У Х В А Л А

Іменем України

27 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Готри Т.Ю., Кондора Р.Ю.

при секретарі - Марчишаку Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до редактора та засновника Інформаційного громадсько-аналітичного видання - газети «Чорна гора» ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації та стягнення моральної шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 27 січня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

26 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до редактора та засновника Інформаційного громадсько-аналітичного видання - газети «Чорна гора» ОСОБА_2 про захист честі, гідності і ділової репутації та стягнення моральної шкоди.

Змінені позовні вимоги обґрунтував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в інформаційному духовно-просвітницькому тижневику «Чорна Гора» НОМЕР_1 надрукована та розповсюджена стаття під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2». У статті зазначено наступне: «Із джерел ми дізналися про ще одну версію того, чому начальник міліції ОСОБА_1 і його перший заступник ОСОБА_3 написали заяви на звільнення. Джерела повідомили дивовижну річ: виявляється, начальник і заступник були зняті в одному з барів камерами спостереження під час вживання наркотиків. Знаєте, таких білих доріжок, які втягують носом через скручений долар. Відео потрапило до рук міліцейської безпеки. Відкрита кримінальна справа. Мої джерела повідомляють, що вашого попередника ОСОБА_4 і його заступника застукали за вживанням наркотиків».

Дана інформація стосується безпосередньо позивача ОСОБА_1 та побудована у формі звинувачення щодо скоєння злочинів. Ця інформація є недостовірною та ганьбить його честь, гідність і ділову репутацію, а саме інформація, що викладена в статті містить ганебні з точки зору людської моралі, несправедливі висловлювання, намагання спотворити в суспільстві думку та уявлення про людські та професійні здібності позивача.

Внаслідок поширення такої інформації йому було завдано моральну шкоду, правовою підставою для відшкодування якої є п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України.

За таких обставин, після змін та уточнень позовних вимог, позивач остаточно просив суд постановити рішення, яким: визнати такою, що не відповідає дійсності, принижує честь, гідність та ділову репутацію, інформацію, яка була поширена про колишнього начальника Виноградівського районного відділу управління МВС України в Закарпатській області ОСОБА_1 в Інформаційному громадсько-аналітичному виданні-газеті «Чорна Гора», за ІНФОРМАЦІЯ_3 (НОМЕР_1), що була написана ОСОБА_2 в статті під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2»; зобов'язати редактора та засновника газети ОСОБА_2 спростувати вищевказану поширену недостовірну інформацію шляхом опублікування у найближчому випуску газети «Чорна Гора» на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується, її спростування наступного змісту: «Інформація та факти, поширені про колишнього начальника Виноградівського районного відділу управління МВС України в Закарпатській області ОСОБА_1 в Інформаційному громадсько-аналітичному виданні - газеті «Чорна Гора» за ІНФОРМАЦІЯ_3 (НОМЕР_1) в статті під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_2» про те, що ОСОБА_1 написав заяву про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з тим, що він і його заступник ОСОБА_3 були зняті в одному із барів камерами спостереження під час вживання наркотиків, а також про те, що по даному факту порушена кримінальна справа, є недостовірною і не відповідає дійсності»; стягнути з ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 50 000 грн..

Рішенням Виноградівського районного суду від 27 січня 2015 року збільшені позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Інформацію, поширену про ОСОБА_1, колишнього начальника Виноградівського районного відділу управління МВС України в Закарпатській області, в Інформаційно громадсько-аналітичному виданні - газеті "Чорна Гора" за ІНФОРМАЦІЯ_3 (НОМЕР_1) в статті з назвою "ІНФОРМАЦІЯ_2", автор ОСОБА_2, а саме: "…Із джерел ми дізналися про ще одну версію того, чому … начальник міліції ОСОБА_1 і його перший заступник ОСОБА_3 написали заяви на звільнення. Джерела повідомили дивовижну річ: виявляється, … начальник були зняті в одному з барів камерами спостереження під час вживання наркотиків. Знаєте, таких білих доріжок, які втягують носом через скручений долар. Відео потрапило до рук міліцейської безпеки. Відкрита кримінальна справа… - Мої джерела повідомляють, що … начальника міліції та його заступника застукали за вживанням наркотиків." - визнано недостовірною, такою, що порочить честь, гідність, принижує ділову репутацію ОСОБА_1.

