АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Чупікової В. В.

секретар Тодоряк Г. Д.

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідачки ОСОБА_3, представника третьої особи Пендюра В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Заставнівської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим будинком, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2015 року,

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 та її малолітнього сина ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим будинком.

Зазначала, що їй на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1.

У будинку, крім неї, зареєстровані її син ОСОБА_6, колишня невістка ОСОБА_3 та внук ОСОБА_5, 2008 року народження.

Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу, укладеного між її сином та відповідачкою ОСОБА_7, відповідачі з червня 2012 року у будинку не проживають, просила визнати їх такими, що втратили право на користування житловим будинком.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим будинком.

У задоволенні позов, пред'явленого до малолітнього ОСОБА_5, відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування житловим будинком скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог до ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживає у спірному будинку з поважних причин, у ньому залишається проживати батько малолітнього, родинні стосунки з яким не припинено, реєстрація неповнолітнього біля батька не створює позивачці перешкод у користуванні житловим будинком.

Проте з таким висновком погодитися не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок недоведення обставин справи, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення в оскаржуваній частині та ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити.

У справі встановлено, що позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_1

Відповідачі вселилися у будинок як члени сім'ї власника.

До такого висновку дійшов й суд першої інстанції.

Доводи апелянта про помилковість такого висновку спростовуються поясненнями самої позивачки, з яких вбачається, що письмовий дозвіл на вселення та реєстрацію відповідачки власником будинку надавався як невістці сина, після поселення у будинок позивачка за свої кошти утримувала всіх проживаючих у будинку, у тому числі малолітнього ОСОБА_5

Встановлено, що у подальшому позивачка залишила будинок та перейшла проживати в інше житло, що визнається сторонами.

Сторонами також визнається, що з червня 2012 року малолітній ОСОБА_5 у будинку не проживає, у зв'язку з тим, що з матір'ю перейшов на інше постійне місце проживання.

Таким чином між сторонами у справі виникли правовідносини між власником житлового будинку, якою є позивачка, та відповідачами - колишніми членами її сім'ї, які регулюються нормою ст. 405 ЦК України.

Посилання позивачки як і суду першої інстанції на ст. 71 ЖК України є безпідставним, оскільки зазначена норма регулює порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського фонду.

Відповідно до ч. 2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено між ним і власником житла або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Крім того, ч. 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є, зокрема, місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

У справі встановлено і це визнається сторонами, що після розірвання шлюбу між сином позивачки та відповідачкою малолітній ОСОБА_5 залишився проживати з матір'ю (а.с.8), судове рішення про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим будинком, сторонами не оскаржується.

З пояснень сторін у справі вбачається, що непроживання у спірному будинку ОСОБА_5 пов'язано зі зміною місця проживання його матері з огляду на розірвання шлюбу з сином позивачки.

Таким чином відповідач ОСОБА_5 не проживає у спірному будинку більше одного року з неповажних причин, що згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком, що належить позивачці на праві власності.

Доводи представника малолітнього ОСОБА_5 про поважність причин непроживання відповідачів у спірному будинку є необґрунтованими.

Так, представник вважає, що непроживання її та сина обумовлено тим, що позивака вигнала їх з будинку.

Проте у справі встановлено, що відповідачка з малолітнім сином добровільно залишила будинок з огляду на розірвання шлюбу ще до того як позивачка повернулася на проживання до будинку.

Проживання у спірному будинку батька малолітнього не може бути підставою для відмови у позові, оскільки місцем проживання ОСОБА_5 є місце проживання його матері, а не батька.

Позов пред'явлено з підстав непроживання малолітнього у будинку без поважних причин, а тому висновок суду першої інстанції про те, що реєстрація малолітнього у будинку не чинить позивачці перешкод у користуванні будинком є помилковим.

Суд першої інстанції також безпідставно вдався до аналізу норм ЖК України, який регулює питання виселення із житлового будинку, оскільки позов про виселення не є предметом спору.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 05 лютого 2015 року в частині відмови в позові про визнання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право на користування житловим будинком, скасувати.

Позов ОСОБА_1 у цій частині задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право на користування житловим будинком АДРЕСА_1

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В.В. Яремко

Судді : І.Б. Перепелюк

В. В. Чупікова