення та після витребування судом проданого ним майна у покупця, позивач посилається на те, що вказаний правочин було ним вчинено внаслідок збігу тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. При цьому, тяжкими обставинами вважає хворобу нирок та зобов'язання перед ОСОБА_7 до 25 грудня 2007 року повернути позику у розмірі 200 000 грн., у разі неповернення якої повинен був сплатити 100 000 грн. штрафу. Невигідними умовами зазначає низьку ціну, за яку він здійснив відчуження спірного приміщення - 173 920 грн. при його ринковій ціні 510 890 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На підтвердження наявності у позивача тяжкої хвороби, останній надав суду витяг з медичної картки амбулаторного стаціонарного хворого (а.с. 7). Однак, даний документ не містить ні реквізитів лікарні, яка його видала, ні реквізитів лікуючого лікаря, ні іншої інформації, з якої можна було б зробити висновок про тяжку хворобу позивача. Разом з тим, інших належних доказів на підтвердження вказаної обставини суду також надано не було.

Що стосується зобов'язань позивача перед ОСОБА_7 про повернення до 25 грудня 2007 року позики у розмірі 200 000 грн. (а.с. 8), то апеляційний суд прийшов до висновку про те, що ОСОБА_1 не довів належними, допустимими та достатніми доказами того, що вказана обставина для нього була тяжкою, зокрема того, що він перебував у вкрай скрутному матеріальному становищі станом на час продажу адмінприміщення та не міг без укладення угоди повернути борг. Натомість, докази про матеріальне становище позивача на час продажу спірного майна взагалі у матеріалах справи відсутні, не були надані такі і в судовому засіданні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

У своєму позові позивач посилається на те, що відчужив спірне приміщення за низькою ціною, оскільки його ринкова вартість становить - 510 890 грн. Отже, на його думку, договір купівлі-продажу уклав на вкрай невигідних для нього умовах.

Однак, апеляційний суд вважає, що вказану у договорі ціну приміщення - 173 920 грн. неможливо визначити, як надзвичайно низьку, оскільки відповідно до п. 2.2. зазначеного договору вона є інвентарною, отже, дійсною, та, окрім того, згідно з п. 2.1. цієї угоди ціна є домовленою між сторонами, що цілком відповідає вимогам основних засад цивільного законодавства про свободу договору.

Що стосується довідки, долученої до матеріалів справи позивачем, виданої 12.06.2014 року ТОВ «Центр незалежної оцінки «Проскурів-Експерт» про ринкову вартість одного квадратного метра схожих адміністративних приміщень, то апеляційний суд взяти її до уваги не може, оскільки інформація, зазначена в ній, ніяким чином не підтверджує надзвичайно низької ціни відчуженої ОСОБА_1 будівлі. Окрім того, дана довідка не відповідає вимогам ч. 2 ст. 59 ЦПК України щодо можливості підтвердження обставин справи саме певними засобами доказування. Натомість, вищевказана довідка не містить інформації щодо чітко визначеної ціни саме спірного приміщення на час його продажу.

Зважаючи на вищевикладене, апеляційний суд прийшов до висновку про відсутність умов, передбачених ст. 233 ЦК України, для визнання договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 18 грудня 2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Агро-ЗІП», недійсним.

Доводи апелянта про необхідність застосування строку позовної давності не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки апеляційним судом не встановлено порушення прав позивача укладенням оспореного договору, а отже, в даному випадку, вона застосована бути не може.

Твердження третьої особи про те, що зазначений спір підсудний господарському суду також не ґрунтується на вимогах закону, оскільки судом не встановлено господарських правовідносин між сторонами правочину.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального права, через неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. У зв'язку з цим, воно підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у позові.

А тому, судові витрати на підставі ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем, поверненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Хмельницького заводу «Полімер» задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 5 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-ЗІП», третя особа Хмельницький завод «Полімер», про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду Н.О. Федорова