АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/471/15 Доповідач - Дикун С.І.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - апелянта ОСОБА_1 та її представника адвоката Сліпця М.Д., представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 6 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 та просила, з урахуванням уточнених вимог, визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1, Тернопільського району. В обґрунтування вимог посилалась на те, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами в АДРЕСА_1. В травні 2011 року відповідачка ОСОБА_1, яка є її внучкою забрала всі свої речі та переїхала проживати до свого чоловіка в с.Красна Лука Лановецького району Тернопільської області, де проживає по теперішній час. Житло ОСОБА_1 залишила добровільно, особистих речей та майна її в житловому будинку не має. Всі витрати по утриманню житла несе позивач. Посилаючись на наведене, просить визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житлом, у зв'язку з непроживанням у ньому більше року без поважних причин.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 6 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом задоволено.

Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право на користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1 Тернопільського району.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у розмірі 243,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду не відповідає обставинам справи та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. В обгрунтування вимог апелянт зазначає, що суд, задовольняючи позов, неправильно застосував норму ст.405 ЦК України, не зауваживши, що вона є співвласником cпірного житлового будинку, а не членом сім'ї власника будинку.

У судовому засіданні апелянт та її представник підтримали вимоги апеляційної скарги, зіславшись на доводи, викладені у ній.

Представник позивачки заперечила апеляційну скаргу, рішення суду вважає законним та обгрунтованим.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду - до скасування, виходячи із наступного.

Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи відповідачку такою, що втратила право на користування жилим приміщенням по АДРЕСА_1 Тернопільського району, суд виходив з тих обставин, що відповідачка є членом сім'ї позивачки - власника даного будинку та не проживає у спірному житлі більше року без поважних причин.

Однак, колегія суддів з таким висновком погодитись не може.

Заперечуючи проти позову у суді першої інстанції та на обгрунтування доводів апеляційної скарги в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 посилалась на ті обставини, що житловий будинок по АДРЕСА_1 Тернопільського району про втрату права на користування котрим були заявлені позовні вимоги, почав зводитись у кінці 1980-х років членами колгоспного двору, станом на 15 квітня 1991 року будинок був збудований і її родина та вона, на той час малолітня дитина (ІНФОРМАЦІЯ_1), перейши проживати у спірний будинок. На даний час право власності на будинок не оформлене.

Представник позивача - ОСОБА_4, мати відповідачки, у суді апеляційної інстанції не заперечила зазначених обставин, та заявила, що дійсно будівництво нового будинку за адресою АДРЕСА_1 було розпочато всіма членами сім'ї в 1988 році, станом на 15 квітня 1991 року будинок був зведений, накритий, газифікований, повністю готова для проживання була одна кімната, та вся сім'я - її батьки, вона та діти, у тому числі й малолітня відповідачка, переселилась у даний будинок, де продовжують проживати. Відповідачка також проживала у спірному житлі до 2011 року, після чого переселилась проживати до свого чоловіка. Свідоцтво про право власності на будинок не виготовлене у зв'язку із відсутністю коштів. Просить визнати відповідачку такою, що втратила право на проживання у спірному будинку у зв'язку з неможливістю через реєстрацію останньої у будинку отримати субсидії на оплату комунальних послуг.

Із матеріалів справи вбачається, що господарство по АДРЕСА_1 Тернопільського району відносилось до суспільної групи колгоспний двір, членами колгоспного двору, у тому числі й станом на 15 квітня 1991 року були: ОСОБА_5 (голова двору - помер 2002 році), позивачка - ОСОБА_6, їх дочка ОСОБА_5. та онуки ОСОБА_7,ІНФОРМАЦІЯ_2 та відповідачка ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

До майна даного колгоспного двору належав старий будинок, 1956 року забудови, на який 31.05.1989 року була проведена реєстрація права власності за головою двору - ОСОБА_5 і який знесено у 2000-х роках у зв'язку з його аварійним станом.

Будівництво нового житлового будинку здійснювалось членами двору на підставі свідоцтва на забудову індивідуальної садиби, виданого Тернопільською районною радою від 23.05.1968 року позивачці ОСОБА_3, та акту про відведення в натурі присадибної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 03.06.1968 року.

В матеріалах справи містяться протирічиві довідки Шляхтинецького сільського голови щодо часу будівництва нового будинку, однак із пояснень сторін вбачається, що його будівництво розпочато в 1988 році і станом на 15 квітня 1991 року будинок був зведений, накритий, газифікований, повністю готова для проживання була одна кімната і члени двору, у тому числі й малолітня відповідачка, перейшли проживати в цей будинок. Однак, на даний час будинок в експлуатацію не зданий, свідоцтво про право власності на спірний будинок не оформлене.

За правилами ст. 120 ЦК УРСР (у редакції 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII був введений в дію Закону України "Про власність".

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991 року Закону України "Про власність" застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні.

Право на користування житлом за вимогами ст.405 ЦК України втрачає особа, яка є членом сім'ї власника житла, у разі її відсутності у житлі понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між такою особою і власником житла або законом.

Із матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що спірний будинок по АДРЕСА_1 Тернопільського району належав до майна колгоспного двору. Відповідачка була членом зазначеного колгоспного двору та має право на частку у його майні. А тому її правовий статус у спірному житлі - член сім'ї власника житла визначений судом невірно.

А, отже, висновок суду, що відповідачка є членом сім'ї позивачки - власника будинку, а тому, при її відсутності у спірному житлі більше року без поважних причин вона може бути визнана такою, що втратила право на користування цим житлом, не може вважатися обгрунтованим.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом по АДРЕСА_1 Тернопільського району Тернопільської області на підставі вимог ст.405 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319, 324; 325 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 6 лютого 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом по АДРЕСА_1 Тернопільського району Тернопільської області.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області С.І. Дикун