на ухвалу апеляційного суду Рівненської області
від 4 лютого 2015 року
у цивільній справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 9 грудня 2014 року.
09 лютого 2015 року м. Рівне
Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 4 лютого 2015 року відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1 та залишено без змін рішення Рівненського міського суду від 9 грудня 2014 року яким відмовлено ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку та відшкодування моральної шкоди.
Вважаю, що рішення Рівненського міського суду від 9 грудня 2014 року підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити з наступних підстав.
Суд у постанові від 25 липня 2014 року зазначив, що підсудний ОСОБА_2 ознайомившись із новим обвинуваченням за ч.2 ст.367 КК України, винним себе у вчинені злочину за новим обвинуваченням визнав повністю, щиро розкаявся.
Постановою суду зазначено, що у судовому засіданні у даній кримінальні справі знайшло своє підтвердження нове обвинувачення за ч.2 ст.367 КК України по епізоду ОСОБА_1, висунуте ОСОБА_2, зокрема у тому, що він будучи службовою особою, неналежно виконуючи свої службові обовязки через несумлінне ставлення до них, діючи в період травня-вересня 2006 року, не забезпечив належний контроль за використанням коштів отриманих від ОСОБА_1, внаслідок чого не збудував та не передав у власність ОСОБА_1 магазин у передбачений договором строк до 1.09.2006 року, чим завдав останній матеріальної шкоди на суму 44 тис. доларів США, що еквівалентно 221665 грн. станом на момент предявлення ОСОБА_2 обвинувачення за даним епізодом за участю ОСОБА_1, що на момент постановлення рішення суду за курсом НБУ, матеріальний збиток складає 517088 грн.
За таких обставин належить визнати, що суд звільняючи підсудного від кримінальної відповідальності визнав, що діями ОСОБА_2 для ОСОБА_1 спричинено матеріальну шкоду, яка підлягає відшкодуванню в порядку цивільного судочинства.
Дане право позивачки випливає з приписів ч.2 ст.28 КПК України (в редакції кодексу 1960 року), що закриття справи з підстав зазначених у ст.ст.7,7-1 КПК України не звільняє особу від обовязку відшкодувати матеріальні збитки.
Правила про відшкодування шкоди особі, яка потерпіла від злочину, мають загальний характер, що означає, що шкода має бути відшкодована особою, яка визнана винною у вчиненні злочину.
Шкода, завдана внаслідок злочину, так званий кримінально-правовий або злочинний делікт, має істотну специфіку в умовах настання цивільно-правової відповідальності. Протиправне діяння цього деліктного зобов'язання має бути не просто діянням, що порушує норми права чи суперечить їм, а саме злочином, тобто передбаченим КК України суспільно небезпечним винним діянням (дією або бездіяльністю), яке вчинено суб'єктом злочину. Для того, щоб встановити, чи є конкретне протиправне діяння злочином, має бути обвинувальний вирок суду, який вступив у силу.
У відповідності до ст.61 ЦПК України позивач звільняється від доказування обставини по справі, що розглядається про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року „Про судове рішення у цивільній справі визначається, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обовязкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК.
Отже, як доказ у вчиненні винних дій, які завдали шкоду потерпілому, визнається не тільки вирок суду, а також постанови, прийняті у рамках кримінальної справи, а суд не вправі обговорювати вину відповідача.
При цьому необхідно враховувати, що постанова прийнята не органом досудового слідства, а судом, яким дав належну оцінку доказам викладених у матеріалах кримінальної справи.
Згідно п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 31 березня 1989 року „Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна, орієнтує суд на те, що при розгляді в порядку цивільного судочинства позову, що випливає з кримінальної справи, суд згідно з роз'ясненням, даним у п.3 постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1976 року "Про судове рішення", визначає суми, що підлягають стягненню на відшкодування шкоди, з урахуванням доказів, як наявних у кримінальній справі, так і додатково представлених сторонами і зібраних з ініціативи суду.
Суд першої інстанції відмовляючи ОСОБА_1 у позові до ОСОБА_2 не врахував дані обставини та дійшов помилкового висновку, що позивач повинна доводити винність відповідача, який своїми діями завдав матеріальний збиток потерпілій під час вчинення злочину.
З огляду на викладене є помилковим висновок суду першої інстанції щодо подвійної відповідальності відповідача, який несе відповідальність про відшкодування збитку завданого позивачці.
Щодо відшкодування моральної шкоди то вона підлягає відшкодуванню в межах заявлених вимог у відповідності до ст.1167 ЦК України та положень викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Окрема думка викладена відповідно до ст.19 ЦПК України та підлягає приєднанню до цивільної справи.
Суддя Ю.М. Рожин