АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: № 22ц/790/3256/15 Головуючий 1-ої інстанції - Сенаторов В.М.
Справа: № 640/1942/14-ц Доповідач - Івах А.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Хорошевського О.М., Пшенічної Л.В.,

при секретарі - Курносовій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,-

в с т а н о в и л а:

З вказаним позовом ОСОБА_2 звернулася до суду у лютому 2014 року та просила стягнути з відповідача ОСОБА_1 на її користь суму боргу у розмірі 258000 грн..

В обґрунтування позову посилалася на те, що 15 листопада 2000 року відповідач узяв у неї грошові кошти в сумі 140000 грн. в рахунок того, що в майбутньому після оформлення спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, продасть їй 1/2 частину будинку АДРЕСА_1,, про що написав розписку.

Питання щодо визнання права власності на 58/100 частин будинку в порядку спадкування за законом та про визнання за ОСОБА_2 права власності на вказану частину будинку на підставі договору купівлі-продажу від 15 листопада 2000 року, який просила остання визнати дійсним, вирішувалося у судовому порядку.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2011 року позов ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на 58/100 частин будинку в порядку спадкування за законом і позов ОСОБА_3 про визнання дійсним, договору купівлі-продажу 58/100 частки будинку були задоволені.

Після набрання рішенням суду першої інстанції законної сили вона переоформила 58/100 частин спірного будинку на своє ім'я.

Крім того, 10 червня 2011 року між нею та відповідачем по справі ОСОБА_1 було укладено попередній договір, згідно з яким позивачка передала ОСОБА_1 гроші в сумі 80000 гривень, що на момент укладення договору складало 10000 доларів США. ОСОБА_1, у свою чергу, повинен був підготувати всі документи для продажу частини будинку виписку з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідка про зареєстрованих особах з цієї частини будинку, довідку про правовий статус земельної ділянки про присвоєння кадастрового номера, інших документів для укладення договору купівлі - продажу частини будинку і оформити дану угоду з позивачкою. Сума договору купівлі - продажу будинку повинна дорівнювати 140000 гривень, саме тій сумі, яку позивачка сплатила ОСОБА_1 ще 15 листопад 2000 року. ОСОБА_1 змусив її доплатити ще суму грошей, в іншому випадку він відмовлявся, не дивлячись на домовленість і оплату, яку позивачка зробила 15 листопаді 2000 року, оформити угоду з купівлі - продажу вказаної частини будинку.

У жовтні місяці 2013 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду, у якій просив скасувати рішення в частині визнання дійсним договору купівлі - продажу 58/100 частки спірного будинку.

23 січня 2014 року колегією суддів судової палати апеляційного суду Харківської області постановлено нове рішення, яким за ОСОБА_1 58/100 будинку в порядку спадкування за законом. В частині визнання дійсним договору купівлі - продажу 58/100 частки спірного будинку рішення від 29.11.2011 року скасовано.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року позовну заяву ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 15 листопада 2000 року у розмірі 140000 грн. 00 коп. та суму боргу за попереднім договором від 10 червня 2011 року у розмірі 118000 грн. 00 коп., а всього стягнуто 258000 грн. 00 коп. та вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій порушує питання про його скасування та ухвалення нового, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що були заявлені сторонами у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного:

Відповідно до положень ст. ст. 3, 11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За положеннями ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання:

- чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та яким доказами вони підтверджуються;

- чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

- які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

- яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам цивільного процесуального закону рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував та встановив фактичні обставини справи, правильно визначився з юридичною природою правовідносин, що виникли між сторонами та законом, що їх регулює.

По справі достеменно встановлено, що 15 листопада 2000 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець - ОСОБА_2 передала, а позичальник - ОСОБА_1 прийняв у власність грошові кошти в розмірі 140000 грн., дана сума була отримана за оплату в майбутньому частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

За попереднім договором від 10 червня 2011 року ОСОБА_1 взяв на себе обов'язок до 10 серпня 2011 року продати ОСОБА_3 58/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 80000 грн., що на день підписання цього договору складає 10000 доларів США. Зазначена сума розцінюється сторонами за цим Попереднім договором як забезпечувальний платіж в рахунок наступного договору купівлі-продажу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що згідно наданих розписок, сума боргів за договором позики від 15.11.2000 року та попереднім договором від 10.06.2011 року складає 140000 грн. та 118000 грн., а взагалі 258000 грн. взятих на себе зобов'язань за вказаними договорами щодо оформлення на ОСОБА_2 58/100 частини будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не виконав, гроші, які він брав під умови оформлення спірної частки вказаного будинку не повернув.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно розписки "про отримання позики" від 15 листопада 2000 року ОСОБА_1 взяв в борг у ОСОБА_3 гроші в сумі 140000 грн. 00 коп.. крім того, 10 червня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено попередній договір зареєстрований в реєстрі за №1140, посвідчений приватним нотаріусом міського нотаріального округу Харківської області Івановою О.С.

Згідно п. 7 ОСОБА_3 передала ОСОБА_1 гроші в сумі 80000 гривень, що на момент укладання договору складало 10000 доларів США.

Як у ході розгляду справи судом першої інстанції так і в ході апеляційного розгляду ОСОБА_1 підтвердив факт отримання від ОСОБА_3 суми у розмірі 10000 тисяч доларів США.

Відповідно до абз. 3 п. 1 ОСОБА_1, повинен був підготувати всі документи для продажу частини будинку виписку з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідка про зареєстрованих особах з цієї частини будинку, довідку про правовий статус земельної ділянки про присвоєння кадастрового номера, інших документів для укладення договору купівлі - продажу частини будинку і оформити дану угоду з позивачкою.

Пунктом 2 попереднього договору встановлено, що сума договору купівлі - продажу будинку повинна дорівнювати 140000 гривень, тобто саме у тій сумі, яку ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_1 ще 15 листопад 2000 року.

Зазначені умови договору стали результатом домовленості сторін, які вільні у визначенні зобов'язань за договором та будь-яких інших умов своїх взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Належних доказів виконання зобов'язань за договором позики відповідачем не надано і матеріали справи не містять.

Отже, встановивши, що взятих на себе за договором позики зобов'язань відповідач належним чином не виконав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення з нього суму боргу за договором позики від 15 листопада 2000 року у розмірі 140000 грн. 00 коп. та суму боргу за попереднім договором від 10 червня 2011 року у розмірі 118000 грн. 00 коп., а всього стягнути 258000 грн..

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК Українизобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК Україниза договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Висновок суду ґрунтується на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися в ході розгляду справи як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому суд керувався нормативно-правовими актами, зазначеними у рішенні суду.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК Українизобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, ухвалив законне рішення на основі повно в всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -