Справа № 133/3564/14-ц Провадження № 22-ц/772/1146/2015Головуючий в суді першої інстанції Слободяний О. Є.
Категорія 43Доповідач Іващук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючогоІващука В.А.,
суддів:Колоса С.С., Стеблюк Л.П.
при секретаріПантелеймоновій А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання права користування житловим приміщенням та вселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 лютого 2015 року,

у с т а н о в и л а :

рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 лютого 2015 року у задоволенні зазначених позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення виходячи із наступного.

У відповідності до положень статті 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Із судового рішення вбачається, що воно по суті є правильним і справедливим, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Судом першої інстанції встановлено і не заперечується сторонами, що згідно з договором купівлі-продажу від 21 вересня 2002 року батьком позивача ОСОБА_7 у період перебування у шлюбі з матір'ю позивача ОСОБА_8 куплено двокімнатну квартиру під номером 66 по АДРЕСА_1 в м. Козятин, Вінницької області. Вказана квартира має загальну площу 52,3 кв. м., та житлову 32,5 кв.м., що складається з житлової кімнати площею 19,2 кв.м. та житлової кімнати площею 13,3 кв.м. з прибудованою лоджією, а також допоміжних приміщень (а.с.7).

У зазначеній квартирі з 2002 року однією сім'єю проживали та зареєстровані ОСОБА_7, ОСОБА_8 та їх донька ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1).

25 вересня 2013 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 розірвано (а.с.12).

14 січня 2015 року рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області проведено поділ спільного майна подружжя. За ОСОБА_7 визнано право власності (в ідеальній долі) на 1/2 частину квартири, за ОСОБА_8 визнано право власності (в ідеальній долі) на 1/2 частину квартири (а.с.13).

Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 16 червня 2014 року було визнано мирову угоду між батьками позивача. ОСОБА_7 виділено в користування житлову кімнату площею 13,3 кв.м. з прибудованою лоджією. ОСОБА_8 виділено в користування житлову кімнату площею 19,2 кв.м. Допоміжні приміщення залишено у спільному користуванні. Ухвала набрала чинності 24 липня 2014 року (а.с.14-17).

Відмовляючи ОСОБА_6 у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив із того, що оскільки ОСОБА_6 є повнолітньою та не є власником квартири де знаходиться спірна кімната 13,3 кв.м., порядок користування цим житлом встановлено між співвласниками ОСОБА_8 та ОСОБА_7 укладеною між ними мировою угодою яка визнана ухвалою суду від 16 червня 2014 року та оскільки право користування спірною кімнатою 13,3 кв.м. визначено лише за ОСОБА_7, то право ОСОБА_6 не порушено і судовому захисту не підлягає. Вирішуючи спір суд також правильно виходив із того, що ОСОБА_6 фактично користується кімнатою матері розміром 19,2 кв.м., а відповідач фактично займає кімнату 13,3 кв.м.

Доводів про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які дають підстави для скасування судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Не можна визнати обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов неправильного висновку про відсутність права позивача користуватись житловою кімнатою розміром 13,3 кв.м. яку займає відповідач. Із судового рішення вбачається, що вказаний висновок суду ґрунтується на правильно встановлених обставинах справи та на правильному застосуванні норм матеріального права.

Так, сама позивач посилається у апеляційній скарзі на те, що її права не порушені при затвердженні Мирової угоди укладеної між власниками квартири №66 в будинку по АДРЕСА_1 у м. Вінниці.

Разом із тим, Мирова угода, яка укладена між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 і визнана ухвалою суду від 16 червня 2014 року, набула законної сили та є обов'язковою для виконання обома сторонами угоди.

Вказана Мирова угода не встановлює права користування ОСОБА_6 жодним із житлових приміщень цієї квартири.

Той факт, що ОСОБА_6 з відповідачем не укладалась угода про будь-яке користування спірним житловим приміщенням визнає сама ОСОБА_6, про що сама зазначає у апеляційній скарзі.

Отже, оскільки кімнату розміром 13,3 кв.м. відповідно до вказаної Мирової угоди займає власник квартири ОСОБА_7 і згоди на проживання інших у цій кімнаті він не надає, то визнавати право користування позивачем цією кімнатою у судовому порядку немає правових підстав. Таке судове рішення буде змінювати встановлений порядок користування квартирою, що відповідно порушуватиме право ОСОБА_7 як співвласника цієї квартири.

Посилання позивача на те, що вона є членом сім'ї відповідача не відповідає встановленим обставинам.

Встановлено, що ОСОБА_6 є повнолітньою дочкою відповідача, а тому положення частини 2 статті 64 ЖК України, на яке вона посилається, про те, що до членів сім'ї наймача належать, зокрема його діти, до встановлених обставин не може бути застосовано. До того ж встановлено, що відповідач ОСОБА_6 членом сім'ї не визнає.

Зміст статті 64 ЖК України не дає підстав для висновку про те, що до членів сім'ї наймача відносяться повнолітні діти, які не проживають з батьком, чи матір'ю в житловому приміщенні виділеному останнім в порядку встановлення користування квартирою, а також, які не ведуть з ними спільного господарства та не мають спільного сімейного бюджету. Зміст вказаної статті не дає підстав для висновку й про те, що членами сім'ї наймача можуть бути його повнолітні діти яких наймач членами сім'ї не визнає, не пов'язаний з ними спільним побутом і не має з ними взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до абзацу першого частини 2 статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Не можна також визнати обґрунтованими й доводи апеляційної скарги про те, що суд неправильно застосував положення частини 2 статті 50 ЖК України.

Як вбачається із встановлених обставин справи, після встановлення порядку користування жилими приміщеннями в квартирі №66 в будинку по АДРЕСА_1 у м. Вінниці її власниками, в спірній кімнаті 13,3 кв.м. став проживати відповідач який на проживання у цій кімнаті ОСОБА_6 дозволу не дає. За таких обставин та, зокрема, й з огляду на положення статті 50 ЖК України про неможливість заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя, вселяти ОСОБА_6 у вказане житлове приміщення примусово за рішенням суду, як того просить остання у позовній заяві, немає правових підстав.

Безпідставними та такими, що не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду є посилання апелянта на те, що у кімнаті розміром 19, 2 кв.м. яка виділена у користування її матері ОСОБА_8 проживає чоловік останньої - ОСОБА_10

Вказана обставина не впливає на правовідносини між позивачем ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_7 зважаючи на те, що позивач не заявляла ніяких вимог до матері ОСОБА_8 як співвласника квартири. Зазначені доводи апеляційної скарги не є такими що спростовують правильні висновки суду, а також не є такими, що дають підстави для скасування оскаржуваного рішення суду.

Отже, оскаржуване рішення суду першої інстанції є правильним і справедливим та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому зміні чи скасуванню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 18 лютого 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена на протязі двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: /підпис/ В.А. Іващук

/підпис/ С.С. Колос

/підпис/ Л.П. Стеблюк

Згідно з оригіналом

Суддя В.А. Іващук