Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/93/15 Головуючий у 1-й інстанції Полянчук Б.І.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
31 березня 2015 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,
суддів Каракуша К.В., Панкеєва О.В.,
при секретарі Буримі В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та процентів, -
В С Т А Н О В И Л А:
У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів та процентів.
В обґрунтування позову зазначивши, що в лютому 2011 року до неї звернувся відповідач та пояснив, що йому на праві власності належить частина нежилого приміщення, що розташоване в АДРЕСА_1. На підтвердження вказаного ним було надано: копію витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, відповідно до якого ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу НОМЕР_1 від 11.08.2004 р. належить 1/4 частка комплексу будівель та споруд по АДРЕСА_1; копію договору купівлі-продажу від 11.08.2004 року за яким до покупця ОСОБА_2 переходить 1/4 частина комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1: основна будівля "А" - основне приміщення № 134=76,7 кв. м., основне приміщення № 135=91,1 кв. м., підсобне приміщення № 136=13,0 кв. м., коридор № 137=1,3 кв. м., підсобне приміщення № 138=10,5 кв. м., підсобне приміщення № 151=9,0 кв. м., підсобне приміщення № 152=9,1 кв. м., першого поверху; основна будівля "А1", прибудова "а1"; копію плану поверхів громадського будинку з технічного паспорту.
ОСОБА_2 пояснив, що в нього є плани з реконструкції належної йому частини будівлі, але власних коштів для проведення будівельних робіт немає, тому запропонував їй частинами внести грошові кошти в сумі, еквівалентній 140 000 доларів США. По закінченні будівництва, їй у власність повинен був перейти перший поверх площею 230 кв. м. та шість офісів на другому поверсі.
За домовленістю вона передала відповідачу грошові кошти у розмірі, еквівалентні 80 000 доларів США, а останній за розпискою від 15.02.2011 року взяв на себе обов'язок повернути отримане у вигляді нерухомості, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, відразу після реконструкції і оформлення документів, що зазначена літерою "А": 1- поверх - 230 кв. м., 2-й поверх - 1/2 частина від загальної площі поверху.
18.04.2011 року вона передала ОСОБА_2 грошову суму у розмірі, еквівалентному 30 000 доларів США.
24.06.2011 року нею було передано ОСОБА_2, грошову суму, еквівалентну 5 000 доларів США.
30.08.2011 року ОСОБА_2 отримав від неї, суму у розмірі еквівалентному 3 000 доларів США, що на час передачі складало 24 000грн.
27.09.2011 року, відповідно до домовленості від 15.02.2011 року, нею було передано, а ОСОБА_2 отримано, суму у розмірі 4000 доларів США.
У грудні 2011 року їй стало відомо, що ОСОБА_2 не є власником будівлі АДРЕСА_2 і не був ним на час укладення договору 15.02.2011 року. З витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна їй стало відомо, що вказана нерухомість належить на праві власності батьку відповідача - ОСОБА_4, та є предметом договору іпотеки від 07.03.2007 року. Саме з цього часу їй стало відомо про порушення її прав.
У лютому 2013 року вона звернулась до Бердянського МВ УМВС України у Запорізької області із заявою про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_2, по якій до теперішнього часу проводиться перевірка. З матеріалів перевірки їй стало відомо, що дійсно ОСОБА_2, відповідно до договору купівлі-продажу від 11.08.2004 року, був власником 1/4 частки комплексу будівель і споруд, що розташовані у АДРЕСА_1. За договором дарування, який укладено у 2006 році вказаний об'єкт нерухомості перейшов у власність ОСОБА_4 Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 21.12.2006 року 1/4 частка ОСОБА_4 виділена у натурі, право спільної часткової власності припинено, визнано право власності на нежитлову будівлю АДРЕСА_2. Крім того, їй стало відомо, що будівництво проводилось самочинно, без належним чином оформленої проектної документації, без дозволів на початок робіт, тому об'єкт не може бути введеним до експлуатації. Усвідомивши, що відсутні правові підстави для виконання домовленості, вона звернулась до відповідача з вимогою про повернення отриманих ним за розписками грошових коштів. Незважаючи на неодноразові звернення останній не повернув їх.
У зв'язку з вищезазначеним, та уточнивши позовні вимоги, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму в розмірі 1 579 800,57 грн. та проценти у сумі 443 807,21 грн., а всього 2 023 607,78 грн. та судові витрати.
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 1 579 800,57 грн., 443 807,21 грн. процентів, а всього 2 023 607,78 грн. та 3 654 грн. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення у разі невідповідності висновків суду матеріалам справи та неправильного застосування норм процесуального та матеріального права.

Суд, вирішуючи спір, правильно встановив, що ОСОБА_2, отримавши від ОСОБА_3 без законних на те підстав, грошей не повертає і обґрунтовано визнав, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються нормами законодавства щодо набуття майна без достатньої правової підстави.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Доводи апеляційної скарги про те, що гроші отримані за правочином за яким набуваються права та обов'язки, а тому не можна вважати, що вони отримані безпідставно є хибними, бо за розпискою ОСОБА_2 (а.с.7) отримав 122 000 доларів США та зобов'язався повернути їх нерухомістю, що є за правилами ст. 220,657 ЦК України нікчемною угодою купівлі продажу нерухомості. А тому за правилами ст. 1212 ЦК України ОСОБА_2 має повернути гроші ОСОБА_3

Отже висновок суду про характер взаємовідносин сторін, про отримання ОСОБА_2 коштів від ОСОБА_3 за наведених у рішенні обставинах ґрунтується на доказах, яким суд дав оцінку з дотриманням вимог ст.212 ЦПК України. Суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи проаналізував і оцінив докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка спрямована на встановлення обставин, які входять у відповідності до вимог ст.179 ЦПК України в предмет доказування по даній справі.

За таких обставин суд прийшов до правильного висновку, що відповідач утримує у себе 122 000 доларів США, Що за курсом НБУ складає 1 579 800,57 гривень без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) та стягнув з останньої зазначену суму на підставі ст. 1212 ЦК України і доводи апеляційної скарги з посиланням на докази такі висновки суду не спростовують.

Разом з тим, суд виходив з того, що на зазначену суму мають бути нараховані проценти у відповідності до ст.1214 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Частиною 2 статті 536 ЦК України встановлено, що розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За обставин, на які посилається позивач, договором, законом або іншим актом цивільного законодавства розмір процентів за користування грошима не передбачено.

За вимогами ст. 216 ЦК України та роз'яснень п. 10 Постанови ВСУ N 9, від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" наслідком нікчемного правочину є реституція як спосіб захисту цивільного права тобто повернення майна, переданого на виконання нікчемного правочину і не передбачає процентів за користування грошима.

Як встановлено судом, передача коштів була спрямована на придбання нерухомого майна за нікчемним правочином, отже відповідачка не брала на себе обов'язок сплатити гроші, а тому до відносин, які виникли між сторонами, не може бути застосовано положення ст. ч. 2 ст. 1214 ЦК України щодо сплати процентів.

З огляду на викладене рішення суду в частині стягнення процентів підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 жовтня 2014 року у цій справі в частині стягнення процентів у сумі 443 807,21 гривні скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволені позову про стягнення процентів. Виключити із резолютивної частини всього " 2 023 607,78 гривень"

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді