АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 171/1878/14-ц Головуючий в 1 інстанції
Провадження № 22-ц/774/760/15 Чумак Т.А.
Категорія № 27 (1) Доповідач Братіщева Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді: Братіщевої Л.А.,

суддів: Грищенко Н.М., Чорнобук В.І.,

при секретарі: Трофименко О.О.

за участю: представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третьої особи - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10, ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10, ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11 про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 27.10.2005 року він передав у борг ОСОБА_12 50000 грн., про що остання склала розписку. Термін повернення боргу був визначений за першою вимогою. В червні 2006 року він звернувся до ОСОБА_12 з вимогою про повернення боргу, на що остання повідомила про відсутність коштів і вони домовилися, що борг вона поверне, як тільки назбирає необхідну суму. 01.07.2010 року йому стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_12 померла, залишивши заповіт, яким належну їй земельну ділянку заповіла своїм правнукам - ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_11 Вартість земельної ділянки становить 75766,4 гр. З метою повернення боргу ОСОБА_2 звернувся до спадкоємців, але відповідачі від відповіді ухиляються, тому він звернувся до нотаріальної контори з претензією щодо повернення боргу, але до цього часу борг не повернутий. Просив стягнути з кожного відповідача по 16666 гр. 66 коп. боргу, а також витрати по справі по сплаті судового збору.

Рішенням Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2015 року, позов ОСОБА_2 задоволений частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10, ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі по 12500 грн. з кожного.

Стягнуто з ОСОБА_7 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8, ОСОБА_9 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10, ОСОБА_6 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_11 на користь ОСОБА_2 в рівних частинах судовий збур в сумі 375 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вважає, що суд, в порушення вимог ст. 19 СК України, не залучив до участі у справі в якості третьої особи Апостолівський відділ опіки та піклування. Також, на її думку, суд не взяв до уваги той факт, що розписка - це одна із багатьох дій, спрямованих на приховану угоду купівлі-продажу земельної ділянки, яку відчужувати заборонено. Крім того, вона не одержувала звернень позивача щодо задоволення його вимог як кредитора, а також вважає, що позивач пропустив строк для звернення до суду та не надавав клопотання про поновлення пропущеного строку.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 27 жовтня 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 був укладений договір позики, відповідно до якого ОСОБА_12 взяла в борг у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 50000 грн. із зазначенням зобов'язання повернути гроші за першою вимогою позичальника, що підтверджується розпискою (а.с. 6, 236).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог позивача суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем і ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1,був укладений договір позики, який не був виконаний ОСОБА_12 належним чином і, відповідно до вимог ч. 2 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці повинні задовольнити вимоги позивача по договору позики.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України покладає на позичальника обов'язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як передбачено ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Тобто зобов'язання позичальника припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов'язання, про що також зазначено й в ст. 599 ЦК України.

Як також встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 21).

За життя ОСОБА_12 був складений заповіт, відповідно до якого житловий будинок з відповідними господарськими будівлями, що розташований в АДРЕСА_1 вона заповіла доньці - ОСОБА_5, а земельну ділянку сільськогосподарського призначення площею 6,000 га., правнукам - ОСОБА_8, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 в рівних долях (а.с. 13, 106).

Згідно державного акту про право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 19.03.2004 року, ОСОБА_12 є власником земельної ділянки, площею 6,000 га., яка розташована в Мар'янській сільській раді Апостолівського району Дніпропетровської області, кадастровий номер НОМЕР_2 (а.с. 7), нормативно-грошова оцінка якої, згідно довідки Відділу держземагентства в Апостолівському районі Дніпропетровської області, на час відкриття спадщини складала 75766,40 грн., а на даний час - 166174,20 грн. (а.с. 235).

Як вбачається з копії спадкової справи № 10/2010, спадщину на майно померлої ОСОБА_12 прийняли ОСОБА_5, подавши 03.02.2010 року до Апостолівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини та малолітні ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, в інтересах яких діяли ОСОБА_9, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 як законні представники.Свідоцтва про право на спадщину на ім'я вказаних спадкоємців не видавалися (а.с. 85, 116)

10 серпня 2010 року ОСОБА_2 надіслав до Апостолівської державної нотаріальної контори претензію до спадкоємців ОСОБА_12 про погашення боргу в розмірі 50000 грн., яка державним нотаріусом була доведена до відома спадкоємців (а.с. 115).

Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Частиною 1 ст. 1282 ЦК України передбачено, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Згідно ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 1268 та ч. 3 ст. 1296 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спадкодавець ОСОБА_12 мала боргові зобов'язання перед позивачем на суму 50000 грн. , а спадкоємцями майна померлої є неповнолітні ОСОБА_10, ОСОБА_8 та ОСОБА_11, законними представниками яких є відповідачі у справі, а також третя особа ОСОБА_5, вони зобов'язані повернути борг позивачу в рівних частинах, оскільки спадкодавцем спадщина не розподілена.

Суд дійшов правильного висновку про те, що частка боргу кожного спадкоємця - відповідача по справі, складає 1/4, тобто 12500 грн., виходячи із вартості спадкового майна - земельної ділянки (а.с. 235) на час відкриття спадщини - 75766,40 грн., однак, оскільки позовні вимоги до ОСОБА_5 не заявлені, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню по 12500 грн. з кожного, відповідно до розміру частки кожного спадкоємця.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги той факт, що розписка від 27.10.2005 року є прихованою угодою купівлі-продажу земельної ділянки, тобто удаваним правочином, оскільки суд першої інстанції достатньо обґрунтовано спростував ці доводи, зазначивши, що, факт укладання договору позики ні ОСОБА_12 за життя, ні її спадкоємцями не була оспорена. Також, відповідачами, всупереч вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано доказів на підтвердження факту вчинення удаваного правочину.

Також, на думку колегії суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не пропущений строк для звернення до суду та не приймає в цій частині доводи апеляційної скарги, з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Як вбачається з розписки від 27.10.2005 року, умовами кладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 договору не встановлений строк повернення позики, а зазначено - за першою вимогою.

Частиною 2 ст. 1049 ЦК України передбачено, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи, 25 червня 2010 року позивач направив на адресу ОСОБА_12 претензію про повернення боргу в розмірі 50000 грн. до 05 липня 2010 року, яка була повернута 29 червня 2010 року з відміткою про те, що адресат помер (а.с. 110-111) і 10 серпня 2010 року ОСОБА_2 звернувся до Апостолівської державної нотаріальної контори з претензію до спадкоємців ОСОБА_12 про погашення боргу (а.с. 108).

Таким чином, суд першої інстанції, на думку колегії, вірно зазначив, що, оскільки 29 листопада 2010 року ОСОБА_2 звертався до Апостолівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до спадкоємців ОСОБА_12 про визнання угоди дійсною та звернення стягнення на майно (а.с. 35-40), а з вказаною позовною заявою звернувся до суду 07.07.2014 року, він не пропустив строк позовної давності.

Інші доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Апостолівського районного суду Дніпропетровської області від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: