АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/2668/15 Головуючий 1 інст. - Боговський Д.Є.
Справа № 641/9331/14-ц
Категорія : інші Доповідач - Черкасов В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі :

головуючого судді - Черкасова В.В.

суддів - Кукліної Н.О., Пономаренко Ю.А.,

за участю секретаря - Лашаковій Д.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2

на рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, треті особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Комунальне підприємство ""Харківське міське бюро технічної інвентаризації"" про визнання незаконним розпорядження органу приватизації, визнання недійсним приватизації та свідоцтва про право власності на житло , -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, треті особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Комунальне підприємство ""Харківське міське бюро технічної інвентаризації"" про визнання незаконним розпорядження органу приватизації, визнання недійсним приватизації та свідоцтва про право власності на житло.

В обгрунтування позовних вимог позивачі вказували, що з осені 1981 року ОСОБА_1, ОСОБА_3 мешкають у квартирі АДРЕСА_1 разом із батьками ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які померли ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ІНФОРМАЦІЯ_2 року відповідно. У серпні 1992 року ОСОБА_1 одружилася та виписалась із спірної квартири та зареєструвала місце свого проживання у квартирі чоловіка за адресою: АДРЕСА_2. Однак, через два роки вона із чоловіком повернулася до квартири батьків, а в ІНФОРМАЦІЯ_3 року народився її син - ОСОБА_2, якого було зареєстровано за місцем її реєстрації у квартирі АДРЕСА_2. ОСОБА_1 зазначає, що з 1994 року вона постійно мешкала у квартирі АДРЕСА_1 разом зі своїми дітьми. В листопаді 2013 року, після смерті її матері, вона дізналася, що спірна квартира в 2005 році була приватизована на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_6, чим грубо порушені її права.

Тому, ОСОБА_1, ОСОБА_2 просили суд визнати недійсною приватизацію квартири АДРЕСА_1 та свідоцтво про право власності на це житло, видане приватизаційним органом на ім'я ОСОБА_3 та ОСОБА_6; визнати незаконним Розпорядження Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради у Комінтернівському районі м.Харкова про приватизацію вищевказаної квартири, а також просили суд відшкодувати ОСОБА_1 за рахунок відповідача ОСОБА_3 понесені судові витрати.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 заперечував проти позову, посилаючись на те, що позивачі дійсно мешкали у спірній квартирі, однак були зареєстровані за іншою адресою; ОСОБА_1 була проінформована про наміри їх матері приватизувати житло, проте свідомо не вживала необхідних заходів для того, щоб мати можливість самостійно та в інтересах своєї неповнолітньої дитини брати участь у приватизації квартири.

Рішенням Комінтернівського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2015 року позовні вимоги залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2 ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги у повному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги заявники посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, наполягають на задоволенні позовних вимог, оскільки вони є особами, які хоч і не зареєстровані, проте постійно проживали у спірній квартирі, але згоди на приватизацію не давали.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, знаходить апеляційну скаргу не підлягаючою задоволенню.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що при приватизації квартири були додержані усі вимоги законодавства, що регулюють відносини у цій сфері, а позивачами порушення їх прав суду не доведено.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає правильними.

Згідно ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх прав, свобод чи інтересів, у випадку, якщо вони порушені, невизнані або оспорюються.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 з 30 вересня 1992 року та з 20 вересня 1994 року відповідно (а.с. 9, 18).

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 листопада 2005 року.

Згідно ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" (далі Закон) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень державного житлового фонду на користь громадян України.

Відповідно до ст. 3 Закону, приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) із розрахунку санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї га додатково 10 кв.м. на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Пунктом 4 ст.5 ЗУ ""Про приватизацію державного житлового фонду"" та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року № 56 встановлено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.

Матеріали справи свідчать, що відповідно до заяви ОСОБА_6 про безоплатну передачу житла у її власність на підставі розпорядження від 04 листопада 2005 року відділом приватизації ЖФ Управління комунального майна та приватизації видане свідоцтво про право власносності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_3, ОСОБА_6

Згідно довідки про склад сім'ї від 30 вересня 2005 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані двоє осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_6

Частинами другою, третьою статті 8 Закону України передбачено, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації.

Статтями 10, 11, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, згідно з яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справу в межах заявлених вимог і вирішує справу на підставі наданих доказів.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 мешкає у спірній квартирі АДРЕСА_1 (а.с.62), проте з якого саме часу остання мешкає за вказаною адресою невідомо.

За нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право й у разі тимчасової відсутності, а отже, і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї (ст.1, ч. 1 ст.5, ст.8 Закону України від 19 червня 1992 р. № 2482?XII ""Про приватизацію державного житлового фонду"").

Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачами не надано належних доказів на підтвердження їх постійного проживання у квартирі на момент приватизації.

Рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1ч.1ст.307, ст..ст.308,313,314,315,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: