АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД м. КИЄВА
Справа №22-ц/796/1306/15 Головуючий в 1 інстанції - Волкова С.Я.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Желепи О.В.

суддів - Рубан С.М., Кабанченко О.А.

при секретарі - Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач в вересні 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним відповідачами 25 липня 2007 року з ВАТ «Кредитпромбанк», відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 отримав кредит 38 000 Доларів США під 13, 60% річних.

Також 25 липня 2007 року був укладений договір поруки, за яким відповідач ОСОБА_2 поручилась за виконання кредитного договору.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 червня 2013 року вони уклали договір з ПАТ «Кредитпромбанк» купівлі-продажу за яким придбали право вимоги за кредитним договором та набули статусу нового кредитора.

Так , як відповідачі порушили умови кредитного договору, позивач просив суд стягнути з них солідарно заборгованість нараховану станом на 26 серпня 2014 року в сумі 303280 грн. 54 коп.

З яких борг по тілу кредиту становить 256544,03 грн., за відсотками 46 736 грн. 52 коп.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував тим, що висновок суду про недоведеність переходу права вимоги не відповідає дійсності, так як перехід права вимоги було доведено витягом з договору купівлі-продажу, витягом з додатку до договору, кредитним договором. Так як суд не вимагав оригінали, то надані позивачем копії вищеперерахованих документів є належними доказами переходу права вимоги до позивача. Суд не встановив, чи виконав боржник свої зобов`язання перед попереднім кредитором, та чи пов`язані заперечення проти нового кредитора із запереченнями, які наявні у відповідача до первісного кредитора. Суд також не врахував, що за укладеним договором до позивача перейшло право вимоги як за основним договором так і за забезпечувальним договором поруки.

До апеляційного суду представник позивача двічі поспіль не з`явився, про розгляд справи повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи суду не подав.

Представник відповідача ОСОБА_1 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого судом рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову , суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду докази з яких суд міг би встановити, що до позивача дійсно перейшло право вимоги за кредитним договором, не довів розмір заборгованості, який просив стягнути , а також суд виходив з того, що прострочення у боржників виникло з вини кредитора, який не повідомив про перехід права вимоги.

Колегія суддів погоджується з таким висновком районного суду, так як він в повній мірі відповідає встановленим обставинам справи та вимогам Закону.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 25 липня 2007 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит 38 000 Доларів США під 13, 60% річних до 24 липня 2022 року.

Також 25 липня 2007 року був укладений договір поруки, за яким відповідач ОСОБА_2 поручилась за виконання цього кредитного договору.

Відповідно до наданих відповідачами квитанцій вони вносили суми по кредиту до 17 травня 2013 року. Останній платіж в сумі 500 доларів внесено 17 травня 2013 року. З квитанцій вбачається, що відповідачі вносили суми, які навіть перевищували ті суми , які зобов`язані були вносити за графіком погашення кредиту.

Як посилається позивач в червні 2013 року право вимоги за кредитним договором перейшло до нього.

Разом з тим з матеріалів справи вбачається, що боржник та поручитель не були повідомлені про зміну кредитора до серпня 2014 року.

Перша вимога, яка надсилалась боржнику та поручителю позивачем датована 25 липнем 2014 року.

Проте, відповідно до квитанції на поштове відділення така вимога була здана 13 серпня 2014 року.

Інших доказів, які б свідчили про те, що до серпня 2014 року відповідачі повідомлялись про заміну кредитора матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредитору до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Так як з матеріалів справи не вбачається, що до вересня 2014 року (момент звернення до суду) боржник знав про заміну кредитора, а до укладання договору-купівлі-продажу прав вимоги, боржник добросовісно виконував свої обов`язки до травня 2013 року, колегія суддів вважає, що суд правомірно відмовив в задоволенні позову. При цьому апеляційним судом враховується, що позовні вимоги позивачем заявлені про стягнення заборгованості яка виникла станом на 26 серпня 2014 року.

При цьому суд правильно виходив з того, що за вищенаведених обставин, станом на дату звернення до суду позивача з позовом , відсутні підстави вважати, що прострочення у боржника виникло з його вини, а не з вини кредитора, який не повідомив останнього про заміну в зобов`язанні.

