Справа № 461/5196/14 Головуючий у 1 інстанції: Волоско І.Р.
Провадження № 22-ц/783/1351/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.,

секретаря: Гацій І.І.

з участю представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_6 про визнання недійсним некомерційного конкурсу щодо надання в оренду приміщень напівпідвалу площею 44,5кв.м. АДРЕСА_1 проведеного 04 квітня 2014 року та визнання недійсним договору оренди вказаних приміщень, укладеного між Управління комунальної власності Львівської міської ради та ОСОБА_6, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 03 грудня 2014 у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржили позивачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

В апеляційній скарзі зазначають, що судом першої інстанції порушено матеріальні та процесуальні норми права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, судом неправильно визначено статус приміщень напівпідвалу площею 44,5кв.м., що були предметом оскаржуваного конкурсу та договору оренди. А саме не враховано, що такі приміщення є допоміжними приміщеннями будинку АДРЕСА_1, що призначені для побутового обслуговування мешканців будинку. Окрім того вказують, що ОСОБА_3 немає жодного допоміжного підвального приміщення, а ОСОБА_4 має підвальне приміщення площею 3 кв.м., що є недостатньо. Окрім того, доступ до підвальних приміщень ОСОБА_4 має лише через спірні приміщення. Також вказують про неможливість проведення відповідачем некомерційного конкурсу, що було встановлено постановою Вищого адміністративного суду України від 20 квітня 2011 року. Вказують про неправомірність реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 за територіальною громадою та про нікчемність оскаржуваного договору оренди, зокрема про те, що такий договір порушує публічний порядок. А тому просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Представник третьої особи ОСОБА_8 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу в яких зазначив, що судом першої інстанції правильно визначено статус спірних приміщень, які є окремими нежитловими приміщеннями, а позивачі не обґрунтували та не довели що такі приміщення є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку. Власником таких приміщень є територіальна громада, від імені якої відповідач правомірно ними розпорядився, передавши в оренду третій особі. Такою передачею цивільні права, свободи чи інтереси позивачів не порушені, а тому позов до задоволення не підлягає. Також вказує про належне повідомлення про проведення оскаржуваного конкурсу. Щодо інших доводів апеляційної скарги вказує, що такі знаходяться поза межами підстав та предмету позову, тому не можуть враховуватися при перегляді рішення Галицького районного суду м. Львова.

В судовому засіданні 24 лютого 2015 року були заслухані пояснення позивачів ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_9, пояснення позивачки ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_10, представника третьої особи ОСОБА_2 У вказаному засіданні оголошено перерву до 17 березня 2015 року, про що належним чином повідомлено усіх учасників судового процесу. 17 березня 2015 року позивачі та представник ОСОБА_9, а також представник відповідача не з'явилися. Від ОСОБА_9 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, проте доказів поважності причин неявки в судове засідання не долучено. Представник відповідача не повідомив суду причин неявки. За таких обставин суд дійшов до висновку про можливість продовження судового засідання 17 березня 2015 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 04 квітня 2014 року Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради було проведено некомерційний конкурс щодо надання в оренду приміщень напівпідвалу площею 44,5 кв.м. АДРЕСА_1.

На конкурс було подано 2 заяви від претендентів на участь в конкурсі, а саме мешканки будинку ОСОБА_6. та ОСОБА_12 Розглянувши конкурсні пропозиції претендентів, комісія визнала переможцем конкурсу мешканку будинку ОСОБА_6.

Між Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради та ОСОБА_6. укладено договір оренди №Г-9016-14 від 30 квітня 2014 року, предметом якого є оренда вказаних приміщень.

Однією із підстав позову та апеляційної скарги позивачі вказують, що вказані приміщення є допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку та перебувають у спільній власності усіх власників квартир у будинку. Відповідно передачею таких приміщень третій особі порушено їхнє право власності на допоміжні приміщення.

Визначення допоміжних приміщень багатоквартирного будинку наведено у ст.1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку", а саме допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення).

