Справа № 127/3673/15-ц
Провадження № 2/127/2401/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.07.2015 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Волошина С.В.,

за участю: секретаря Тонкопій Ю.І.,

позивача ОСОБА_1,

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міського комунального підприємства «Аварійно-диспетчерська служба» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області 03.03.2015 року звернувся ОСОБА_1 з позовом до Міського комунального підприємства «Аварійно-диспетчерська служба» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 01.04.2010 року був прийнятий на посаду машиніста автопідйомника четвертого розряду в МКП «Аварійно-диспетчерська служба». 04.02.2015 року позивача було ознайомлено з наказом від 04.02.2015 року №6-К про його звільнення з займаної посади згідно п. 4 ст.40 КЗпП України, в якому причиною звільнення вказано «здійснений 23.01.2015 року прогул». 23.01.2015 року позивач за направленням лікуючого лікаря перебував у Вінницькій ЦРКЛ для вирішення питання госпіталізації. ОСОБА_1 вважає вказане звільнення незаконним та безпідставним, оскільки його відсутність на роботі 23.01.2015 року зумовлена поважними причинами, а отже не може вважатися прогулом. В результаті незаконного звільнення позивачу не було нараховано середньомісячну заробітну плату починаючи з 04.02.2015 року. Після ознайомлення з наказом про звільнення 04.02.2015 року здоровя позивача погіршилося і його було оглянуто лікарями швидкої допомоги на території підприємства, які встановили діагноз «гіпертонічний криз» та доставили позивача до приймального відділення Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І.Пирогова. Незаконним звільненням позивачу було завдано моральну шкоду, яку він на стадії подання позовної заяви оцінював в 5 000, 00 гривень. Відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй сім'ї на життя. Позивач зазначив, що вказані незаконні дії відповідача призвели до його моральних переживань, він втратив душевний спокій, постійно перебуває в тривожному стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя своїй сім'ї.

Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про скасування наказу начальника Міського комунального підприємства «Аварійно-диспетчерська служба» ОСОБА_7 №6-К від 04.02.2015 року про звільнення позивача з роботи, поновлення позивача на роботі на посаді машиніста автопідйомника Міського комунального підприємства «Аварійно-диспетчерська служба», стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов'язання відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду.

07.07.2015 року представником позивача ОСОБА_2 засобами поштового звязку до суду подано заяву про збільшення розміру позовних вимог, згідно якої просила стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 15 000 грн., вказану заяву судом прийнято.

