АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Шахової О.В.,

при секретарі Троц В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27.11.2014 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А

30.06.2015 позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь суму заборгованості у розмірі 59100 грн., що еквівалентно 5000 доларів США, а також проценти за користування грошима на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 13200 грн. Всього 72300 грн., що еквівалентно 6116 доларів США. Позовні вимоги мотивовані невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором позики.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 27.11.2014 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Справа 753/12158/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц-796/1042/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лужецька О.Р.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Позивач вважаючи рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено без всебічного та повного з'ясування дійсних обставин справи і належної правової оцінки зібраних доказів, подав апеляційну скаргу. Зокрема, позивач вказує на те, що під час судового розгляду відповідачем визнано факт підписання ним розписки про отримання грошових коштів від позивача в якості позики та визнано факт отримання від позивача 5000 доларів США, при цьому судом не встановлено факту повернення позики відповідачем позивачу, що доводить існування боргу та існування обов'язку відповідача повернути борг. Саме ж не надіслання письмової вимоги про повернення позики не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки існування боргу та обов'язок його повернення згідно договору позики є доведеним, а звернення з позовом і є вимогою про повернення позики, яку відповідач має право визнати. На підставі викладеного, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі.

Відповідач заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що у розписці про отримання позики від 01.07.2011 строк виконання зобов'язання з відшкодування вартості позики не встановлений, тому позивач має право вимагати виконання зобов'язання, а боржник відповідно виконати зобов'язання в будь-який час. Загальним правилом виконання такого зобов'язання є правило, що боржник має виконати свій обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення кредитором вимоги. Тобто пред'явлення кредитором вимоги є тільки початком строку виконання, і виконання боржником обов'язку в будь-який день семиденного строку буде вважатися належним виконанням. Це правило є важливим, оскільки боржник буде вважатися таким, що порушив умову про строк виконання, а кредитор відповідно отримує право звертатися за захистом свого порушеного права до суду тільки на восьмий день після пред'явлення вимоги. Подання ж кредитором позовної заяви, адресованої суду (а не боржнику) і надіслання останньому як відповідачеві копії такої заяви є складовими судової процедури, а не цивільних правовідносин, і відповідні дії не можуть розглядатися як вимога у розумінні зазначеної норми ЦК України

Проте, погодись з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не вважає за можливе.

Перевіряючи обставини справи апеляційним судом встановлено, що 01.07.2011 позивач передав відповідачу грошові кошти, про що була складена розписка, яка підписана особисто відповідачем, ОСОБА_2, що ним не заперечувалось в ході розгляду справи.

Згідно з розпискою ОСОБА_2 підтвердив отримання від ОСОБА_1 коштів в сумі 5000 доларів США, в якості позики, проте зазначивши: для реалізації програми «Баранова» в АДРЕСА_1» (а.с.3-А).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Як роз'яснив Верховний Суд України у Постанові від 20.02.2013 у справі № 6-163цс12 договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того самого роду та такої самої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Разом з тим, у договорі укладеному між сторонами у даній справі, який підтверджується розпискою, відсутнє визначене зобов'язання відповідача по поверненню коштів.

Заперечуючи проти позову відповідач стверджує про укладення між ними договору доручення щодо передачі грошових коштів для реалізації програми ОСББ «Баранова», про що також зазначено у розписці.

З матеріалів справи вбачається, що програма «Баранова» є програма затверджена ОСББ «Баранова-23», щодо розробки проектної документації та отримання у власність та передачі на баланс ОСББ цілісного майнового комплексу Яхтцентр, участь в якому визнається позивачем, зокрема і в апеляційній скарзі.

Так, протоколом № 1 Загальних зборів ОСББ «Баранова-23» від 02.05.2009 вирішено для реалізації поставлених завдань створити цільовий фонд ОСББ «Баранова-23» з цільовим внеском від кожного співвласника приміщень в сумі, еквівалентній 5000 доларів США. Формування, облік бюджету цільового фонду за виконанням зазначених заходів доручено голові робочої групи - голові правління ОСББ «Баранова-23» Березовському С.Г. (а.с.17).

Згідно з Актом передачі грошових коштів в цільовий фонд ОСББ «Баранова-23» за програмою «Баранова-23» від 12.08.2011, який складений та засвідчений підписами ОСОБА_2, Березовського С.Г., що ОСОБА_2, власник приміщення еллінгу НОМЕР_1 з однієї сторони, передав отримані ним в м. Києві відповідно до розписки від 01.07.2011 у власника приміщення еллінгу НОМЕР_2 ОСОБА_1 5000 доларів США, як цільовий внесок на затверджену загальними зборами ОСББ Програму «Баранова-23», а голова правління ОСББ «Баранова-23» БерезовськийС.Г., з другої сторони, прийняв від ОСОБА_2 5000 доларів США для подальшої передачі їх в касу ОСББ «Баранова-23» під реалізацію Програми «Баранова-23» (а.с.23).

Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера № б/н від 26.11.2011 до цільового фонду ОСББ «Баранова-23» прийнято від ОСОБА_1 через ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 5000 доларів США (а.с.21).

Як вбачається з платіжної відомості за цільовими внесками ОСББ «Баранова-23» 26.11.2011 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було внесено кошти в сумі по 5000 доларів США від кожного, засвідчивши це особистим підписом ОСОБА_2 (а.с.22).

В листі від 12.11.2014 адресованому відповідачу бухгалтером-касиром ОСОБА_6 повідомлено, що інших грошових коштів в сумі, еквівалентній 5000 доларів США під цільову Програму «Баранова-23» відповідно протоколу зборів № 1 від 02.05.2009, крім переданих коштів відповідно до акту передачі грошових коштів від 12.08.2011 ОСОБА_2 від ОСОБА_1 не надходило (а.с.18).

Наведені обставини у своїй сукупності підтверджують твердження відповідача, а також його покази дані в суді першої інстанції в якості свідка, про наявність домовленості сторін про передачу відповідачем від імені позивача вказаних грошових коштів в касу ОСББ «Баранова-23».

Позивач заперечуючи проти вказаних обставин посилається на те, що вказана в розписці мета: «реалізації програми «Баранова» в м. Ялта, вул. Баранова 23», стосується участі відповідача в цій програмі, а не його участі. Разом з тим, вказаними вище доказами підтверджується факт внесення відповідачем коштів від імені позивача.

Також позивач вказує на нікчемність/недійсність виданих ОСББ «Баранова-23» документів, як таких що видані на вимогу відповідача. Проте, доказів нікчемності та/або недійсності, зокрема, акту передачі коштів та квитанції про внесення грошових коштів від імені позивачу суду представлено не було. Тобто надані відповідачем докази не спростовані позивачем в ході розгляду справи належними та допустимими доказами, як того вимагають положення ст. 10,60 ЦПК України. Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду позивач визнав, що ним не було вчинено жодних дій направлених на оскарження дій ОСББ «Баранова-23» щодо зарахування грошових коштів внесених відповідачем від його імені без наявності на те правових підстав, тим самим визнавши правовідносини, що виникли для нього, внаслідок вчинення відповідачем дій.

З наведеного вбачаються всі ознаки договору доручення, визначені ст. 1000 ЦК України. А саме, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права і обов'язки довірителя.

В даному випадку відповідачем була вчинена дія від імені позивача, яка створює правові наслідки для позивача і за рахунок коштів отриманих від позивача із зазначенням цільового їх призначення в розписці про отримання. Крім того, як вже вказувалось вище, у наданій відповідачем розписці відсутнє визначене його зобов'язання щодо повернення цих коштів.

Твердження позивача про відсутність даних на підтвердження його волевиявлення щодо здійснення відповідачем внеску від його імені відхиляються колегією суддів, оскільки вчинення юридичних дій, зокрема внесення грошових коштів, від імені іншої особи та на її користь без наявності будь-яких правовідносин позбавлені сенсу та юридичної визначеності, при цьому положеннями цивільного законодавства не встановлена обов'язкова письмова форма для договору доручення на вчинення такого роду юридичної дії.

Таким чином, посилання позивача на доведеність існування боргу та існування обов'язку відповідача повернути борг не знайшли свого підтвердження.

Разом з тим, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо того, що саме по собі не надіслання письмової вимоги про повернення позики не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки звернення з позовом і є вимогою про повернення позики, яку відповідач в даному випадку заперечує.

А отже висновок суду першої інстанції про відсутність порушеного права позивача лише у зв'язку з ненастання строку виконання відповідачем зобов'язання по поверненню суми позики не відповідають обставинам справи, оскільки перш за все між сторонами відсутні правовідносини щодо позики. Суд першої інстанції вірно встановивши обставини справи не визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами у справі, в зв'язку з чим невірно застосував норми чинного законодавства.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 цього Кодексу порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог, але з інших правових підстав, що наведені вище.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 27.11.2014 - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: