Номер провадження: 22-ц/785/4440/15
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Вадовська Л. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Вадовської Л.М.,

суддів - Ващенко Л.Г.,

Плавич Н.Д.,

при секретарі - Павлючук Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, визнання права власності на нерухоме майно за апеляційною скаргою заступника прокурора Одеської області в інтересах Одеської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 15 жовтня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_3, звернувшись 11 вересня 2014 року до суду з вищеназваним позовом, вказала, що 20 листопада 2012 року уклала з ОСОБА_4 договір комісії на виконання нею за винагороду в сумі 10000,00 грн. дій по реконструкції за рахунок ОСОБА_4. об'єкту нерухомості, а саме нежитлового приміщення, розташованого по АДРЕСА_1. Посилаючись на невиконання ОСОБА_4 обов'язку по виплаті в повному обсязі винагороди за договором комісії, позивач просила стягнути з ОСОБА_4 5000,00 грн. (а.с.2-3).

Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав, звернувшись 30 вересня 2014 року до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3, вказав, що ОСОБА_3 договір комісії виконала не в повному обсязі, документи на нерухоме майно для передачі йому у власність не оформила. ОСОБА_4 просив зобов'язати ОСОБА_3 повернути йому отриману за договором комісії винагороду в сумі 5000,00 грн.; визнати за ним право власності на нежитлову будівлю площею 32,7 кв. м, розташовану по АДРЕСА_2 (а.с.15-16).

Позивач ОСОБА_3 пояснень, заперечень за вимогами зустрічного позову суду першої інстанції не надала.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014 року, ухваленим в порядку заочного розгляду справи, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено частково, визнано за ОСОБА_4 право власності на нежитлову будівлю загальною площею 32,7 кв. м, розташовану по АДРЕСА_2 (а.с.38).

В апеляційній скарзі заступник прокурора Одеської області в інтересах Одеської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України просить рішення суду в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вимог зустрічного позову про визнання права власності на нерухоме майно.

Неправильність рішення суду апелянт мотивував неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, заслухавши пояснення, дослідивши докази, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з придбання ОСОБА_4 у власність на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2005 року нежитлової будівлі загальною площею 32,98 кв. м по АДРЕСА_1, укладення 20 листопада 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору комісії на ремонтні роботи об'єкту нерухомості та оформлення правовстановлюючих документів. Пославшись на невиконання ОСОБА_3 договору в частині оформлення об'єкту нерухомості, суд дійшов висновку про захист права ОСОБА_4 на нерухоме майно, яким він користується з 2005 року, шляхом визнання за ним судовим рішенням права власності на нежитлову будівлю на підставі частини 2 статті 328, статті 392 ЦК України. Щодо вимог первісного та зустрічного позовів про стягнення грошових коштів, то суд відмовив за недоведеністю.

Висновки суду в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлову будівлю не відповідають обставинам справи, вказують на неправильне застосування норм матеріального права, грубе порушення норм процесуального права, що згідно п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті цих вимог.

Колегія суддів вважає встановленими такі факти та відповідні ним правовідносини.

За змістом статті 328 ЦК України, що визначає підстави набуття права власності, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Тобто, право власності виникає з певних юридичних фактів, передбачених нормами об'єктивного права. Перехід права власності на підставі права попереднього власника характеризується як правонаступництво - перехід суб'єктивних прав (в широкому розумінні також і юридичних обов'язків) від однієї особи (праводавця) до іншої (правонаступника). Дана норма матеріального права також закріплює презумпцію правомірності набуття права власності - право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття не встановлена судом.

ОСОБА_4 в обгрунтування заявлених ним вимог про визнання права власності на нерухоме майно надав складений у простій письмовій формі договір від 28 листопада 2005 року купівлі-продажу, за змістом якого продавець ОСОБА_5 передав у власність, а він покупець ОСОБА_4 придбав за 50000,00 грн. нежитлову будівлю загальною площею 32,98кв.м, розташовану по АДРЕСА_1. Договір не містить посилань на правовстановлюючі документи, які б підтверджували належність будівлі на праві власності продавцю ОСОБА_5 (а.с.17).

Договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації (ст.627 ЦК України). Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту державної реєстрації (ч.3 ст.640 ЦК України). В разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2 ст.215 ЦК України). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК України).

Таким чином, договір купівлі-продажу від 28 листопада 2005 року нежитлової будівлі, на який посилається ОСОБА_4 як на підставу набуття права на майно, нотаріально не посвідчений, державна реєстрація правочину не проведена. Не додержання сторонами договору купівлі-продажу нерухомого майна вимог закону про нотаріальне посвідчення договору вказує на його нікчемність. В силу нікчемності цей правочин є недійсним, при тому його недійсність встановлена законом. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, як то набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Отже, на підставі нікчемного правочину (договору) ОСОБА_4 не набув цивільних прав та обов'язків щодо нежитлової будівлі загальною площею 32,98 кв.м (в рішенні суду - 32,7 кв.м), розташованої в АДРЕСА_1 (в рішенні суду - АДРЕСА_2).

Статтею 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, даною нормою матеріального права передбачено, що негаторний позов може бути заявлений власником, права якого оспорюються, заперечуються чи не визнаються будь-якими третіми особами, що не перебувають з власником у договірних відносинах, при цьому позивач має довести обставини, що підтверджують його права на майно як власника.

ОСОБА_4 не набув права власності на нежитлову будівлю в силу нікчемності договору купівлі-продажу нерухомого майна. Недоведеність обставин, що підтверджують право ОСОБА_4 на майно як власника, виключає захист права на підставі статті 392 ЦК України шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на нерухоме майно.

Таким чином, правові підстави для застосування статті 392 ЦК України та визнання за ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно відсутні, в позові належить відмовити.

Крім цього, слід звернути увагу на те, що спірне нерухоме майно не знаходиться на території Приморського району м. Одеси, відповідно позов про визнання права власності на таке майно не підсудний Приморському районного суду м. Одеси. Посилання суду на те, що вимоги про визнання права власності на нерухоме майно заявлені як зустрічні, оцінюються критично, оскільки зміст вимог первісного позову та зустрічного позову в цілому вказує на завуальовану форму уникнення правил виключної підсудності.

Без будь-яких підстав суд визначив місцезнаходження об'єкту нерухомості. Не зрозуміло, чому спірний об'єкт заявлявся ОСОБА_4 як такий, що придбаний за адресою по АДРЕСА_1, а вже в рішенні суду об'єкт значиться як такий, що знаходиться по АДРЕСА_2.

Суд не лише неправильно застосував норми матеріального права, а й грубо порушив норми процесуального права, прийнявши до розгляду в одному провадженні вимоги про визнання права власності на нерухоме майно, які жодним чином не пов'язані з правовідносинами, що виникли між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договору комісії. ОСОБА_3 не має ніякого відношення до спірного нерухомого майна ні в матеріальному, ні в процесуальному сенсі, оскільки не є ні власником майна, ні стороною договору купівлі-продажу майна. Суд розглянув вимогу про визнання права власності на нерухоме майно та задовольнив таку вимогу з неналежним відповідачем ОСОБА_3

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на нежитлову будівлю підлягає скасуванню на підставі пунктів 3,4 частини 1 статті 309 ЦПК України з ухваленням апеляційною інстанцією нового рішення про відмову в цій частині вимог. Рішення суду першої інстанції в частині вимог ОСОБА_3 про стягнення коштів та в частині вимог ОСОБА_4 про стягнення коштів не оскаржено, відповідно, в силу положень статті 303 ЦПК України законність рішення суду в цій частині вимог при даному апеляційному перегляді справи не перевіряється.

Прокурор звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, відтак, судовий збір в сумі 250,00 грн., виходячи з заявленої ОСОБА_4 ціни позову, підлягає стягненню на підставі статті 88 ЦПК України з ОСОБА_4 до спеціального фонду

Державного бюджету України.

Керуючись ст.303, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3,4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Одеської області в інтересах Одеської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2014 року в частині вимог зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно - скасувати.

В задоволенні вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права власності на нежитлову будівлю загальною площею 32,7 кв.м, розташовану по АДРЕСА_2, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в сумі 250 грн. 00 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Л.М.Вадовська

Судді Л.Г.Ващенко

Н.Д.Плавич