Зобов'язано редактора та засновника "Інформаційного громадсько-аналітичного видання - газети "Чорна Гора" ОСОБА_2 спростувати недостовірну інформацію, поширену про ОСОБА_1, колишнього начальника Виноградівського районного відділу управління МВС України в Закарпатській області, в Інформаційному громадсько-аналітичному виданні - газеті "Чорна Гора" за ІНФОРМАЦІЯ_3 (НОМЕР_1) в статті з назвою "ІНФОРМАЦІЯ_2", шляхом опублікування у найближчому випуску газети "Чорна Гора" під заголовком "Спростування" на тому ж місці шпальти, де містилося повідомлення, яке спростовується, її спростування наступного змісту: "Інформація та факти, поширені про колишнього начальника Виноградівського районного відділу управління МВС України в Закарпатській області ОСОБА_1 в Інформаційному громадсько-аналітичному виданні - газеті "Чорна Гора" за ІНФОРМАЦІЯ_3 (НОМЕР_1) в статті під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_2" про те, що начальник міліції ОСОБА_1 написав заяву про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з тим, що він був знятий в одному із барів камерами спостереження під час вживання наркотиків, а також про те, що по даному факту порушена кримінальна справа, є недостовірною і не відповідає дійсності".

Стягнуто з редактора та засновника Інформаційного громадсько-аналітичного видання - газети "Чорна Гора" ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, мешканця АДРЕСА_2, у виді одноразової виплати завдану моральну шкоду в розмірі 10 000 гривень.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм матеріального та процесуального права, неповного встановлення обставин справи, просив скасувати оскаржуване ним рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Межі доводів апеляційної скарги - суд не врахував доводів відповідача про отримання ним оспорюваної інформації з власних джерел, самостійного способу захисту у виді визнання інформації недостовірною чинним законодавством не передбачено, висновки суду щодо обгрунтованості позову про поширення недостовірної інформації грунтуються на припущеннях, позивач не звертався до відповідача із проханням спростувати інформацію, що є підставою для звільнення журналіста - відповідача від відшкодування моральної шкоди, суду не надано жодного доказу про те, що інтерв'ю відповідача, яке було викладено у засобі масової інформації, якимось чином вплинуло на ділову репутацію позивача та спричинило йому моральні страждання. Крім того, суддя Левко Т.Ю. підлягав відводу через упередженість, однак всупереч ст. 20 ЦПК України суддя відмовив у задоволенні обґрунтованої заяви про відвід.

У запереченні адвокат Пуканич Е.В., представник позивача ОСОБА_1, просить відхилити апеляційну скаргу відповідача, доводи якої грунтуються виключно на спотворенні та перекручуванні фактичних обставин справи та об'єктивно спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідач та його представник ОСОБА_6 підтримали апелційну скаргу.

Позивач та його представник адвокат Пуканич Е.В. не визнали апеляційну скаргу з підстав зазначених в запереченні.

Заслухавши доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Матеріалами справи та судом встановлено, що в Інформаційному громадсько-аналітичному виданні - газеті «Чорна Гора» (далі - газета «Чорна Гора») за ІНФОРМАЦІЯ_3 НОМЕР_1 (НОМЕР_2) опубліковано статтю під назвою «ІНФОРМАЦІЯ_2», автором якої є ОСОБА_2, відповідач по справі, він же головний редактор та засновник вказаного друкованого засобу масової інформації, що поширюється у Виноградівському районі Закарпатської області.

Суд встановив, що вказана вище стаття містить наступні оспорені позивачем висловлювання:

- «Із джерел ми дізналися про ще одну версію того, чому начальник міліції ОСОБА_1 і його перший заступник ОСОБА_3 написали заяви на звільнення. Джерела повідомили дивовижну річ: виявляється, начальник і заступник були зняті в одному із барів камерами спостереження під час вживання наркотиків. Знаєте, таких білих доріжок, які втягують носом через скручений долар. Відео потрапило до рук міліцейської безпеки. Відкрита кримінальна справа.»;

- крім того, у статті опубліковано інтерв'ю ОСОБА_2 із новим начальником районного відділу міліції, а в ході розмови ОСОБА_2 зауважив наступне: «- Мої джерела повідомляють, що вашого попередника ОСОБА_4 і його заступника застукали за вживанням наркотиків».

Також судом вірно встановлено, що викладена в статті інформація безпосередньо стосується колишнього начальника Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області, позивача по справі - ОСОБА_1.

Позивач звернувся до суду за захистом права на повагу до його честі, гідності, яке він вважав порушеним внаслідок поширення негативної недостовірної інформації, а також порушеного внаслідок цього, на його думку, права на недоторканність ділової репутації.

Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації, а частиною 3 даної статі передбачено, що негативна інформація, поширена про особу вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Суд встановив, що у вищезазначеній статті поширено інформацію про вчинення позивачем аморального діяння - «вживання наркотиків», яке підпадає під ознаки кримінально-карного, а тому така інформація безумовно є негативною. Відповідачем всупереч приписів ч. 3 ст. 277 ЦК України жодними належними та допустимим доказами не доведена достовірність такої інформація, в тому числі і наявність відповідної кримінальної справи щодо позивача, про яку вказано у самій статті, а відтак така інформація вважається недостовірною.

Доводи апелянта про те, що позивач у своїй позовній заяві не зазначив як саме, поширена в газеті «Чорна Гора» за ІНФОРМАЦІЯ_3 (НОМЕР_1) в статті під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_2» інформація, принизила його честь, гідність і ділову репутацію є необгрунтованими і безпідставними та спростовуються наступним.

У статті йдеться про те, що нібито причиною звільнення позивача з посади начальника Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області стала фіксація камерами спостереження в одному з барів міста як він разом із своїм заступником ОСОБА_3 нібито вживають наркотики, в зв'язку з чим нібито порушено кримінальну справу.

Разом із тим, судом встановлено, що наказом від 18 липня 2014 року № 144 о/с позивача ОСОБА_1, начальника Виноградівського районного відділу УМВС України в Закарпатській області, звільнено з органів внутрішніх справ з 21 липня 2014 року за власним бажанням на підставі рапорту від 26 червня 2014 року та наказу МВС України від 14 липня 2014 року № 1336 о/с.

Позивач вказав у позовній заяві та пояснив в суді, що поширена про нього недостовірна інформація завдала шкоди його діловій репутації, оскільки така справляє враження на суспільство, переконуючи його в тому, що він робить аморальні вчинки, зневажає закон, порушує дану ним присягу додержуватися Конституції і законів України. Позивач також зазначав, що особливістю його ділової репутації є те, що він займав посаду начальника Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області. Поширена про нього інформація мала негативні наслідки: жителі міста та району, які давно були з ним знайомі, змінили ставлення до нього у негативну сторону, почали уточнювати чи відповідає публікація дійсності, на що він вимушений був виправдовуватися та переконувати людей у протилежному. Поширена відповідачем недостовірна інформація завдала шкоди його діловій репутації, як особи, що займала керівну посаду у районному відділі міліції, внаслідок чого похитнувся його авторитет серед колег, і авторитет як керівника. Особливих душевних страждань позивачу завдало те, що двоє його малолітніх дітей змушені відповідати на незручні питання своїх однолітків та пояснювати їм, що поширена про їхнього батька інформація не відповідає дійсності

Доводи апелянта про те, що оспорювані висловлювання, які містяться у Статті, є оціночними судженнями, є необгрунтованими та безпідставними, оскільки їх не можна кваліфікувати ні як суб'єктивне судження чи особисту думку автора, ні як дану ним оцінку дій чи подій, ні як критику, оскільки такі висловлювання містять фактичні дані з посиланням на «джерела», викладені ствердно, від першої особи, сформульовані однозначно, що дозволяє читачу сприйняти інформацію як достовірний факт, подію, що дійсно мала місце.

Згідно з частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Одним із найважливіших аспектів розгляду справ про захист честі, гідності та ділової репутації є визначення приналежності спірної інформації до фактичних даних чи оціночних суджень.

Актуальною в даному випадку є практика Європейського суду з прав людини, зокрема, справа «Лінгенс проти Австрії», у якій було сформовано чітку судову позицію: наявність фактів можна довести, а наявність оціночних суджень - ні. Саме цим принципом слід керуватися при аналізі тих чи інших тверджень на предмет приналежності їх до оціночних суджень чи фактичних даних.

Отже, проаналізувавши вищенаведені обставини справи, відповідні їм норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що відповідач поширив про позивача негативну інформацію, що викладена в ствердній формі, містить фактичні твердження з посиланням на «джерела», і ця інформація порочить честь, гідність позивача, принизила його ділову репутацію.

Правові основи діяльності друкованих засобів масової інформації (преси) в Україні визначені Законом України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів».

Діяльність друкованих засобів масової інформації - це збирання, творення, редагування, підготовка інформації до друку та видання друкованих засобів масової інформації з метою її поширення серед читачів (ст. 6 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів»).

Статтею 2 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» задекларовано свободу діяльності друкованих засобів масової інформації, за якої свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань гарантуються Конституцією України і відповідно до цього Закону означають право кожного вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації.

Ця ж декларація свободи діяльності засобів масової інформації містить застереження про те, що така свобода обмежується у випадках, визначених законом, зокрема, коли це необхідно для захисту репутації або прав інших людей.

Стаття 3 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» забороняє використання друкованих засобів масової інформації для завдання шкоди честі і гідності особи.

Відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації регулює Закон України «Про інформацію»

Стаття 2 Закону України «Про інформацію» разом із гарантованістю права на інформацію; відкритістю, доступністю інформації, свободою обміну інформацією визначає також і такі принципи інформаційних відносин як достовірність і повнота інформації; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

На забезпечення одного із основних принципів інформаційних відносин - свободи вираження поглядів і переконань - статтею 30 Закону України «Про інформацію» встановлено правило, за якого ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Відповідач обґрунтовуючи своє заперечення проти позову послався на підставу звільнення журналіста та засобу масової інформації від відповідальності, передбачену статтею 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», згідно з частинами четвертою та п'ятою якої у разі розгляду судом спору щодо завданої моральної (немайнової) шкоди між журналістом або засобом масової інформації як відповідачем та політичною партією, виборчим блоком, посадовою особою (посадовими особами) як позивачем суд вправі призначити компенсацію моральної (немайнової) шкоди лише за наявності умислу журналіста чи службових осіб засобу масової інформації. Суд враховує наслідки використання позивачем можливостей позасудового, зокрема досудового, спростування неправдивих відомостей, відстоювання його честі і гідності, ділової репутації та врегулювання спору в цілому. З урахуванням зазначених обставин суд вправі відмовити у відшкодуванні моральної шкоди. Умислом журналіста та/або службової особи засобу масової інформації є таке їх ставлення до поширення інформації, коли журналіст та/або службова особа засобу масової інформації усвідомлювали недостовірність інформації та передбачали її суспільно небезпечні наслідки.

Втім, аналіз змісту частини четвертої статті 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» вказує на те, що звільнення від відповідальності за завдану моральну (немайнову) шкоду внаслідок поширення недостовірної інформації не підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, оскільки поширюються на спори між журналістом або засобом масової інформації як відповідачем та, зокрема, посадовою особою як позивачем. У даному ж випадку інформація поширена вже після звільнення позивача із займаної посади і на час вирішення спору позивач уже не є працівником органів внутрішніх справ, тобто посадовою особою.

Статтею 26 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» визначено права та обов'язки журналіста - творчого працівника, який професійно збирає, одержує, створює і займається підготовкою інформації для друкованого засобу масової інформації. Зокрема, журналіст має право на збереження таємниці авторства та джерел інформації, за винятком випадків, коли ці таємниці обнародуються на вимогу суду.

Вказаною нормою Закону журналіста зобов'язано подавати для публікації об'єктивну і достовірну інформацію; виконувати обов'язки учасника інформаційних відносин.

Крім спеціальних правових норм, обов'язок фізичної особи перевіряти достовірність інформації встановлено статтею 302 ЦК України, яка встановлює право фізичної особи на інформацію та кореспондуючий йому обов'язок поширювати лише достовірну інформацію. Фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію. Фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності.

Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що поширюючи інформацію, спростування якої є предметом заявленого позову, відповідач у повній мірі усвідомлював негативність її змісту та негативні наслідки її поширення для позивача, як носія конституційних прав на повагу до його честі і гідності, права на недоторканність ділової репутації.

При цьому, судом першої інстанції вірно відмічено, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства.

Разом із тим, одержуючи від «джерел», використовуючи та поширюючи інформацію (а фактично - повідомлення про незаконні дії посадових осіб, інформацію, що за своїм змістом порочить честь і гідність будь-якої фізичної особи, а також шкодить діловій репутації посадової особи), в силу вищенаведених вимог законодавства про інформацію та про пресу, а також загального цивільно-правового обов'язку поширення лише достовірної інформації (стаття 302 ЦК України) відповідачу належало особисто впевнитися у її об'єктивності, повноті та достовірності.

Проте, як вірно встановлено судом, відповідач не дотримався принципів інформаційних відносин та вдався до поширення інформації, що не має офіційного підтвердження, вірогідність якої не встановлено, та є обґрунтовані підстави сумніватися у її правдивості, тобто поширення чуток. Такого висновку суд дійшов з тих міркувань, що основою заперечень проти позову є твердження сторони відповідача, що поширена інформація є оціночними судженнями автора, і тому не підлягала перевірці на достовірність.

Стверджуючи, що поширена інформація є оціночними судженнями автора, відповідач, всупереч своєму твердженню, заявив, що вказана інформація була отримана «із джерел», які автор має право не розкривати. Однак, дана обставина не звільняє поширювача інформації у друкованому ЗМІ від обов'язку переконатися у її достовірності.

Твердження апелянта про те, що він отримав спірну інформацію з власних джерел, яка є журналістською таємницею, взагалі не має жодного правового значення для даної справи, оскільки її предметом не є розкриття ймовірного джерела інформації журналіста чи іншої журналістської таємниці. Вказане жодним чином не впливає на висновки суду щодо недостовірності та негативності інформації поширеній у статті.

Відповідно до змісту ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Викладена в статті інформація не є критикою чи оцінкою дій автора, вона не є вираженням суб'єктивної думки чи поглядів автора, і відомості викладені в ній можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності та спростувати. Дана стаття викладена у формі конкретних фактів, а не оціночних суджень. При цьому зазначення у статті про те, що це є одна із версій з посиланням на певні джерела, не свідчить про оціночність суджень автора, оскільки текст викладу даної статті не можна розцінити як викладення автором певної ймовірної (можливої) версії розвитку подій, зокрема в даному абзаці статті жодного разу не вжито такі слова як можливо, імовірно, можна припустити, стверджують тощо. Натомість автором конкретно, від імені першої особи, зазначено такі ствердні фрази як «виявляється начальник і заступник були зняті камерами спостереження під час вживання наркотиків», «відкрита кримінальна справа», що є конкретним твердженням щодо певних фактів.

Крім того, з тексту статті вбачається, що термін версії автором статті вживається щодо факту написання начальником міліції ОСОБА_1 заяви на звільнення, а не щодо обставин звільнення. Проаналізувавши весь текст даного абзацу статті колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дана стаття не є оціночним судженням автора, а відтак зважаючи на недостовірність та негативність інформації викладеній в ній, позивач вправі ставити питання про захист свого порушеного права в порядку ст. 277 ЦК України.

Відповідачем не було наведено жодної обставини, яка свідчила б про достовірність поширеної ним інформації, або про вжиття ним будь-яких заходів щодо перевірки такої інформації, хоча законодавство про пресу з цією метою наділяє працівників засобів масової інформації широкими правами.

Таким чином, можна погодитись з висновком суду, що відповідачем були порушені вимоги частини шостої статті 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», відповідно до якої журналіст та/або засіб масової інформації звільняються від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно та здійснював її перевірку.

За відсутності доказів достовірності поширеної відповідачем інформації заявлений позов про спростування цієї інформації обгрунтовано визнаний місцевим судом таким, що підлягає задоволенню.

Доводи апелянта про обрання позивачем невірного способу захисту своїх прав та інтересів є необгрунтованими, оскільки перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, наведений у частині другій статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Згідно з частиною другою статті 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права.

Таким чином, резолютивна частина рішення суду першої інстанції, в тому числі в частині визнання інформації недостовірною, повністю відповідає вищевказаним роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що опублікувавши в газеті «Чорна Гора» за ІНФОРМАЦІЯ_3 (НОМЕР_1) статтю під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_2», відповідач тим самим поширив про позивача певну інформацію, яку останній вважає недостовірною.

Визначення поняття «інформація» дається у частині першій статті 1 Закону України «Про інформацію» та частині першій статті 200 ЦК України - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Тобто, вказаними роз'ясненнями встановлюється презумпція недостовірності негативної інформації про особу.

Відповідно до частини четвертої статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Зі змісту спірних правовідносин, враховуючи принцип презумпції добропорядності, вбачається, що обов'язок доказування достовірності поширеної інформації покладається на особу, яка цю інформацію поширила, тобто на відповідача.

Відповідна правова позиція викладена в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», в якому зазначено, що обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Згідно з частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, відповідач повинен довести, що поширені ним відомості відповідають дійсності. На позивача ж покладається обов'язок довести лише факт поширення відомостей, які його порочать, особою, до якої пред'явлений позов.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що за відсутності доказів достовірності поширеної інформації позов про спростування такої інформації підлягає задоволенню.

Відтак, суд першої інстанції встановивши, що опублікована в газеті «Чорна Гора» за ІНФОРМАЦІЯ_3 (НОМЕР_1) в статті під назвою: «ІНФОРМАЦІЯ_2» інформація є по суті такою, що не відповідає дійсності, дійшов вірного висновку про те, що зібрані в справі докази свідчать про недостовірність поширеної відповідачем інформації.

Суд першої інстанції повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_7 про визнання поширеної про нього інформації недостовірною та зобов'язання відповідача її спростувати у порядку, визначеному ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні».

Відповідно до листа департаменту внутрішньої безпеки ВВБ МВС України в Закарпатській області за №18/6-1608 від 18 грудня 2014 року, інформація про те, що ОСОБА_1 був зафіксований камерами спостереження під час вживання наркотиків, а тому звільнений з органів внутрішніх справ, свого підтвердження не знайшла. Відділ внутрішньої безпеки в Закарпатській області ДВБ МВС України з приводу обставин звільнення ОСОБА_1 не займався, кримінальне провадження не розпочиналося, службове розслідування не проводилося (а.с.76).

У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд врахував, що відповідач допустив поширення про позивача у друкованому засобі масової інформації районного значення тиражем 1500 примірників негативної неперевіреної неповної та недостовірної інформації, що принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача. Дії відповідача є протиправними та винними, що поширена про позивача інформація за своїм змістом неминуче сформувала негативну громадську думку, різке негативне ставлення громадськості до позивача, який займав керівну посаду у Виноградівському районному відділі УМВС України в Закарпатській області.

Суд вірно взяв до уваги доводи позивача про те, що поширення про нього недостовірної негативної інформації мало негативні наслідки, що виразилися у сильних душевних стражданнях, що були спричинені зіпсуванням стосунків із знайомими мешканцями міста та району, втратою їх довіри та поваги, стражданням у зв'язку із цькуванням його синів однолітками у школі, втратою авторитету та поваги серед колишніх колег по службі, можливості реалізації в подальшому громадсько-політичної діяльності у районі, тощо.

Враховуючи викладене, визначений судом розмір 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять встановлених законом підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, яке постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Що стосується доводів апеляційної скарги з приводу відводу судді, то такі не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що суддя, розглядаючи дану справи, діяв необ'єктивно та упереджено. Судове рішення по справі є вмотивованим, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу відповідача слід відхилити як необгрунтовану та безпідставну й залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Виноградівського районного суду від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: