АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Чупікової В. В.

суддів Галичанського А.Д., Яремка В.В.

за участю секретаря Тодоряка Г.Д.

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 про стягнення авансу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, захист прав споживача, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 1 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він зробив замовлення у відповідача на виготовлення дверей й сплатив аванс у розмірі 350 грн. Через деякий час він звернувся до відповідача з метою забрати виготовлене замовлення. Однак, замовлення виконане не було, а на вимогу про повернення авансу відповідач відповів відмовою. На думку позивача, зазначеними діями відповідача порушено його права, як споживача продукції. Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив задовольнити його позовні вимоги й стягнути з ОСОБА_2 на його користь 350 грн. у рахунок повернення авансу, 80 грн. у рахунок відшкодування сплаченої орендної плати за оренду автомобіля, 15 грн. у рахунок відшкодування сплаченої вартості в'їзду на ринок, а також 2 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Підчас розгляду справи в суді першої інстанції збільшив позовні вимоги до 15563 грн., з яких просив стягнути з відповідача 350 грн. - завдатку, 80 грн. за оренду буса, 15 грн. за заїзд на територію ринку;

№22ц-703/2015 рік Головуючий у 1 інстанції Піхало Н.В.

Категорія 55 Доповідач Чупікова В.В.

витрати на правову допомогу - за складання позовної заяви 350 грн., за складання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції та додаткове рішення по 1000 грн. за кожну скаргу, за складання касаційної скарги - 1500 грн. разом: 4145 грн., що по курсу НБУ на 14.06.2013 року складало 4145:7,993 = 518,6 дол.США., а на час подачі заяви про збільшення позовних вимог складає згідно курсу НБУ: 518, 6 х 30,01 = 15 563 грн.

Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 1 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач апеляційну скаргу підтримав з підстав, викладених в ній, наполягав на тому, що договір купівлі-продажу дверей укладав саме з відповідачем, а не з третьою особою ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.1996 року №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», споживачем, права якого захищаються на підставі Закону, є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (робота, послуги) для власних побутових потреб. Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва На відносини по виготовленню та продажу товарів, виконанню робіт і наданню послуг громадянином, який не є підприємцем, дія цього Закону не поширюється.

По справі встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не є приватним підприємцем, що підтверджується спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, а також довідкою Хотинської ОДПІ від 30.012015 року №178 (а.с 25,110) та листом КП МТК «Калинівський ринок» від 30.012015 року №88 згідно якого відповідач ОСОБА_2 в списку осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність на території КП МТК «Калинівський ринок» не значиться (а.с 111).

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав вважати, що між позивачем та відповідачем склалися правовідносини, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів».

Разом з тим, відмовляючи позивачу в позову в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено наявності між позивачем будь-яких договірних правовідносин, оскільки надана позивачем накладна не містить істотних умов будь-якого договору про виконання робіт або надання послуг, сторонами якого є позивач та відповідач.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи та порушує норми матеріального права, що відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог в частині.

З матеріалів справи убачається, що позивач звернувся до суду про стягнення авансу, відшкодування матеріальної та моральної шкоди не тільки з підстав захисту прав споживача, але й з підстав невиконання відповідачем умов договору купівлі - продажу дверей (а.с.11-12).

Статтями 655, 664, 692 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

· вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок

продавця доставити товар;

· надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передавання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

З тексту накладної №1884 від 14.062013 року вбачається, що між позивачем та відповідачем був укладений договір купівлі - продажу двох дверей вартістю 700 грн., 350 грн. з яких було сплачено в якості авансу (а.с.2, 34). В накладній відсутня вказівка про обов'язок продавця доставити товар покупцеві, а тому товар повинен передаватися позивачу за його місцезнаходженням.

Доводи відповідача ОСОБА_2 щодо передачі грошей та накладної третій особі ОСОБА_3 для виконання умов договору та доводи щодо замовлення позивачем дверей іншого розміру, від прийняття яких він пізніше відмовився, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Поясненнями позивача в судових засіданнях, постановою про закриття кримінального провадження від 19.08.2013 року встановлено, що відповідач ОСОБА_2, як продавець, не виконав свого обов'язку про передачу товару за його місцезнаходженням, а тому відповідно до ст.ст.611, 615 ЦК України позивач вправі відмовитися від договору купівлі-продажу двох дверей та вимагати повернення сплаченого авансу у розмірі 350 грн., відшкодування збитків.

Статтею 623 ЦК України визначено, що боржник, який порушив зобов'язання - відповідач у даній справі, має відшкодувати кредиторові - позивачу збитки, розмір яких доказує саме позивач.

Позивач належними та допустимими доказами не довів, що між ним та громадянином ОСОБА_4 були укладені договір перевезення вантажу чи договір оренди транспортного засобу, на виконання яких витрачені кошти у розмірі 80 грн. Також не доведені затрати на заїзд на територію ринку в розмірі 15 грн.

Відповідно до вимог ст.ст.22, 192 ЦК України у разі доведеності цих витрат, не підлягали би задоволенню вимоги позивача щодо відшкодування збитків в розмірі 1670,26 грн., які визначається з урахуванням курсів гривні до дол. США станом на 14.06.2013 року та станом 26.02.2015 року (350 грн.+80 грн.+15 грн.):7,993) х 30,01) .

З огляду на те, що в тексті накладної №1884 від 14.062013 року відсутні умови про відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов'язань за договором купівлі-продажу дверей, у главі 54, яка регулює правовідносини, які складаються між сторонами договору купівлі-продажу, також відсутні правові норми, які б передбачали відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення зобов'язань за договором купівлі-продажу, то позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про відшкодування з відповідача ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 2000 грн. не підлягають до задоволення.

Відповідно до п.п.47, 48 постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20.12.2011 року №4191-УІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Позивачем ОСОБА_1 документально не підтверджені витрати на правову допомогу у розмірі 3700 грн. та не наведений розрахунок відповідно до наведених пунктів постанови Пленуму. А тому його вимоги про стягнення з відповідача на його користь витрат на правову допомогу в розмірі 3700 грн. з врахуванням курсу дол. США до гривні станом на 26.02.2015 року не підлягають до задоволення.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають до задоволення в частині стягнення з відповідача ОСОБА_2 на його користь сплаченого авансу в розмірі 350 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір в дохід держави в розмірі 191 (сто дев'яносто одна) грн. 59 (п'ятдесят дев'ять) коп.

Керуючись ст.ст.209, 218, 309 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 1 квітня 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 350 (триста п'ятдесят) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави в розмірі 191 (сто дев'яносто одна) грн. 59 (п'ятдесят дев'ять) коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак, може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді: