АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2092/15 Справа № 207/3623/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Погребняк Т. Ю. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.

суддів Ремеза В.А., Красвітної Т.П.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 грудня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Бар'єр" про стягнення заборгованості з виплат на відрядження, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та заподіяної моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулась до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська з позовом до Державного підприємства "Бар'єр" про стягнення заборгованості з виплат на відрядження, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та заподіяної моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 04 квітня 2001 року прийнята на роботу головним бухгалтером державного підприємства "Бар`єр". Наказом від 08 жовтня 2013 року позивачка звільнена з роботи за згодою сторін. На день звільнення з позивачкою не проведений повний розрахунок з виплати заробітної плати. Згідно довідки від 30.07.2014 року № 031602 заборгованість відповідача становить 930 грн. 21 коп., яка залишається невиплаченою. Також позивачка вважає, що їй завдана моральна шкода, якувона оцінює в 5000 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства "Бар`єр" на користь ОСОБА_2 заборгованість з виплат на відрядження в сумі 930 грн. 21 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства "Бар`єр" судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. на користь держави.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачка 04 квітня 2001 року була прийнята на роботу головним бухгалтером державного підприємства "Бар`єр". Наказом від 08 жовтня 2013 року звільнена з роботи за ч.1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. На день звільнення з позивачкою не проведений повний розрахунок з виплати заробітної плати. Згідно довідки від 30.07.2014 року № 031602 заборгованість відповідача становить 930 грн. 21 коп., яка залишається невиплаченою і складається з виплат на відрядження (а.с.9).

Зазначена сума визнана відповідачем та позивачкою. Колегією суддів було встановлено, що зазначена сума - 930 грн. 21 коп., це є витрати на відрядження, та складається саме з: добових, вартості проїзду та витрат на наймання житлового приміщення. Представник апелянта не заперечував зазначене та підтвердив у судовому засіданні, що заборгованості по оплаті праці у підприємства відповідача перед її довірителем не має.

Відповідно до ст. 94 КзпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Структура заробітної плати визначена Законом України "Про оплату праці". Так, ст..2 Законом України "Про оплату праці" заробітна плата поділяється на

Основну заробітну плату - винагорода за виконану роботу

відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку,

обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді

тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та

посадових окладів для службовців.

Додаткову заробітну плату - винагорода за працю понад

установлені норми, за трудові успіхи и та винахідливість і за

особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і

компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії,

пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Та інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать

виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за

спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші

грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного

законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними

актами норми.

Відповідно до Закону України "Про оплату праці", затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13.01.2004 року № 5 Інструкції зі статистики заробітної плати, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713, фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати, фонду додаткової заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Розділ 2 Інструкції містить перелік виплат, що належить до складу фонду оплати праці. П.п. 2.1.6 п.2.1. розділу 2 Інструкції визначено, що до фонду основної заробітної плати належить оплата праці за час перебування у відрядженні (не включає відшкодування витрат у зв"язку з відрядженням: добових, вартості проїзду, витрат на наймання житлового приміщення). Розділ 3 Інструкції містить перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці. П. 3.15 розділу з Інструкції зазначені витрати на відрядження: добові (у повному обсязі), вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення.

Таким чином, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, що витрати у зв"язку з відрядженням, а саме: добові, вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення не відносяться до фонду оплати праці.

Як підтверджено матеріалами справи, і не заперечувалось в ході розгляду справи, суми добових витрат для працівників підприємств затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 02.02.2011 N 98 "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів". Згідно цієї Постанови сума добових витрат в межах України складає 30 гривень.

Наказом ДП "Бар'єр" від 15.04.2013 № 41 "Про встановлення добових витрат" встановлено розмір добових витрат для службових відряджень працівників підприємства до м. Києва у сумі 220 грн. на добу.

Станом на 08.10.2013 заборгованість ДП "Бар'єр" з виплат на відрядження (добові, вартість проїзду, витрати на наймання житлового приміщення) перед позивачем складає 930,21 грн. і зазначені виплати не відносяться до фонду оплати праці.

Як було встановлено судом першої інстанції, заборгованість у сумі 462,95 грн. з витрат на відрядження (добові, вартість проїзду) за рахунок бюджетних коштів виникла у зв'язку з тим, що управлінням Державної казначейської служби України у м. Дніпродзержинську не були перераховані кошти по зареєстрованим фінансовим зобов'язанням.

Заборгованість в сумі 467,26 грн. з витрат на відрядження (добові) за рахунок господарських коштів виникла у зв'язку з тим, що на розрахункові рахунки підприємства накладено арешт згідно постанови від 08.07.2013 ВП № 38292076 відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції у Дніпропетровській області.

Якщо суд при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Враховуючи вищевикладене, а також пояснення представника позивача, колегією суддів встановлено, що ДП "Бар'єр" було виконано вимоги ст. 116 КЗпП України та проведені розрахунки з позивачем, тобто заборгованості по заробітній платі, у тому числі і по оплаті праці за час перебування у відрядженні не має.

Що стосується виплат на відрядження (добових, вартості проїзду, витрат на наймання житлового приміщення), то підприємством виконані всі документальні вимоги щодо їх нарахування.

Доводи апеляційної скарги щодо стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку є необґрунтованими, оскільки невиплачені витрати на відрядження відповідно до Закону України "Про оплату праці", Інструкції зі статистики заробітної плати не належить до фонду оплати праці.

Згідно до ст. ст. 115, 116 Кодексу Законів про працю України передбачено строки виплати саме заробітної плати у визначенні ст. 94 КзпП України та строки розрахунку при звільненні; у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу Законів про працю України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому відповідальність власника або уповноваженого ним органа настає лише у разі винної поведінки.

Наявність постанови органу Державної виконавчої служби про накладення арешту на рахунки підприємства відповідача, позбавила останнього, об`активно, можливості виконати свої обов`язки перед позивачем з виплати витрат на відрядження (добових, вартості проїзду, витрат на наймання житлового приміщення).

Таким чином, судом першої інстанції вірно встановлено відсутність винної поведінки відповідача, як і підстав для настання відповідальності за ст. 117 КзпП України.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що позивачем не доведено факту завдання їй моральної шкоди з вини відповідача.

Факт спричинення позивачу моральної шкоди в результаті дій відповідача щодо не здійснення своєчасного повного розрахунку при звільненні знайшов підтвердження при розгляді справи по суті. А тому, суд першої інстанції, виходячи з дійсних обставин справи та наслідків, що наступили, прийшов до помилкового висновку про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача суми у відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до вищевказаного вбачається виникнення у позивача права, а у відповідача обов'язку за ст. 237-1 КЗпПУ на виплату грошової суми за моральну шкоду, як про це відзначав Пленум Верховного Суду України у постанові № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Враховуючи конкретні обставини справи, у тому числі характер і тривалість страждань, колегія суддів дійшла висновку, що позивачу дійсно спричинено моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню, однак, позивачкою не обґрунтовано та не доведено розмір моральної шкоди, який визначено нею у сумі 5000 грн., а тому, на думку колегії суддів, з урахуванням дійсних обставин справи, зазначена сума підлягає зменшенню до 100 грн. та стягненню саме у такому розмірі з відповідача на користь позивачки.

Інші доводи відповідача викладені в апеляційній скарзі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні моральної шкоди та ухвалити у цій частині нове рішення.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 316 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 грудня 2014 року в частині відмови у стягненні моральної шкоди - скасувати та у скасованій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з Державного підприємства "Бар'єр" на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди - 100 гривень.

У іншій частині рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.В.Свистунова

Судді В.А.Ремез

Т.П.Красвітна