При цьому колегія також враховує, що позивач висунув вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, разом з тим за умовами кредитного договору, відповідачі кредит повинні погасити в 2022 році. За відсутності даних про те, що боржник був повідомлений, що з червня 2013 року він повинен сплачувати кошти іншому кредитору, колегія вважає, що прострочення щомісячних платежів, якщо таке і мало місце, (проте з наданих позивачем доказів це неможливо встановити, тому, що суду не надавався належний розрахунок (помісячний), з якого можна було б встановити , яку суму погасив боржник і яка залишилась з урахуванням тих переплат які він здійснював) настала не з вини боржника.

Намагаючись з`ясувати розмір заборгованості за кредитним договором , апеляційний суд за власною ініціативою витребував у позивача розрахунок заборгованості, який районному суду не поданий без жодних поважних причин, проте, в надісланому поштою розрахунку, не відображені платежі, які вносились відповідачами по договору до травня 2013 року, він складений станом на іншу дату, а ніж та яку зазначив суд в своєму запиті, та яка відповідала періоду заявлених позовних вимог. Розрахунок є неповним та суперечить довідці, яку надавав сам позивач на підтвердження заборгованості до суду першої інстанції . В ньому зазначено, що прострочена заборгованість виникла в жовтні 2014 року. За відсутності внесених відповідачами платежів на адресу позивача заборгованість за тілом кредиту станом на листопад 2014 року зменшилась порівняно з заборгованістю станом на 30 червня 2013 року.

З огляду на викладене, на підставі такого доказу, суд не може встановити дійсний розмір заборгованості за кредитним договором.

Позивач листом апеляційного суду від 03 березня2015 року був попереджений про процесуальні наслідки не подання належних доказів до суду.

Ні до районного суду, ні до апеляційного суду, представники позивача жодного разу не з`явились, доказів на підтвердження поважності причин не явки суду не подавали.

Обґрунтованими також є доводи суду про ненадання суду достатніх доказів на підтвердження переходу права вимоги.

Так, з договору купівлі-продажу права вимоги від 26 червня 2013 року, укладеного між ПАТ «Кредит промбанк» та позивачем вбачається, що датою відступлення права вимоги є дата підписання акту приймання-передачі прав вимоги. Такий документ суду першої інстанції без будь-яких поважних причин не подавався, а тому суд був позбавлений можливості вважати встановленою обставину, що право вимоги за договором перейшло до позивача. При цьому суд правильно виходив , що обов`язок доказування покладено законом саме на позивача. Додаток № 1 до договору купівлі-продажу прав вимоги на який послався позивач як на доказ, містить інформацію, що продавцем є ПАТ «Сведбанк».

Враховуючи, що позивач є юридичною особою, в якій працює юридичний відділ, і враховуючи вимоги процесуального Закону, щодо змагальності сторін та обов`язку доказування, суд правомірно ухвалив рішення на підставі тих доказів, які надали сторони та дійшов обґрунтованого висновку, про недоведеність позивачем свого права вимоги станом на дату звернення з позовом до суду.

Надані апеляційному суду поштою 23.03.2015 року копії акту прийому передачі прав вимоги не можуть бути прийняті в якості доказів переходу прав вимоги за договорами укладеними з відповідачами, тому, що вони не завірені, навіть, печаткою позивача. До районного суду вказаний документ не був поданий без поважних причин. Крім того в акті зазначено, що за ним перейшло право вимоги лише за договорами зазначеними в додатку до акту, проте такий додаток апеляційному суду не був поданий.

Разом з тим , колегія суддів вважає, що позивач не позбавлений права повторно звернутись до суду з позовом, після надання боржнику належних доказів на підтвердження переходу до нього прав вимоги за кредитним договором , в разі, якщо боржник отримавши таке підтвердження не погасить поточну заборгованість за кредитним договором.

Інші доводи апеляційної скарги законності рішення суду першої інстанції не спростовують.

Суд розгляну в справу на підставі тих доказів, які надав позивач, дав їм належну правову оцінку, та ухвалив рішення без порушення норм матеріального та процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року зашити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: