Ухвала

іменем україни

15 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 27 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, обґрунтовуючи вимоги тим, що 13 жовтня 2011 року вона надала ОСОБА_4 позику в розмірі 45 000 грн для придбання автомобіля терміном до 27 лютого 2014 року, що підтверджується розпискою. У встановлений договором позики строк кошти повернуто не було, тому, посилаючись на те, що ОСОБА_4 використала вказані кошти в інтересах сім'ї, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, позивач просила стягнути на її користь солідарно з відповідачів 45 000 грн.

У лютому 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3, у якому просив визнати зазначений договір позики недійсним, оскільки він був укладений без його згоди, про розписку він дізнався лише під час розгляду справи про поділ майна подружжя. Крім того, зазначав, що автомобіль було придбано не за кошти отримані від ОСОБА_3, а за подаровані на весілля гроші та кошти отримані в борг від його товариша.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 45 000 грн. В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 27 березня 2015 року рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2015 року скасовано в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості в розмірі 45 000 грн. Позов в цій частині задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 22 500 грн заборгованості за договором позики, на користь ОСОБА_3 22 500 грн заборгованості за договором позики. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання за договорами позики ОСОБА_4 належним чином не виконала, що є підставою для стягнення з неї заборгованості на користь ОСОБА_3 При цьому суд вказав, що позивачем не доведено використання ОСОБА_4 коштів в інтересах сім'ї, тому відсутні підстави для стягнення боргу з ОСОБА_5 Відмовляючи у зустрічному позові, суд дійшов висновку, що оскаржуваний договір позики не порушує права та законні інтереси ОСОБА_5

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_3 повністю, апеляційний суд виходив із того, що договір позики було укладено ОСОБА_4 з мовчазної згоди чоловіка, який в подальшому використав кошти в інтересах сім'ї та дійшов згоди про стягнення заборгованості з відповідачів у рівних частках з кожного.

Проте погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_281/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За положеннями ст. 65 СК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_293/ed_2014_10_14/pravo1/T022947.html?pravo=1> при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) в такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, встановленими договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844141/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>). Якщо інше не встановлено договором або законом (наприклад, якщо договір позики відповідає ознакам безпроцентного договору), позикодавець має право на одержання ще і процентів від суми позики. У разі коли договором не встановлено їх розмір, розмір процентів визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_844140/ed_2014_04_19/pravo1/T030435.html?pravo=1>).

Судами встановлено, що з 27 серпня 2011 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 березня 2014 року.

13 жовтня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики, відповідно до умов якого остання отримала у борг кошти в розмірі 45 000 грн на придбання автомобіля зі строком повернення до 27 лютого 2014 року, на підтвердження чого написала розписку (а. с. 4).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу 04 квітня 2012 року було придбано та зареєстровано на ім'я ОСОБА_5 автомобіль марки «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_1 (а. с. 40).

Таким чином, суд першої інстанції з дотриманням положень ст. ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема про те, що ОСОБА_4 не виконала умов укладеного із ОСОБА_3 договору позики, оформленого розпискою, у визначений сторонами строк кошти не повернула, а тому дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову. При цьому суд правильно виходив із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що отримані в борг кошти було використано в інтересах сім'ї. У розписці відсутній підпис ОСОБА_5, який міг свідчити про його згоду та обізнаність щодо вказаного боргу.

Ураховуючи викладене, колегія судів приходить до висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно встановлено фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення суду відповідає вимогам матеріального права, а тому скасоване апеляційним судом помилково.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2131/ed_2014_06_04/pravo1/T041618.html?pravo=1> установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно з законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 27 березня 2015 року скасувати, рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 лютого 2015 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Ступак