Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/9755/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

09.12.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Нікушина В.В.

при секретарі Сокиран І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулись до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивували тим, що після смерті їх чоловіка та батька ОСОБА_3 відкрилась спадщина на нерухоме майно, в тому числі і на ? частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний житловий будинок збудували ОСОБА_3 та ОСОБА_1, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі. Заповіту щодо частини спадкового будинку спадкодавець не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є дружина спадкодавця - ОСОБА_1, дочка - ОСОБА_2 При цьому ОСОБА_1 подала до нотаріальної контори заяви про відмову від спадщини на користь дочки ОСОБА_2 та просила на підставі ст. 60, 70 СК України видати свідоцтво про право власності на ? частку у спільному майні подружжя, придбаному за час перебування у зареєстрованому шлюбі. У встановлений законом термін ОСОБА_2 звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте у видачі свідоцтва про право власності та свідоцтва про право на спадкове майно нотаріус їм відмовив через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на майно.

Оскільки спадкодавець набув право власності на спадкове майно у встановленому законом порядку, інші спадкоємці за законом відмовились від прийняття спадщини на її користь, вона спадщину прийняла, але не може отримати свідоцтво про право на спадщину, тому вважає своє право порушеним.

Тому просили суд визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину житлового АДРЕСА_1 з відповідними господарськими будівлями і спорудам, розташованого по АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3

У судове засідання позивачі не з'явилися. Направили до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують, просили задовольнити позов у повному обсязі.

У судове засідання представник відповідача - Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з'явивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив.

З урахуванням заяви позивачів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін.

У зв'язку з чим суд з урахуванням заяви позивачів вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін та відповідно до положень ст. 169 ч. 4, ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.

У відповідності до ч.2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у зв'язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступного.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При розгляді справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року помер ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Заповіту щодо розпорядження спадковим майном ОСОБА_3 не залишив.

На час відкриття спадщини спадкоємцями за законом були ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Померлий ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 із 15 жовтня 1977 року, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія НОМЕР_2.

Померлий ОСОБА_3 був батьком для ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_3.

Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №2481/02-14 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_3

Частиною статті 1233 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу права на спадкування за законом мають діти спадкоємця, той з подружжя, який його пережив.

27 липня 2011 року до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори звернулась ОСОБА_1 із заявою про відмову від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3

10 грудня 2011 року до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори звернулася ОСОБА_1 із заявою про видачу свідоцтва про право власності на ? частку спадкового будинку на підставі ст. 60, 70 СК України, ОСОБА_2 - із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 за законом.

У видачі свідоцтва про право власності на ? частину будинку ОСОБА_1 та у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2 було відмовлено з підстав ненадання оригіналу правовстановлюючого документу на будинок, що підтверджується постановою державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії №2823/02-31 від 10 грудня 2011 року .

З матеріалів справи, а саме акту про відведення в натурі присадибної земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку, рішення виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради народних депутатів про надання свідоцтва на будівництво індивідуального житлового будинку від 13 липня 1982 року за №357/3, свідоцтва на будівництво, перебудову індивідуального жилого будинку від 16 липня 1982 року за №240, Акту про введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 05 вересня 1991 року, технічного паспорту на будинок вбачається, що ОСОБА_3 завершив будівництво житлового АДРЕСА_1. У 1991 році вказаний житловий будинок актом про введення в експлуатацію індивідуального домоволодіння було прийнято в експлуатацію. Проте ОСОБА_3 за час свого життя не встиг отримати відповідного свідоцтва про право власності на вказаний вище житловий будинок.

Рішенням виконавчого комітету Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 січня 1993 року №3 встановлено належність і право власності на житловий будинок за ОСОБА_3 в АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення права спільної сумісної власності на спірний будинок (1991 рік) чинною була Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, яка не передбачала обов'язкової реєстрації квартир в багатоквартирних будинках.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення

До 1995 року державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року і яка втратила чинність на підставінаказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18.02.2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, в той же час, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пункту 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, реєстрації підлягали будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, що належали місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності, яка передбачала обов'язкову реєстрацію права власності на будинки лише в містах і селищах. Обов'язку реєстрації будинків в сільській місцевості встановлено не було.

При цьому, пунктом 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, були відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05.08.1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності.

Відповідно до статті 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно суду необхідно керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її ( ст.1268 ЦК України).

На підставі наданих документів суд вважає доведеним, що право власності на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, виникло у ОСОБА_3

Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У відповідності вимог ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст.1270 ЦК України він не заявив відмову від неї.

Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов відлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 60, 212, 215, 223 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст.392, 1261, 1268 Цивільного кодексу України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Тарасівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання права власності - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на ? частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 115, 7 кв.м.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на ? частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 115, 7 кв.м. - в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення через Києво-Святошинський районний суд Київської області. У разі якщо особи, які беруть участь у справі не були присутні під час ухвалення рішення, апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з моменту його отримання.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Суддя В.В.Нікушин