Разом з тим, у відповідності до ч.4 ст.4 Житлового кодексу Української РСР до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру.

Відповідно до визначення, закріпленого у ст.1 Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин.

Відтак, житловий комплекс може включати як допоміжні приміщення, так і окремі нежилі приміщення.

Із аналізу описаних норм вбачається, що допоміжні приміщення від окремих нежилих відрізняє функціональне призначення, а саме допоміжні приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку. Без такого призначення приміщення не можна вважати допоміжним.

У відповідності до ч.1 та ч.2 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На позивачах, які обґрунтували позов порушенням цивільних прав на спірне майно, лежить процесуальний обов'язок по доведенню таких обставин.

Проте позивачі не обґрунтували у чому полягає функціональне приміщення спірних приміщень, яким чином такі приміщення призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, а також не навели жодного доказу для доведення такого призначення.

На противагу цьому в матеріалах справи наявні технічний паспорт від 10 липня 2008 року на спірні приміщення як на окремі нежитлові приміщення та допоміжна таблиця №1, складена ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" де спірні приміщення відображені як нежитлові приміщення у графі "Оцінка вбудованих приміщень". (а.с. 87-89).

Враховуються судом також свідоцтво про право власності на квартиру від 22 червня 1998 року (а.с.85) поверхові плани та відомість проведених обмірів та підрахунку площ ОКП ЛОР "БТІ та ЕО". Згідно вказаних документів вбачається, що спірні приміщення були окремою квартирою, тобто були призначені для задоволення житлових прав окремих осіб, що в ній проживали, а не для забезпечення експлуатації будинку в цілому та побутового обслуговування усіх мешканців будинку.

Оцінюючи вказані докази суд враховує, що такі документи складені ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" за наслідками проведення технічних інвентаризацій будинку та у порядку передбаченому Інструкцією про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Держбуду України 24 травня 2001 року N127.

Згідно вказаної Інструкції під час інвентаризації проводиться обстеження фундаментів, стін, перегородок, надпідвальних, міжповерхових та горищних перекриттів, підлоги, вікон, дверей, покрівлі; внутрішнього і зовнішнього спорядження; систем опалення та вентиляції, водопровідно-каналізаційного обладнання, газового і електрообладнання із зазначенням відповідних відомостей зокрема й у поверхових планах, технічних паспортах.

Вказана Інструкція передбачає вимоги щодо визначення функціонального призначення приміщень, зокрема, допоміжних приміщень та вбудовані приміщення.

Суд звертає увагу і на позицію позивачів, які стверджуючи про статус спірних приміщень як допоміжних приміщень багатоквартирного будинку, в апеляційній скарзі покликаються на відсутність у них комор у підвалі. Такі покликання свідчать про те, що позивачі мають намір використовувати спірні приміщення як допоміжні до окремих квартир, що суперечить функціональному призначенню допоміжних приміщень багатоквартирного будинку.

Таким чином суд приходить до висновку, що оскаржуваними конкурсом та договором оренди не порушено тих цивільних прав, свобод та інтересів позивачів, якими обґрунтовано позов, що в силу приписів ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України та ст.3 ЦПК України, є підставою для відмови в задоволенні позову.

Право власності на будинок №14 по вул. Свенціцького у м. Львові зареєстровано за територіальною громадою 03.11.1988 на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №222 від 14.04.1987. Спірні приміщення не були приватизовані в користь позивачів чи інших осіб. Так, позивач ОСОБА_5 набув право на квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, реєстровий номер 4890 від 19.10.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Новосад О.П. Львівського МНО (а.с.8). Комора в підвалі не зазначена.

Позивачка ОСОБА_3 набула право на квартиру АДРЕСА_4 згідно договору дарування реєстровий номер 3-776 від 15.03.2004 року, посвідчений першою Львівською Державною нотаріальною конторою (а.с.9). Комора в підвалі відсутня, що підтвердила в суді.

Позивачка ОСОБА_4 набула право на квартиру АДРЕСА_2 у відповідності до Закону "Про приватизацію державного житлового фонду". У свідоцтві про право власності на квартиру від 14.02.1997 року зазначена комора в підвалі 4,0 кв.м (а.с.7).