В судовому засіданні позивач та його представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали з тих же підстав, що наведено в позовній заяві, та заяві про збільшення розміру позовних вимог. Додатково пояснили, що у ОСОБА_1 була поважна причина невиходу на роботу 23 січня 2015 року, а саме поганий стан здоровя, як наслідок первинного захворювання: І гіпертонічний криз, вперше виникла стенокардія, гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, гостра реакція на нервовий стрес підтвердженням чого є виписка стаціонарного хворого від 12.01.2015 року ВЦРКЛ. У звязку з таким станом позивача він був доставлений у ВЦРКЛ швидкою допомогою з території бази МКП «АДС» вул.. Стахурського 17. Для лікування таких складних хвороб потрібен тривалий час, який включив у свій термін також 23.01.2015 року. До 23.01.2015 року після стаціонарного і амбулаторного лікування болі у серці фактично не припинились. Позивач себе погано почував, після консультації 21.01.2015 року обласного кардіолога лікарні ім.. ОСОБА_8 ОСОБА_9 та її рекомендації до обстеження ВЕМ та Холтер ЕКГ моніторинг, ОСОБА_1 22.01.2015 року виписано направлення в терапевтичне відділення лікарем ревматологом ОСОБА_10 ВЦРКЛ. Але ліжко місць у відділенні не було і позивачу завідуючою терапевтичним відділенням було запропоновано прийти 23.01.2015 року зранку, що він і зробив, але ліжко місць у відділенні так і не було. Завідуюча терапевтичним відділенням ОСОБА_11 написала резолюцію на направленні на госпіталізацію та запропонувала зачекати, поки когось випишуть. Місця так і не зявились і завідуюча терапевтичним відділенням ОСОБА_11 направила позивача до лікаря ревматолога ОСОБА_10, яка вчинила запис в амбулаторній картці за 23.01.2015 року. Таким чином позивач протягом дня 23.01.2015 року перебував у поліклінічному відділенні ВЦРКЛ, там він вимірював тиск, лікар ОСОБА_12 прослуховувала серце. Очікування місця для госпіталізації затягнулося і закінчилося в кабінеті головного лікаря ВЦРКЛ ОСОБА_13, в присутності начмеда ОСОБА_14 о 17 год. 30 хв., вирішили, що через перенавантаженість терапевтичного відділення ОСОБА_1 з 26.01.2015 року випишуть лікарняний лист на амбулаторне обстеження та лікування, а за 23.01.2015 року видадуть довідку, що він був у лікарні, якою і є Консультативний висновок. В судовому засіданні 15.07.2015 року позивач та його представники наполягали на задоволенні позовних вимог, попри те, що наказом від 14 липня 2015 року № 14 07 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1В.», скасовано наказ начальника МКП «АДС» ОСОБА_7 від 04.02.2015 року № 5 К про звільнення машиніста автопідйомника ОСОБА_1 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, поновлено позивача на посаді машиніста автопідйомника міського комунального підприємства «АДС» з 4.02.2015 року, нараховано та виплачено на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.02.2015 року по 14.07.2015 року в розмірі: нараховано 16800, 14 грн., до виплати 13291, 34 грн.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5, та ОСОБА_6 проти задоволення позову заперечували, посилаючись на свої письмові заперечення проти позову, зміст яких зводиться до наступного. 04.02.2015 року позивача було звільнено з роботи за прогул (п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) згідно з Наказом № 6 К від 04.02.2015 року, оскільки згідно листа непрацездатності серії АГІ № 437179, від 12.01.2015 року та лиска непрацездатності серії АГІ № 464565 від 13.01.2015 року в період з 25.12.2014 року по 22.01.2015 року включно позивач хворів та перебував на стаціонарному (з 25.12.2014 року по 12.01.2015 року) та амбулаторному (з 13.01.2015 року по 22.01.2015 року) лікуванні, а тому в цей час позивач був звільнений від виконання своїх трудових обовязків. Згідно з листом непрацездатності серії АГІ № 464565 від 13.01.2015 року ОСОБА_1 мав приступити до роботи 23.01.2015 року, проте до виконання своїх трудових обовязків в цей день позивач не приступив. Враховуючи тривале неповідомлення причин відсутності на роботі 30.01.2015 року до позивача, за дорученням начальника МКП «АДС» ОСОБА_7, зателефонував головний інженер МКП «АДС» з проханням пояснити причини невиходу на роботу та повідомити строки тимчасової непрацездатності. В цей же день, 30.01.2015 року позивач надав відповідачу оригінал консультаційного висновку спеціаліста від 23.01.2015 року, виданий лікарем ревматологом ОСОБА_15 На роботу ОСОБА_1 вийшов лише 04.02.2015 року. На підтвердження поважності причин своєї відсутності в період з 26.01.2015 року по 03.02.2015 року позивач представив листок непрацездатності серії АГІ № 464716. Проте відповідач не міг прийняти консультаційний висновок спеціаліста від 23.01.2015 року як належний та достатній доказ наявності поважності причин відсутності на роботі та правових підстав відсутності позивач на роботі протягом усього дня 23.01.2015 року. Відповідач неодноразово намагався отримати пояснення про причини відсутності на роботі 23.01.2014 року однак позивач постійно відмовлявся надавати будь які пояснення. В судовому засіданні 15.07.2015 року представник відповідача ОСОБА_5 представив суду копію наказу від 14.07.2015 року № 14 07 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1В.», яким скасовано наказ начальника МКП «АДС» ОСОБА_7 від 04.02.2015 року № 5 К про звільнення машиніста автопідйомника ОСОБА_1 згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України, та поновлено позивача на посаді машиніста автопідйомника міського комунального підприємства «АДС» з 4.02.2015 року, нараховано та виплачено на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.02.2015 року по 14.07.2015 року в розмірі: нараховано 16800, 14 грн., до виплати 13291, 34 грн.. Кошти спрямовані засобами поштового звязку про що представлено відповідні квитанції Укрпошти про здійснення поштового переказу та запрошення позивача на роботу.

Свідок ОСОБА_10 вказала, що вона працює на посаді лікаря ревматолога, в січні 2015 року (точної дати вона не памятає але це було до 23.01.2015 року) до неї в кінці робочого дня зявився позивач по справі, він був доставлений швидкою медичною допомогою. Ще вона памятає, що 22.01.2015 року вона обстежила позивача і виписала йому направлення на госпіталізацію для до обстеження та встановлення реального стану здоровя позивача, однак в госпіталізації позивачу було відмовлено, оскільки не було вільних ліжко місць у терапевтичному відділенні. 23.01.2015 року вона також оглядала позивача і за результатами огляду зробила висновок про необхідність його дообстеження методами, які в лікарні де вона працює відсутні. Спостерігався позивач з діагнозом хронічної ревматичної хвороби серця. За 23.01.2015 року відомості до амбулаторної картки вносила вона, обстеження зайняло 15 20 хв., після чого вона направила позивача до начмеда ОСОБА_14, щоб уточнити тактику ведення цього хворого. З 26.01.2015 року позивачу відкрито лікарняний лист по 03.02.2015 року, під час вказаного лікарняного позивач лікувався у неї амбулаторно, оскільки начмедом зроблено висновок з метою його дообстеження, видати листок непрацездатності про лікування позивача саме в амбулаторних умовах. Так, 26.01.2015 року позивач пройшов велоаргометрію в першій Вінницькій МКЛ, 27.01.2015 року позивач пройшов Холтер ЕКГ в «Вінальфамед». Саме ці обстеження і стали підставою для видачі амбулаторного лікарняного листа. Направлення на госпіталізацію в стаціонарних умовах 22.01.2015 року було виписано з метою дообстеження його в стаціонарних умовах, щоб зробити потім висновок про доцільність проведення лікування в стаціонарі.

Свідок ОСОБА_14, повідомила, що вона працює у лікарні на посаді начмеда, та 25.12.2014 року у позивача був гіпертонічний криз. Хронічна ревматична хвороба серця ремісія. Також вона памятає, що у позивача було консультативне заключення з лікарні ОСОБА_8. Терапевтичне відділення 23.01.2015 року було переповнено і позивач не зміг лягти до лікарні в стаціонар на дообстеження. Вона може констатувати, що позивач у цей день був у неї в кабінеті приблизно з 12 до 14 год. Особисто позивач зайшов до неї і вона дзвонила ОСОБА_11, і дізналась, що немає місць в стаціонарі, після цього вона правила позивача до лікаря ОСОБА_10 і після цього він ще кілька раз повертався до неї і казав, що він стоїть десь у черзі. Позивач перебував у лікарні десь до 17 год. вечора. Вона бачила позивача увечері в кабінеті головного лікаря, де всі вирішували, що робити.

Свідок ОСОБА_16»яз О.Л. в судовому засіданні повідомив, що він працює на посаді головного лікаря, він памятає, що в пятницю 23.01.2015 року в кінці робочого дня в кабінет зайшов позивач з дружиною і просили видати довідку що вони цього дня були в лікарні. Він викликав начмеда ОСОБА_14 і розпорядився видати довідку про те, що він був у лікарні цього дня. Позивач скаржився на стан здоровя, а саме на серце, він був збуджений емоційно. Також він дав розпорядження видати лікарняний лист, щоб позивач міг долікуватись. Коли позивач зайшов до нього в кабінет то все зводилось до того, що у позивача не було документу, який би підтверджував його перебування в лікарні на протязі цього дня.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази в їх сукупності та взаємозвязку приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом, згідно наказу від 01.04.2010 року № 26 - К ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду машиніста автопідйомника з 01.04.2010 року з погодинно преміювальною оплатою праці (а.с. 60).

Згідно наказу від 04.02.2015 року № 6 К «Про звільнення з роботи ОСОБА_1В.», позивача звільнено з роботи 04.02.2015 року за здійснений 23.01.2015 року прогул, за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Зобовязано бухгалтерію провести остаточний розрахунок при звільненні. Підставою винесення вказаного наказу стала службова записка головного механіка ОСОБА_17 від 30.01.2015 року (а.с. 4).

Сторонами по справі не заперечується та обставина, що позивач згідно листа непрацездатності серії АГІ № 437179, від 12.01.2015 року та лиска непрацездатності серії АГІ № 464565 від 13.01.2015 року в період з 25.12.2014 року по 22.01.2015 року включно хворів та перебував на стаціонарному (з 25.12.2014 року по 12.01.2015 року) та амбулаторному (з 13.01.2015 року по 22.01.2015 року) лікуванні, а тому в цей час позивач був звільнений від виконання своїх трудових обовязків, враховуючи викладене вказані обставини не підлягають доказуванню в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Під час перебування позивача на лікарняному, а саме 21.01.2015 року обласним кардіологом лікарні ім. М.І. Пирогова ОСОБА_9 шляхом складення консультаційного висновку спеціаліста, надано рекомендації позивачу, враховуючи стан його здоровя, пройти дообстеження ВЕМ та Холтер ЕКГ моніторинг. (а.с. 9).

Як вбачається з «Направлення на стаціонарне лікування в терапевтичне відділення» виданого лікарем ревматологом ОСОБА_10 від 22.01.2015 року, позивача по справі направлено в терапевтичне відділення з метою дообстеження та спостереження за рекомендаціями обласної лікарні ім. М.І. Пирогова. (а.с. 5).

23.01.2015 року завідуюча терапевтичним відділенням ОСОБА_11 наклала резолюцію на направленні на госпіталізацію, з написом «Госпіталізувати в терапевтичне відділення».(а.с.5)

Як вбачається з записів, внесених до амбулаторної картки хворого ОСОБА_18 лікарем ревматологом ОСОБА_10 за 23.01.2015 року «в госпіталізації хворого тимчасово відмовлено через перенавантаженість відділення», за результатами обстеження встановлено діагноз: хронічна ревматична хвороба серця. (а.с. 8).

З довідки Вінницької центральної районної клінічної лікарні від 06.02.2015 року № 110, слідує, що ОСОБА_1 23.01.2015 року на протязі дня знаходився на амбулаторному обстеженні в поліклінічному відділенні ВЦРКЛ. (а.с. 6).

З довідки обласної клінічної лікарні ім.. ОСОБА_8 від 04.02.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 цього ж дня був доставлений швидкою медичною допомогою до приймального відділення обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова з діагнозом «Гіпертонічний криз не ускладнений» (а.с. 89).

За результатами проведених за час лікування обстежень встановлено у позивача діагноз: Гіпертонічна хвороба другого ступеню, ризик ІІІ, гіпертрофія лівого шлуночка. Неускладений гіпертонічний криз (а.с. 90 94).

У відповідності до ч. 4 ст. 60 ЦПК України докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає в себе можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно п. 24. Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року, «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки та в інших випадках. Відсутність працівника на роботі з поважних причин не може вважатися прогулом, а отже і підставою для розірвання трудового договору за п. 4 ст. 40 КЗпП України. Законодавство про працю не містить переліку причин відсутності на роботі, які треба вважати поважними, однак поважними причинами варто визнавати такі причини, що виключають вину працівника.

У цьому звязку судом достовірно встановлено, що позивач 23.01.2015 року був відсутній на роботі з поважних причин через незадовільний стан здоровя, що зокрема підтверджується фактом перебування його на лікарняному як до 23.01.2015 року (з 25.12.2014 року по 22.01.2015 року) так і після 23.01.2015 року ( з 26.01.2015 року по 03.02.2015 року), що підтверджується наведеними вище доказами.

Суд приймає до уваги покази свідка лікаря ревматолога ОСОБА_10 з приводу того, що 22.01.2015 року вона обстеживши позивача, виписала йому направлення на госпіталізацію для до обстеження та встановлення реального стану здоровя позивача, однак в госпіталізації позивачу було відмовлено, оскільки не було вільних ліжко місць у терапевтичному відділенні.

Також з показів допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_10, ОСОБА_14, та ОСОБА_13 слідує, що позивач по справі не міг бути госпіталізований 23.01.2015 року, оскільки терапевтичне відділення було переповнене та відповідно не було вільних ліжко місць.

Факт незадовільного стану здоровя позивача у період з 25.12.2014 року по 03.02.2015 року, що унеможливлювало його роботу підтверджується належними та допустимими доказами, а саме медичними документами, згідно яких у позивача встановлено діагноз: Гіпертонічна хвороба другого ступеню, ризик ІІІ, гіпертрофія лівого шлуночка. Неускладений гіпертонічний криз.

Враховуючи досліджені в судовому засіданні докази та покази свідків, суд приходить до висновку, що підстави для звільнення позивача у справі за п. 4 ст. 40 КЗпП України, за, як наведено в наказі прогул 23.01.2015 року - відсутні.

Згідно ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Разом з тим, як вбачається з наказу від 14.07.2015 року № 14 07 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1В.» начальником МКП «АДС» ОСОБА_7, скасовано наказ начальника МКП «АДС» ОСОБА_7 від 04.02.2015 року № 6 К «Про звільнення машиніста автопідйомника ОСОБА_1 згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України», поновлено позивача на посаді машиніста автопідйомника міського комунального підприємства «АДС» з 04 лютого 2015 року. Також вирішено нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.02.2015 року, по 14.07.2015 року в розмірі: нараховано 16800, 14 грн., до виплати 13291, 34 грн. (а.с. 177).

З квитанції Вінницької дирекції УДППЗ «Укрпошта» від 14.07.2015 року вбачається, що на імя позивача здійснено поштовий переказ грошових коштів в розмірі встановленому наказом, а саме 13291, 34 грн. (а.с. 179).

Також, згідно листа МКП «АДС» від 14.07.2015 року № 267, ОСОБА_1 повідомляється, що у звязку з його поновленням на роботі, йому необхідно зявитися у відділ кадрів відповідача для оформлення необхідної документації та відразу приступити до виконання посадових обовязків, після отримання даного листа (а.с. 178). Лист надіслано позивачу згідно квитанції «Укрпошти» 14.07.2015 року (а.с.180).

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що в частині позовних вимог про скасування наказу про звільнення від 04.02.2015 року № 6 К, поновлення позивача на посаді та стягнення на користь позивача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити, оскільки відповідачем по справі в добровільному порядку відновлено порушені права позивача в цій частині.

Разом з цим, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди, що заявлені позивачем на суму 15 000 грн., суд виходить з наступного.

Порядок та правові підстави відшкодування моральної шкоди визначаються ст. 23 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Таким чином, будь-який факт протиправної поведінки щодо особи має наслідком отримання даною особою моральної шкоди, оскільки вона впевнена, що її права захищаються законом і є непорушними (ст. 21 Конституції України).

Тому обовязок відшкодування моральної шкоди виникає із самого факту протиправної поведінки щодо позивача. Цілком зрозуміло, що протиправна поведінка службової особи, яка наділена правом прийому, звільнення з роботи по відношенню до позивача викликала в позивача почуття невизначеності, розгубленості, невпевненості у завтрашньому дні.

Виходячи із зазначених норм Конституції України та Цивільного кодексу України, суд вважає, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного звільнення.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України), вказаний висновок висловлений в Постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 року у справі № 6 23цс12.

Позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди обґрунтовані тим, що впродовж тривалого часу позивач знаходиться у невизначеному стані, моральних страждань йому завдає поведінка представників відповідача в судовому засіданні а саме ОСОБА_4 і ОСОБА_5, які штучно затягують розгляд справи, шляхом внесення клопотань про витребування додаткових доказів, перенесення слухання через неявку, поведінку в судовому засіданні. Зокрема в судовому засіданні 20.05.2015 року ОСОБА_4 повідомив суду, що «на сьогоднішній день є вирок Вінницького міського суду щодо визнання ОСОБА_1 винним у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України, зокрема нанесення ушкоджень при виконанні службових обовязків, тобто він при виконанні службових обовязків вчинив бійку з жінкою». Це висловлювання безпосередньо спрямоване на приниження честі та гідності, оскільки базується на недостовірній інформації, оскільки вирок не набув законної сили та оскаржується в апеляційному порядку. В судовому засіданні лунали підвищені тони в голосі на адресу позивача, проявлялось агресивне ставлення, неповага, надумана пропозиція щодо укладення мирової угоди також була спрямована виключно на затягування розгляду справи. Позивач увесь час відчуває на собі негативні погляди колишніх колег.

Суд приймає до уваги доводи позивача про те, протиправними діями відповідача з його звільнення з роботи, йому завдано моральних страждань, зокрема зважає на те, що позивач після звільнення став хвилюватись, переживати з приводу втрати роботи, в день звільнення позивача забирала швидка медична допомога, та відбулось погіршення матеріального стану сім»ї. Разом з тим суд не приймає до уваги інші обставини на які посилається позивач як на підставу відшкодування моральної шкоди, а саме з приводу штучного затягування розгляду справи з боку представників відповідача, оскільки клопотання про виклик свідків та витребування доказів заявлялись як позивачем так і відповідачем в однаковій мірі, справа з вини представників відповідача переносилась з обєктивних причин з долученням відповідних доказів поважності неможливості явки у судове засідання, інформація щодо наявності вироку суду про засудження позивача за ч. 2 ст. 125 КК України (який не набув законної сили по причині оскарження його в апеляційному порядку) відповідає дійсності та не заперечується самим позивачем, а тому не може слугувати прикладом приниження його честі та гідності, підвищені тони в судовому засіданні з боку представника відповідача ОСОБА_5 обумовлені холеричним типом його темпераменту, а тому не можуть бути розцінені судом як такі що спрямовані на приниження честі чи гідності позивача, пропозиція щодо укладення мирової угоди була відхилена позивачем по причині того, що в його розумінні мирова угода це повне визнання позову, а не досягнення домовленості на основі взаємних поступок, а тому вказані обставини також не можуть бути оцінені судом як додаткові підстави для відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом враховано вимоги розумності і справедливості, характер порушення прав позивача, глибини його душевних страждань та їх тривалість, суд враховує також тривалість незаконного позбавлення його можливості реалізації свого права на працю, а також ступінь вини особи, яка допустила незаконне звільнення позивача з посади, а також поведінку самого позивача як під час звільнення так і після цього.

При цьому судом також враховано, що відповідач добровільно поновивши позивача на роботі та виплативши йому середній заробіток за час вимушеного прогулу частково самостійно усунув наслідки своїх неправомірних дій.

Наведене вище приводить суд до висновку, що заявлений розмір моральної шкоди є непомірно великим, а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 3000 (три тисячі) гривень, що буде достатнім для компенсування тих душевних страждань, які було пережито позивачем.

Підлягають стягненню з відповідача на користь держави судові витрати в порядку ст. 88 ЦПК України в розмірі 243,60 грн. судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, ст.ст. 21, п. 4 ст. 40, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Аварійно диспетчерська служба» м. Вінниця, вул. Стахурського 54 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, проживаючого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, моральну шкоду в розмірі 3000 (три тисячі) гривень.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Міського комунального підприємства «Аварійно диспетчерська служба» м. Вінниця, вул. Стахурського 54 на користь держави 243 (двісті сорок три) гривні 60 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Вінницький міський суд Вінницької області.

Суддя: