АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/844/2015 Головуючий в І інстанції Никифоров Є.О.
Категорія 20 Доповідач: Прокопчук Л.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року квітня місяця 08 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Прокопчук Л.П.
Суддів:Полікарпової О.М.
Базіль Л.В.
При секретарі: Мироненко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Цюрупинського районного суду від 02 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2014 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 06 травня 2002 року між ПП «ОСОБА_5» і комунальним підприємством «Комунальник» був укладений договір оренди майна, а саме: мозаїчного цеху, столярного цеху, складу, водонапірної башти, що знаходиться у АДРЕСА_1.

За вказаним договором ним сплачено орендну плату за 2003-2014 роки у сумі 72 600грн., що підтверджується платіжним дорученням №125 від 20 червня 2003 року.

23 червня 2003 року між сторонами договору була укладена додаткова угода та встановлено, що оскільки сплачена орендна плата значно перевищує вартість орендованого майна, то орендну плату визначили як оплату по викупу цього майна.

Не дивлячись на зазначене 27.02.2009 року між КП «Комунальник» і ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу майнового комплексу по АДРЕСА_1, до якого увійшло і належне йому майно.

Вважає цей договір незаконним як з підстав вищевказаних, так і в силу того, що КП «Комунальник» на той час вже припинив свою діяльність, сторонами не були виконані істотні умови договору та була використана підробна печатка, а ОСОБА_6 не мав права підпису.

Посилаючись на вимоги ст.ст.203,215 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 27.02.2009 року між КП «Комунальник» та ОСОБА_8 щодо продажу майнового комплексу.

Оскільки ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, судом першої інстанції ухвалою від 28 жовтня 2014 року залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_7.

Рішенням Цюрупинського районного суду від 02 лютого 2015 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, на невідповідність висновків суду обставинам справи, просив його скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_5 та його представник апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній.

Вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим ОСОБА_7, її представник, а також ОСОБА_6 просили залишити його без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_5 без задоволення.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 і 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відмовляючи позивачу у задоволенні його позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не є стороною договору, укладеним договором не порушуються його права, а також з безпідставності вимог, заявлених до ОСОБА_6, який не є стороною договору, бо діяв не від свого імені, а від імені КП «Комунальник», директором якого на той час був.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки правильно визначившись з характером спірних правовідносин, суд вірно застосував до них норми матеріального права і дав належну оцінку зібраним у справі доказам і відтак постановив законне і обґрунтоване рішення.

Матеріалами справи підтверджується і це встановлено судом, що на підтвердження порушених прав позивача на нерухоме майно - мозаїчного і столярного цехів, складу та водонапірної башти, що розташовані у АДРЕСА_1 ОСОБА_5 надано не завірені копії договору оренди спірного майна від 06.05.2002 року, додаткової угоди до договору оренди майна від 23.06.2003 року, платіжного доручення №125 від 20.06.2003 року, договору піднайму майна від 22.07.2003 року.

Судом першої інстанції підставно вищезазначені докази не прийняті до уваги, оскільки відповідно до ч.2 ст.64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

На вимогу суду позивач не надав оригіналу квитанції №125 від 20 червня 2003 року, не надано оригіналу на думку колегії і апеляційному суду.

Хоч ОСОБА_5 і пред'явив для огляду квитанцію, яка має такі ж реквізити як і долучена до справи ксерокопія, але вони не є автентичними, мають значні розбіжності, що чітко прослідковується при візуальному огляді (а.с.7 об, 159) та свідчить, що ОСОБА_5 фактично не має оригіналу квитанції про сплату грошових коштів 72 600грн.

Підтвердженням такого висновку є і зміст ухвали апеляційного суду Херсонської області від 15 січня 2013 року, відповідно до якої також судом встановлено, що оригінал договору оренди в суді першої та апеляційної інстанції не надавався та його справжність не посвідчувалася, доказів укладення договору повноважною особою від імені КП «Комунальник», належність на час укладення договору спірного майна КП «Комунальник» та належне виконання ПП «ОСОБА_5» обов'язків за договором матеріали справи не містять /а.с. 92 об./

Оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказаними право на спірне майно, то суд підставно відмовив йому у позові про визнання недійсним договору, стороною якого позивач не є, бо згідно з вимогами ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Враховуючи, що колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем свого порушеного права, то доводи його апеляційної скарги, які зводяться до оспорювання дійсності договору купівлі-продажу майнового комплексу, укладеного 27.02.2009 року між колективним підприємством «Комунальник» та ОСОБА_9, колегією суддів не можуть бути прийняті до уваги, оскільки цими доводами не спростовано висновки суду.

Так, доводи скарги про те, що на час укладення оспорюваного договору КП «Комунальник» було ліквідоване спростовується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, згідно з якими державна реєстрація припинення юридичної особи була здійснена лише 15.02.2010 року, головою комісії з припинення або ліквідації значиться ОСОБА_6, яким і був підписаний договір купівлі-продажу.

Безпідставними є і доводи скарги про невитребування судом нотаріальної справи, оригіналів установчих документів КП «Комунальник», оригіналу свідоцтва про право власності т.я. згідно з ч.3 ст.58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Вказані в апеляційній скарзі обґрунтування необхідності цих доказів також не підтверджують їх належність.

Посилаючись в апеляційній скарзі на ст.ст.202,204,328 ЦК України як підставу для підтвердження права власності на спірне майно за ПП «ОСОБА_5» апелянтом в порушення вимог пункту 1.5 Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, який був на той час чинним, не підтверджено його державної реєстрації, а за вказаним пунктом обов'язковій реєстрації прав підлягало право власності на нерухоме майно фізичних та юридичних осіб.

Натомість, згідно до даних інвентарної справи, яка була досліджена апеляційним судом в судовому засіданні, спірне майно значиться за КП «Комунальник» з 1996 року, а його державна реєстрація здійснена 11.08.2008 року, що підтверджується витягом.

Такими, що не спростовують висновки суду є і доводи апеляційної скарги щодо відповідача ОСОБА_6, який у оспорюваному договорі виступав не від свого імені, а від імені та в інтересах КП «Комунальник», тому він не є належним відповідачем у розглядуваному спорі.

Крім того, із наданих ОСОБА_6 доказів, а також із долучених до інвентарної справи документів вбачається, що саме ОСОБА_6 був керівником КП «Комунальник» з 10.08.1998р. по 10.07.2006 р., тому будь-яка інша особа не мала права підписувати документи від імені підприємства, відтак долучені до справи позивачем копії договору оренди майна від 06.05.2002 року та додаткової угоди до договору оренди від 23.06.2003 року не можна вважати належними, бо вони підписані неповноважними особами.

Враховуючи вищезазначене колегія суддів вважає, що оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то підстав для її задоволення і скасування судового рішення не має.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Цюрупинського районного суду від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього ж часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: підпис

Судді: два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя: Л.П.Прокопчук