Відтак, висновок суду першої інстанції про те, що відповідач, як уповноважений від імені територіальної громади суб'єкт владних повноважень, вправі передати вказані приміщення в оренду тертій особі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що Управління комунальної власності опублікувало оголошення в газеті "Львівська пошта" від 11 березня 2014 року, в якому зазначено умови оскаржуваного конкурсу, необхідний перелік документів для участі в конкурсі, час та місце проведення конкурсу, а також вказано кінцевий термін прийому заяв на участь у конкурсі.

Суд також зазначає, що в позовній заяві позивачі визнали, що повідомлення про конкурс було опубліковано в засобах масової інформації та на Інтернет сайті ЛМР. Така обставина визнана й відповідачем, тому в силу ч.1 ст.61 ЦПК України звільнена від доказування.

Описані обставини свідчать про дотримання порядку проведення оскаржуваного конкурсу вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Окрім того, позивачі в апеляційній скарзі не оспорюють правильність висновку суду про належність повідомлення про проведення оскаржуваного конкурсу.

Суд погоджується з доводами третьої особи про те, що доводи апеляційної скарги про відсутність комор до квартир позивачів, неправомірність реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 за територіальною громадою, неможливість проведення некомерційного конкурсу та нікчемність оскаржуваного договору оренди знаходяться поза межами підстав, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки такі доводи не були заявлені у суді першої інстанції при перевірці законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції , відтак не можуть братися судом до уваги. Врахування таких доводів виходить за межі розгляду справи апеляційним судом та є недопустимим.

Окрім того такі доводи не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та є безпідставними.

Зокрема, реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_1 недійсною не визнавалася та не скасовувалася, а тому є правомірною та підтверджує право власності територіальної громади на вказаний будинок.

Оскаржуваний конкурс було проведено у відповідності до вимог Положення про оренду майна територіальної громади м. Львова, затвердженого ухвалою Львівської міської ради від 07.06.2007 року № 897 "Про врегулювання питань оренди майна територіальної громади м. Львова зі змінами та доповненнями.

Згідно ч.6 ст.9 вказаного Закону України " Про оренду державного та комунального майна" порядок проведення конкурсу для об'єктів, що перебувають у комунальній власності визначається органами місцевого самоврядування. Нормами вказаного закону не передбачено будь-яких умов до таких конкурсів, в тому числі й мотивів визначення переможця.

Позивачами необґрунтовано, які норми Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порушено проведенням оскаржуваного конкурсу. А сама назва конкурсу не може свідчити про його протиправність.

Не заслуговують на увагу доводи позивачів про обов'язковість обставин, встановлених постановою Вищого адміністративного суду України від 20.04.2011 із покликаннями на ч.3 ст.61 ЦПК України.

Так позивачами подано копію такої постанови із Єдиного державного реєстру судових рішень, що виключає можливість її аналізу в світлі ч.3 ст.61 ЦПК України. При цьому жодних клопотань про витребування такої постанови як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції позивачі не подавали. Окрім того, як визнали позивачі, ані вони, ані третя особа не брали участі у такій справі, така справа стосується іншого конкурсу з іншими учасниками та переможцем. Тому обставини, встановлені у такій справі не є обов'язковими у даній справі.

Обсяг складових квартир позивачів, зокрема комор, не перебуває у причинно-наслідковому зв'язку із предметом даного спору, а тому не може бути підставою для задоволення позову. А доводи про те, що доступ до приміщень ОСОБА_4 спростовуються наявними в матеріалах справи поверховими планами.

Оспорюваний договір оренди не підпадає під ознаки ст.228 ЦК України, оскільки не охоплюється переліком нікчемних правочинів, а вироку суду, яким встановлено вину, виражену в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін відсутній.

Статтею 308 ЦПК України зазначено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи те, що судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.Львова від 03 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий : Мікуш Ю.Р.

Судді: Ніткевич А.В.

Павлишин О.Ф.