АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5493/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Саадулаєв А.І.
Доповідач: Кравець В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Хрещатик» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Хрещатик» про стягнення боргу за договором банківського рахунку, з урахуванням встановленого індексу інфляції, трьох процентів річних та пені за невчасне виконання грошового зобов'язання,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року представникпозивача звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 2 624 291, 60 грн. боргу за договором банківського рахунку, з урахуванням встановленого індексу інфляції, трьох процентів річних та пені за невчасне виконання грошового зобов'язання.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що в процесі здійснення розрахунково-касових операцій позивачем було виявлено значну нестачу грошових коштів на його рахунку №4530. Проте, відповідач своїм листом №41/3-12/3941 від 21.07.2014 року відмовився провести розслідування та повернути кошти.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року - позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Хрещатик» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського рахунку у розмірі 2 326 928 грн. 00 коп., 3 % річних у розмірі 22 229 грн. 25 коп., інфляційні у розмірі 47 140 грн. 84 коп. та пеню у розмірі 232 692 грн. 80 коп. Вирішено питання судових витрат. В задоволенні іншої частини позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на те, що суд ухвалив його з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що квитанція №125 від 06.02.2014р. підписана головним економістом відділу супроводження та контролю операцій ОСОБА_3 На місці, відведеному для підпису касира, проставлено підпис, який не відповідає жодному зразку підписів касирів відділення, замість штампу касира на квитанції проставлено штамп №7, який належить ОСОБА_3 (витяг з журналу штампів в матеріалах справи). За своїми посадовими обов'язками ОСОБА_4 немає права здійснювати касові операції та скріплювати штампом підписи на касових документах (копія посадової інструкції в справі). Отже, ця квитанція не засвідчена підписом касира та відбитком штампу касира, що вказує на те, що позивач не вносив готівку в касу відділення.

Крім того, з позову не вбачається обґрунтованого розрахунку вимог про стягнення індексу інфляції. Нічим не підтверджені індекси 1,016 та 1,052. Також не визначено, за який період ці суми нараховані.

Зазначив, що відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Проте, в даному випадку суд не встановив факту винних дій з боку банку. Зокрема, як встановлено експертом, підписи на квитанціях не відповідають підпису позивача. Якщо підписи не відповідають підпису позивача, то це свідчить про їх підробку. Проте, суд не встановив ким вони підписані. Суд не прийняв до уваги, що на даний час йде кримінальне провадження щодо обставин зняття коштів позивача.

Вважає, що тільки після встановлення обставин підписання цих документів, ролі позивача в цьому, встановлення винних осіб, можна ставити питання щодо стягнення пені з банку. Тому рішення в частині стягнення пені в розмірі 10% від суми безпідставного списання/не зарахування, що дорівнює 232 692 грн. 80 коп. є необґрунтованим.

В судовому засіданні представник апелянта скаргу підтримав.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що відповідач неналежним чином виконував свої договірні зобов'язання щодо збереження коштів позивача.

Висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 13 вересня 2012 року між позивачем і відповідачем в особі заступника директора Київського регіонального відділення ОСОБА_5 було укладено договір банківського рахунку фізичної особи(а.с. 8-11).

Відповідно до положень п. 1.1, 2.1.2 Договору відповідач зобов'язався відкрити позивачу поточний рахунок №4530 в гривні (код валюти 980), здійснювати його розрахунково-касове обслуговування та забезпечувати збереження коштів позивача на його рахунку.

В процесі здійснення розрахунково-касових операцій позивачем було виявлено значну нестачу грошових коштів на його рахунку №4530. Загальна сума таких несанкціонованих операцій зі зняття готівки з рахунку склала 2 266 928 грн. 00 коп., шляхом видачі через касу банку за заявами про видачу готівки: № 502 від 15.01.2014 року на суму 667 509,00 грн., № 25 від 21.01.2014 року на суму 155 000,00 грн., № 65 від 31.01.2014 року на суму 225 000,00 грн., № 204 від 03.02.2014 року на суму 40000,00 грн., № 1 від 11.02.2014 року на суму 276 000,00 грн., № 98 від 14.02.2014 року на суму 44 000,00 грн., № 128 від 19.02.2014 року на суму 228 000,00 грн., № 20 від 27.02.2014 року 217 000,00 грн., № 398 від 12.03.2014 року на суму 252 419,00 грн., № 405 від 20.03.2014 року на суму 162 000,00 грн.

Згідно Висновку судово-почеркознавчої експертизи від 09.02.2015 року № 237/15-32, підписи від імені ОСОБА_1 на всіх вищевказаних заявах виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою (а.с. 71-86).

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Частиною 1 ст. 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Статтею 1073 ЦК України визначено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно абз. 2 підпункту 32.3.2. статті 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що з рахунка позивача були зняті кошти іншими особами не через недбалість позивача, а тому ці кошти мають бути повернуті ОСОБА_1

Щодо вимог про не зарахування грошових коштів на його рахунок в день їх надходження у розмірі 60000,00 грн. згідно квитанції № 125 від 06.02.2014 року, то вони є також обґрунтовані з огляду на таке.

06 лютого 2014 року позивачем було оформлено внесення готівкових грошових коштів в сумі 60 000,00 грн. на відкритий відповідачем рахунок (поповнення рахунку). Внесення готівки було здійснено з дотриманням Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01.06.2011 № 174 та оформленням квитанції №125 від 06 лютого 2014 року на відповідну суму. Даний документ містить всі необхідні реквізити, встановлені Інструкцією, зокрема, підпис працівника банку, який прийняв готівку та відбиток штампа.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 1068 ЦК України банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Отже, твердження апелянта про те, що квитанція підписана головним економістом відділу супроводження та контролю операцій ОСОБА_3, а на місці, відведеному для підпису касира, проставлено підпис, який не відповідає жодному зразку підписів касирів відділення, замість штампу касира на квитанції проставлено штамп №7, який належить ОСОБА_3 (витяг з журналу штампів в матеріалах справи), яка за своїми посадовими обов'язками немає права здійснювати касові операції, є, на думку колегії суддів, необґрунтованими та безпідставними, оскільки саме Банк, як працедавець та фінансова установа, повинен вживати заходів контролю з метою недопущення можливості привласнення коштів клієнтів працівниками банку або іншими особами.

Крім того, апелянт, вказуючи на неправомірність дій ОСОБА_4 ,доказів щодо порушення нею Інструкції не надав, а позивач, як клієнт банка, не зобов'язаний перевіряти повноваження касира при зарахуванні коштів.

Колегія суддів також погоджується з розміром нарахованих та перевірених судом першої інстанції 3 % річних - 22 229 грн. 25 коп., інфляційних - 47 140 грн. 84 коп. та пені 232 692 грн. 80 коп.

Посилання апелянта на неправильність нарахування індексу інфляції та безпідставність нарахування пені не заслуговують на увагу суду, оскільки останній своїх розрахунків не надавав та не спростував розрахунків, що були надані позивачем.

Щодо кримінального провадження, на яке посилається банк, то воно на даному етапі не має жодного значення для вирішення спору. Лише вирок суду може бути підставою для перегляду рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Хрещатик» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді