Справа № 0907/2-3248/11
Провадження № 2/344/1629/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2015 р. м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого Бородовського С.О.

за участі секретаря Гупан Х.М.

позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника ОСОБА_1 ОСОБА_4

відповідачки ОСОБА_5, її представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Виконкому Івано-Франківськ міської ради про встановлення порядку користування, зміну договору житлового найму, -

В С Т А Н О В И В:

До Івано-Франківського міського суду звернулись ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування квартирою. В позові вказано, що 0705/2002 р. позивачі та відповідачка отримали 5 кімнатну квартиру АДРЕСА_1. Протягом певного часу проживали до моменту виникнення спорів між ОСОБА_1 та відповідачкою. На кожного власника квартири припадає 15,4 кв.м. Тому позивач просив суд встановити такий порядок користування квартирою, за яким відповідачці надати кімнату площею 17,1 кв.м. інші кімнати виділити позивачам, спільні обслуговуючі приміщення залишити в спільному користуванні.

В судовому засіданні позивач надав суду пояснення про те, що необхідність встановлення порядку користування спірною квартирою виникла внаслідок того, що відповідачка своєю поведінкою вижила із квартири співвласників і використовує її для здачі в піднайом квартирантам. Також позивач надав суду пояснення про те, що спір виник у зв`язку із захопленням відповідачкою усієї квартири, в якій їй належить лише частка на 1/4 в праві, не оплачує за житлово-комунальні послуги, здає квартиру в піднайм, порушує права інших співвласників.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Представник відповідачки в черговий раз подала суду заяву про відкладення судового засідання. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Пономарьов проти України» (Заява N 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі «Олександр Шевченко проти України» (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Провадження в справі триває з 2010 року. Відповідач заявила зустрічний позов, надала в ньому свої пояснення, окремо відповідачка подала суду письмову заяву із запереченням позову. Позивач, відповідачка та її представник реалізували своє право на безпосередню участь в судовому засіданні, надавши суду письмові пояснення, а також не були позбавлені можливості заявити до суду клопотання в письмовій формі з 2010 року. Відповідачка не забезпечила явку в судове засідання іншого представника, який міг би взяти участь в цій справі. Тому чергова неявка в судове засідання представника відповідача та не забезпечення відповідачкою явки в судове засідання свого іншого представника спрямовано на затягування судового розгляду, а тому не можуть бути толеровані судом. Для забезпечення реалізації принципу юридичної визначеності та юридичної певності судове провадження повинно бути здійснено без огляду на затягування відповідачем та його представником вирішення цього спору.

ОСОБА_5 подала зустрічний позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, Виконкому Івано-Франківської міської ради про встановлення порядку користування, зміну договору житлового найму, відповідно до якого не визнала основний позов, просила суд про встановлення іншого порядку користування житловим приміщенням, відповідно до якого просила передати в її користування кімнату площею 17,1 кв.м., але яка не є відокремленою, а є прохідною до іншої кімнати, передавши в її фактичне користування більшу житлову площу, ніж та яка припадає на одного власника. Таке звуження прав інших співвласників відповідачка пояснила в позові тим, що кімната, яку їй пропонують виділити позивачі не задовольняє її потребу в сонячному світлі.

Представник Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради заперечила позов у зв`язку з тим, що договір найму житла укладається в будинках громадського житлового фонду, до якого спірна квартира не відноситься. Відповідачка та позивачі є співвласниками спірного житла, а тому з ними не може бути укладено такого договору, оскільки вони здійснюють користування майном, що перебуває у їх власності.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло та витягу про реєстрацію права власності №24366297 спірна квартира належить в рівних долях ОСОБА_1, ОСОБА_5 ОСОБА_2, ОСОБА_3

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвали шлюб 10/02/2007 р.

Відповідно до технічного паспорту на спірну квартиру, до її складу входять дві кімнати площею по 17,1 кв.м. під №8 та №2. Однак кімната під №2, яку вважає за необхідне отримати відповідачка є прохідною до кімнати під №3, площа якої 7.3 кв.м. та має вихід на балкон площею 4 кв.м. таким чином вказана кімната не є ізольованим житловим приміщенням. Тому передання її в користування відповідачці було б грубим порушенням прав позивачів.

Відповідачка подала суду виписки з історії її хвороб, які однак не свідчать про наявність у неї правових підстав для порушення прав позивачів на передачу в їх користування житлової площі, менше ніж просила передати їй відповідачка. Також в своїй письмовій заяві відповідачка вказала, що категорично не бажає передачі в її користування житлової площі, яка перевищує її частку в квартирі. Отже відповідачка подала суду письмові заяви, які взаємно суперечать одна одній, з однієї сторони вона просила суд про передачу в її користування двох кімнат з балконом, з іншої, вона просила передати в її користування кімнату, яка б не перевищувала належну їй частку в 15,4 кв.м.

Доказів перебування кімнати №8 в непридатному для проживання стані відповідачка суду не надала. Позивач надав суду пояснення про те, що вказана кімната є ізольованою, до неї встановлені двері, а також вона не відрізняється від інших кімнат по її стану і є придатною для проживання, на час вирішення спору використовується відповідачкою для проживання.

Відповідно до п. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому відповідачкою не доведено тієї обставини, що вказану кімнату їй не може бути виділено в користування. Крім цього в зустрічному позові відповідачка просила суд кімнату №8, про яку вказувала, що вона є непридатною для проживання, виділити для проживання ОСОБА_2 Таким чином відповідачка, будучи прямо зацікавленою в результатах вирішення цього спору, надає пояснення які вигідні тільки їй і спрямовані на порушення прав позивачів. А тому на думку суду її пояснення про стан кімнати №8 підлягають критичній оцінці.

Відповідно до п. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

В п. 1 ст. 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до п. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В п. 2 ст. 317 ЦК України встановлено, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Таким чином співвласниками спірного житла є позивачі, яким і належать речові права на нього.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, п.41 50, Справа "Кривіцька та Кривіцький проти України" (Заява № 30856/03) 2 грудня 2010 року).

Отже негативним зобов`язанням держави в спірних відносинах відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є непорушення житлових прав позивачів.

Таким чином, при встановленні порядку користування спірною квартирою сторони повинні виходити із власних прав на 1/4 частку в праві, а не просити надати одному з них в користування більшу житлову площу, ніж усім іншим співвласникам.

Відповідно до ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ст. 31 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

В свою чергу відповідно до ст. 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Отже право користування позивачами спірним житлом підлягає захистові відповідно до змісту вказаної конвенції.

Неприпустимість порушення права особи на житло була констатована Європейським судом з прав людини від 16 травня 2013 року в справі "Максименко та Герасименко проти України" за заявою № 49317/07.

Необхідно особливо відзначити, що у рішенні Європейського суду з прав людини від 30 листопада 2004 року у справі "Case of Oneryildis v. Turkey" (за заявою No 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття "майно" охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні "законне сподівання" стосовно ефективного здійснення речового права.

В свою чергу відповідно до п. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

В п. 2 ст. 13 ЦК України зазначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (п. 3 ст. 13 ЦК України).

В п. 6 ст. 13 ЦК України у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п'ятою цієї статті, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до п. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Однак відповідно до п. 1 ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд не є інструментом сторін для зловживання правами і не сприяє цьому. Вказані зловживання відповідачем правом на звернення до суду з проханням позбавити позивачів рівності в правах на спірне житло не можуть бути толеровані судом.

Оскільки позивачка просила передати в її користування кімнату площею 17,1 кв.м., а позивачам передати в користування інші кімнати, обслуговуючі приміщення залишити в спільному користуванні, то в цій частині її зустрічний позов підлягає задоволенню.

У вказаній частині зустрічний позов є необґрунтованим, а тому не підлягає до задоволення.

В зустрічному позові відповідачка також просила суд зобов`язати виконком Івано-Франківської міської ради укласти з кожним відповідні договори житлового найму.

Відповідно до 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Відповідно до 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до п. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності визначено в п. 1 ст. 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В п. 1 ст. 319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Таким чином, прохання відповідача про зобов`язання Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради укласти з позивачами та відповідачем договір найму житла є правовим нігілізмом, оскільки це було б порушенням права власника на користування майном, п. 1 ст. 316 ЦК України, а тому не може бути задоволено судом.

Відповідно до зазначеного суд, -

У Х В А Л И В :

позов задовольнити;

встановити порядок користування житловим приміщенням АДРЕСА_1, виділивши в користування ОСОБА_5 ізольоване приміщення кімнату площею 17,1 кв. м., позначену в технічному паспорті під №8;

виділити в користування ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 кімнати: площею 12.2 кв.м., 7.3 кв.м., 8 кв.м., 17.1 кв.м. під №2;

кухню, коридор, ванну кімнату та інші підсобні приміщення залишити в спільному користуванні;

зустрічний позов задовольнити частково, виділивши в квартирі АДРЕСА_2 в користування ОСОБА_5 ізольоване приміщення - кімнату №8 площею 17,1 кв. м., в іншій частині зустрічного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області протягом 10 днів з моменту його проголошення.

Головуючий суддя С.О. Бородовський