Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/2289/15 Головуючий у 1 інстанції: Притуляк С.А.
Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

Головуючого: Савченко О.В., суддів Кочеткової І.В. Маловічко С.В.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Білозерська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позов до ОСОБА_3, в якому просила визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона була дружиною померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_4, який був основним наймачем квартири за адресою: АДРЕСА_1, на підставі ордеру № 453, виданого виконкомом міської ради народних депутатів м. Білозерське 13.01.1986р. За його згодою як наймача вона 12.12.2001р. була зареєстрована за вказаною адресою. Відповідач є сином померлого ОСОБА_4 та також зареєстрований у спірній квартирі, однак з 2004 року по теперішній час у ній фактично не проживає. Посилаючись на положення ст.ст. 71-72 ЖК Української РСР та на відсутність відповідача у спірній квартирі з 2004 року без поважних причин, а також на ті обставини, що

наявність реєстрації відповідача змушує її нести додаткові витрати за оплату комунальних послуг та позбавляє можливості переоформити договір найму на своє ім'я, позивач просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, псилаючись на його необґрунтованість, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, до судового засідання апеляційного суду 26 березня 2015р. не з»явились. Від апелянта ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у її відсутності із проханням про задоволення апеляційної скарги. Від відповідача ніяких заяв до апеляційного суду не надходило. Тому апеляційний суд розглянув справу у відсутності сторін згідно з вимогами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.01.1986р. вконкомом міської ради народних депутатів м. Білозерське було видано ОСОБА_4 на сім»ю із п»яти осіб ордер № 453 на право зайняття 3 кімнат в квартирі АДРЕСА_2. Родина складалась із батьків, двох синів та дочки ( а.с. 38).

Мати відповідача - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 Син ОСОБА_6 знявся з реєстрації у вказаній квартирі 28.08.1987р., а дочка ОСОБА_7 - 31.08.1990р. Відповідач ОСОБА_3 знімався з реєстрації у квартирі на час навчання з 16.09.1999р. та знову був зареєстрований після закінчення навчання 19.03.2003р. ( а.с. 38).

З 12.12.2001р. у спірній квартирі зареєстровано позивача ОСОБА_2, а 18.02.2009р. між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб ( а.с. 5)

ІНФОРМАЦІЯ_3 наймач квартири ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть ( а.с. 6).

Як встановлено судом, право власності на спірну квартиру, в тому числі шляхом приватизації, не оформлювалося. В ордер № 453 на право зайняття житлової площі позивач не входила.

З 2004 року відповідач поїхав до м. Харкова працювати і перебуває там по теперішній час, мешкаючи у орендованій квартирі. У власності іншого житла не має.

Суд вказував, що, посилаючись на положення ст.ст. 71-72 ЖК Української РСР, на факт відсутності відповідача у спірній квартирі з 2004 року, тобто більше шести місяців, без поважних причин, на відсутність домовленості з відповідачем щодо поділу особового рахунку та переоформлення договору найму, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відмовляючи в задоволенні цього позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що сам по собі факт наявності реєстрації відповідача у спірній квартирі та його відсутність за місцем реєстрації більше шести місяців не порушує права позивача, про що свідчать її особисті пояснення про те, що вона не претендує на квартиру та не збирається оформляти на неї право власності, а лише бажає дожити в ній до кінця своїх днів. Суд вважав, що спір фактично виник між сторонами з приводу переоформлення договору найму на іншого члена сім»ї та з приводу розподілу витрат по квартирі між сторонами, а не із заявлених ОСОБА_2 в позові підстав.

Проте з такими висновками суду погодиись не можна, оскільки вони не грунтуються на матеріалах справи та є суперечливими.

Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість.

За приписами ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Так, позивач у позові зазначала, що відповідач ОСОБА_3 не мешкає у квартирі з 2004р., тому просила визнати його таким, що втратив право користування спірною кварирою, з підстав його відсутності в ній більше шести місяців без поважних причин. Отже, позовні вимоги заявлено саме з підстав, передбачених ст.ст. 71-72 ЖК України, на чому наголошує позивач також в апеляційній скарзі. Тому саме з цих підстав у відповідності до вимог ст. 11 ЦПК України суд зобов»язаний був розглянути позовні вимоги.

Ті обставини, що між сторонами маються одночасно інші спірні правовідносини щодо переоформлення договору найму після померлого наймача, з приводу розподілу витрат по

квартирі не може ніяким чином бути свідченням того, що цей позов заявлено не з підстав, передбачених ст.ст. 71-72 ЖК України, оскільки всі решта спорів є похідними від права користування сторін спірною квартирою.

Отже, в даному випадку позивач вказувала, що для вирішення інших спірних відносин, наявність яких встановив суд, між нею та зареєстрованим в квартирі відповачем слід вирішити питання щодо законності користування останнім спірною квартирою.

Тому колегія вважає, що суд фактично не розглянув позов ОСОБА_3 з заявленх нею підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач в ході розгляду спрви у суді першої інстанції проти позову заперечував, зазначаючи, що у спірній квартирі народився та виріс. З 2004 року він працює будівельником в м. Харкові, знімає там квартиру, при цьому регулярно, приблизно раз на місяць приїжджав до батька за його життя, мешкаючи у його квартирі під час відвідувань. З 2004 року по 2007 рік він приїжджав до батька частіше, приблизно раз на тиждень. Після смерті батька він також приїжджав та продовжує приїжджати до спірної квартири, при цьому пропонував позивачеві взяти на себе половину витрат на оплату комунальних послуг, просив надати йому квитанції для оплати, однак, позивач відмовилась від таких пропозицій. В м. Харкові він мешкає з дружиною, зареєструвати там своє місце проживання він не має можливості. Відповідач вважає вказані обставини поважними причинами його відсутності за місцем реєстрації. Крім того, відповідач зазначав, що коли приїхав у 2014 році, то потрапити до спірної квартири не зміг, оскільки квартира була зачинена та двері ніхто йому не відкрив, у зв'язку з чим він був вимушений зупинитися у сестри, яка також мешкає у м. Білозерське.

Вказані пояснення відповідача підтверджені поясненнями допитаних судом свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, зокрема, про те, що відповідач пропонував позивачеві взяти на себе половину витрат на оплату комунальних послуг, однак, позивач відмовилась від цього.

При цьому, свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_8 надали пояснення, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з самого початку склалися неприязні відносини, що позивач не пускала відповідача до спірної квартири, коли він приїжджав, в тому числі ще за життя батька, під різними приводами. ОСОБА_8 також пояснювала, що після смерті батька стосунки між позивачем та відповідачем ще бульше погіршилися, і з цього часу позивач перешкоджала йому потрапити до квартири.

За вказаних обставин, пояснення решти свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про те, що вони не бачать ОСОБА_3 у спірній квартирі, не заслуговують на увагу, оскільки констатують лише факт, який не заперечує відповідач, що у зв»язку з роботою у м. Харкові він лише відвідував регулярно батька, а з його смерті позивач чинить перешкоди в користуванні спірною квартирою, вимагаючи надання його згоди на переоформлення договору найму на себе.

За встановлення факту того, що відповідач не проживає у спірній кварирі через характер роботи, працюючи на будівництві у м. Харкові, та за наявності встановленого через пояснення свідків факту неприязних стосунків між мачухою ОСОБА_2 та відповідачем, які посилились після смерті батька відповідача та чоловіка позивача, а також факту перешкоджання позивачем відповідачу в користуванні квартирою, колегія вважає, що це є поважними причинами, за наявності яких позов, заявлений з підстав ст. 71 ЖК України, не може бути задоволений.

Крім того, за поясненнями свідків встановлено, що відповідач згоден сплачувати витрати по квартирі, але позивач не надає йому квитанції, іншого житла, у якому він набув би право користування відповідач не має, інтересу до квартири не втратив, але має перешкоди з боку мачухи. При цьому, колегія також враховує, що відповідач у квартирі зареєстрований з моменту її отримання батьком у 1986р., в той час як ОСОБА_2 зареєстрована в ній з 2001р. та в ордер вкючена не була.

Позивач всупереч вимогам ст.ст. 10, 61 ЦПК України не підтвердила належними і допустимими доказами свої позовні вимоги та вкладені в позові обставини щодо не знаходження відповідача постійно в спірній квартирі через неповажні причини, не навела обгрунтованих контраргументів поясненям свідків, допитаних за клопотанням відповідача. Тому колегія вважає її позов необгрунтованим та, відтак, не підлягаючим задоволенню.

Враховуючи, що суд не розглянув позов ОСОБА_2 із заявлених нею підстав, колегія вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню із ухвалення рішення про відмову в її позові з інших правових підстав, про що у відповідності до вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України колегія ухвалює нове рішення.

У відповідності зі ст. 88 ЦПК України у випадку відмови в позові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 29 січня 2015 року у цій справі скасувати, відмовивши в позові ОСОБА_14 з інших правових підстав.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Савченко О.В.

Судді: Кочеткова І.В.

Маловічко С.В.