Провадження №2/761/2023/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26 березня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Халус І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства, в якому просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту, укладеного шляхом акцептування від 27 грудня 2011 року.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 27 грудня 2011 року між ним та відповідачем укладено договір про надання споживчого кредиту шляхом акцептування оферти. Даний договір вважає укладеним з порушенням чинного законодавства, оскільки він в своїх умовах свідомо порушує принцип рівності сторін договору на шкоду споживача послуг, оскільки банк попри чисельність обов'язків покладених на позивача, взяв на себе лише обов'язок надання кредиту. Також при укладенні оспорюваного договору обмежено його право споживача на одержання необхідної інформації та порушеного його право, як споживача на свободу вибору продукції.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та пояснив, що позивачу надано всю інформацію про умови кредитування перед укладенням договору та відповідачем дотриманий принцип рівності сторін договору, оскільки він містить положення про зобов'язання банка перед позивачем. Крім того, починаючи з відкриття рахунку № 9423698 кредит позивачу не видавався, кредитна заборгованість перед банком у позивача не виникала. Рахунок містить залишок коштів позивача та використовувався позивачем для проведення по ньому операцій з використанням картки виключно в межах його власних коштів.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 27.12.2011 р. між позивачем та ПАТ «Банк Руский Стандарт», у відповідності до ст. 634 ЦК України, з дотриманням положень ч.1 ст.207 ЦК України, був укладений договір банківського обслуговування № 94323698, який складається із Заяви позивача про приєднання, Умов банківського обслуговування ПАТ «Банк Руский стандарт» та Тарифів по банківському обслуговуванню.

Згідно з п.п. 1.1., 1.2., 1.3., 1.4. Заяви про приєднання банк зобов'язався надати в користування картку; відкрити рахунок, здійснювати відображення операцій по рахунку (обслуговування рахунку); у випадках, встановлених Умовами, здійснити кредитування рахунку; за наявності технічної можливості надати відділений доступ до автоматизованих систем дистанційного банківського обслуговування Інтернет-банк та Мобільний банк; інші обов'язки, зокрема, передбачені розділом 8 Умов.

З довідки про умови кредитування ПАТ «Банк Руский Стандарт» та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту вбачається, що Банк проінформував Позивача про умови кредитування та інші умови передбачені законодавством, що підтверджується підписом позивача на вказаній довідці.

Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі, що визначено ч.1 ст.1055 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, як то визначено ч.1 ст.638 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Аналогічні зобов'язальні норми для банків про інформування клієнтів-споживачів перед укладенням відповідного кредитного правочину щодо надання споживачу попередньої інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту визначені Постановою НБУ N 168 від 10 травня 2007 року.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені, виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач.

Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Пункт 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснює, що суди при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів.

Оцінюючи надані суду докази, враховуючи вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк Форвард» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: