Справа № 443/1845/14 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
Провадження № 22-ц/783/1616/15 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Гацій І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жидачівського районного суду м. Львова від 01 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації у зв"язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням суду в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації у зв"язку з втратою частини заробітної плати через порушення термінів її виплати відмовлено.

Рішення оскаржила представник позивача ОСОБА_3. В апеляційній скарзі зазначає, що не погоджується з рішенням суду, вважає його незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що висновок суду про пропуск позивачем трьохмісячного строку позовної давності суперечить вимогам трудового законодавства, а також рішенню Конституційного суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 КЗпП України, ст.ст.1,12 ЗУ "Про оплату праці" де зазначено, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того чи було здійснено роботодавцем нарахування таких виплат. Зазначає, що з роз"ясень постанови ВСУ від 03.10.2012 року вбачається, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов"язання, а компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, відтак у суду не було підстав для застосування позовної давності до даних правовідносин. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з"явилися, тому фіксування судового засідання технічними засобами у відповідності до ст.197 ЦПК України не проводилося.

Представник позивача по справі ОСОБА_2- ОСОБА_3 надіслала суду заяву -клопотання про слухання справи у відсутності її довірителя, позовні вимоги підтримує.

Відповідач по справі Гніздичівський державний спиртовий завод належним чином повідомлений, тому зважаючи на вимоги ч.2 ст.305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін належним чином повідомлених про день і час слухання справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов"язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації проводиться в день звільнення.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення-в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв"язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу встановлено, що положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв"язку з положеннями статтей 116,117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплат всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

З матеріалів справи вбачається та вірно встановлено судом першої інстанції, що рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 10 серпня 2012 року задоволено позов ОСОБА_2 та стягнуто з відповідача Гніздичівського державного спиртового заводу в його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 3683,43 грн. та компенсацію за невикористані відпустки в сумі 473,81 грн.

Згідно довідки відділу ДВС Жидачівського РУЮ у Львівській області №1690/09-20 від 10.06.2014 року остаточний розрахунок із ОСОБА_2 по згаданій заборгованості проведено 14.01.2014 року. (а.с.8-9).

Перебіг трьохмісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення виплат заборгованості по заробітні платі незалежно від тривалості затримки розрахунку- така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі №6-77цс11 від 26.12.2011 року, яка згідно вимог ст.360-7 ЦПК України є обов"язковою для усіх судів України.

Так як ОСОБА_2 звернувся до суду 17.10.2014 року, тобто з пропуском тримісячного строку, визначеного ст.233 КЗпП України, заяви про поновлення строку давності не подавав, поважних причин його пропуску не навів, колегія суддів вважає, що районний суд обґрунтовано відмовив йому у задоволенні позову.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що відповідач у поданій ним заяві свого представника повністю визнав позов, чого суд першої інстанції до уваги не взяв, то такі слід вважати необґрунтованими, оскільки відповідно до змісту ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо ж визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Тому суд першої інстанції вірно не взяв до уваги визнання позову відповідачем, як таке, що суперечить вимогам закону.

Що ж до доводів про не звернення відповідача до суду із заявою про застосування строків позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову, слід вказати на те, що строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України застосовуються судом незалежно від заяви сторін.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом не було взято до уваги рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013, у якому, на думку апелянта, йдеться і про спірні виплати, про які у вказаному рішенні йдеться як про виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством та стосовно яких будь-який строк звернення до суду не встановлений, такі доводи є необґрунтованими.

Із мотивувальної частини згаданого рішення Конституційного Суду України у якому йдеться про заробітну плату найманого працівника згідно статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України "Про оплату праці" та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 вказаного Закону. Тобто про спірні виплати у такому не йдеться та таке не підлягає застосуванню у даній справі.

Виходячи із вище викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом першої інстанції правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано норми матеріального права , дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 303,304,307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315,317,319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 в і д х и л и т и .

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

О.Ф.Павлишин