Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про припинення договору поруки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 11 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи вимоги тим, що 20 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір № 120 фл, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 13,6 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом за користування кредитними коштами та винагородою за кредитне обслуговування в розмірі 0,2 % щомісячно від встановлено ліміту, терміном до 20 грудня 2010 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 20 липня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 120 фл, відповідно до умов якого останній виступив поручителем за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору виникла заборгованість у розмірі 281 196 доларів 88 центів США, що еквівалентно 3 627 439 грн 75 коп., яку позивач просив стягнути на його користь з відповідача.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому, посилаючись на те, що договір іпотеки є припиненим з 20 червня 2011 року, просив визнати договір припиненим поруки від 20 грудня 2007 року № 120 фл на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Полтавської області від 11 березня 2015 року, в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано припиненим договір поруки від 20 грудня 2007 року № 120 фл, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 у забезпечення виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 20 грудня 2007 року № 120 фл. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк»» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 20 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_4 укладено договір № 120 фл, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії в розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 13,6 % річних за користування кредитом та щомісячної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 0,2 % терміном на 36 місяців.

20 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки, згідно з п. 1 якого останній поручився за належне виконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, зокрема, за сплату кредиту в строк - 36 місяців, відсотків у розмірі 13,6 % річних за користування та щомісячної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 0,2 %.

Згідно з п. 11 договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Пунктом 13 договору поруки передбачено порядок внесення змін та доповнень до цього договору, а саме, шляхом укладення додаткової угоди.

Згідно з п. 1 додаткової угоди від 06 січня 2009 року до кредитного договору від 20 грудня 2007 року № 120 фл, укладеного між банком та ОСОБА_4 процентну ставку за користування кредитом збільшено до 16,1 % річних.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що між банком та позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору якою підвищено відсоткову ставку, без згоди та повідомлення поручителя, то порука припинилася на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України. Крім того, суд дійшов висновку, що порука припинилася також на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України у зв'язку із закінченням шестимісячного строку для звернення до суду з вимогою до поручителя.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції та залишив ухвалене ним рішення без змін.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843623/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_02_07/pravo1/T030435.html?pravo=1> порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, установлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора на задоволення його вимог. Останнє означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків, основна властивість яких, крім того, що їх сплив, на відміну від строків позовної давності, припиняє суб'єктивне право, полягає в тому, що вони не можуть бути призупинені, перервані чи відновлені. Такі строки також не можуть бути змінені за домовленістю сторін договору та їх настання припиняє права кредитора та обов'язок боржника за договором.

Правила ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов'язання встановлений не був.

Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов'язання за договором поруки у зв'язку з припиненням такого зобов'язання поручителя.

За змістом речення 1 та 3 зазначеної статті кредитор повинен встигнути звернутись до поручителя з вимогою про виконання останнім свого обов'язку за договором поруки, у тому числі в примусовому порядку.

Разом із тим за змістом 2 речення ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> у разі, якщо строк договору поруки не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить до поручителя вимоги.

Правова природа зобов'язання у всіх випадках, передбачених ст. 559 ЦК України, є тотожною. Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобов'язання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобов'язань та настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з тотожної природи зобов'язань, які регулюються реченнями першим і третім ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> та реченням другим ч. 4 цієї статті, правову конструкцію ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу усіх зобов'язань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки пред'явлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобов'язання.

Відповідно на вказані строки не поширюється положення ч. 5 ст. 267 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843308/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.

Отже, сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, так само як закінчення строку, установленого договором поруки, та закінчення одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до поручителя з позовом.

Разом із тим позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843297/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1>). При цьому відповідно до ч. ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843302/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Отже, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням.

Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> строку не є підставою для відмови в позові у зв'язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя.

Такий же правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року в справі № 6-170цс13.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦК України повно, всебічно та об'єктивно встановили фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в стягненні кредитної заборгованості та про визнання поруки припиненою, виходячи з того, що у кредитному договорі від 20 грудня 2007 року № 120 фл строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - 20 грудня 2010 року. Отже, право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту виникло у кредитора з 20 грудня 2010 року протягом наступних шести місяців.

За таких обставин банком пропущено, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843629/ed_2015_04_05/pravo1/T030435.html?pravo=1> строк звернення до поручителя, ураховуючи, що з позовом до суду банк звернувся 13 жовтня 2014 року.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваних рішеннях, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 11 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак