АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22ц/796/9482/15 Головуючий у 1 інстанції -Супрун Г.Б.
Доповідач - Панченко М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2015року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Кирилюк Г.М, Вербової І.М.

при секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_3, на рішення Подільського районного суду м.Києва від 19 лютого 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ВіЕс Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «ВіЕс Банк» (далі - ПАТ «ВіЕс Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 і просило винести рішення, яким звернути стягнення на заставлену відповідачем двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення кредитного боргу у розмірі 176.259,19 дол.США шляхом продажу від імені іпотекодержателя будь-якій особі покупцю згідно договору-купівлі-продажу за ціною визначеною уповноваженим експертом оцінювачем на день проведення продажу.

РішеннямПодільського районного суду м.Києва від 19 лютого 2015 року позов задоволено /а.с.71-73/.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_3, просить скасувати рішення Подільського районного суду м.Києва від 19 лютого 2015 року та ухвалити нове рішення яким відмовити у позові.

Скаржник послався на те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя в період шлюбу відповідача з ОСОБА_4, а тому перебуває у спільній сумісній власності іпотекодавця та його дружини.

Оскільки при передачі спірної квартири в іпотеку не існувало письмової згоди дружини, як співвласника предмету іпотеки, договір іпотеки, на думку скаржника, укладений з порушенням ст.578 ЦК України, а тому є недійсним.

Також, як зазначив скаржник в апеляційній скарзі, звертаючи стягнення на заставлену квартиру, тим самим має місце подвійне стягнення, оскільки в іншому провадженні судом стягнуто кредитну заборгованість з відповідача, яка забезпечена цим іпотечним договором.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення залишити без змін з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, відповідно до угоди за №КF30596 від 21.02.2007 року позивач ПАТ «ВіЕс Банк» відкрив відповідачу ОСОБА_3 кредитну лінію у сумі 300.000 дол.США на придбання трьох земельних ділянок, на термін до 21.02.2022 року під 13,5% річних /а.с.8-12/.

Таким чином, між ПАТ «ВіЕс Банк» та ОСОБА_3 виникли відносини договору кредиту, які, відповідно до ст.1054 ЦК України полягають в тому, що банк (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти.

В забезпечення даної угоди банк уклав з позичальником ОСОБА_3 договір іпотеки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 /а.с.13-15/.

Отже, між сторонами виникли відносини договору застави (іпотеки), які, врегульовані ст.ст.572, 575 ЦК України і в силу яких, кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов»язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов»язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов»язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ст.1050 ЦК України, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту та сплати відсотків у разі невиконання ним обов»язків за кредитним договором, у тому числі, в разі затримки сплати чергової частини кредиту та/або процентів за один календарний місяць.

Встановлено, що в результаті неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов»язань за кредитним договором, за ним, станом на 13.08.2014 року, виникла заборгованість: по тілу кредиту у сумі 161.722 дол.США; за відсотками, у сумі 13.419,93 дол.США, та заборгованість по пені у сумі у сумі 1.117,26 дол.США.

Розрахунок заборгованості судом першої інстанції визначений правильно і скаржником в апеляційній скарзі не оскаржується. Предметом оскарження в апеляційній скарзі є подвійне стягнення боргу, а також оформлення договору іпотеки без згоди другого з подружжя, яке є співвласником предмету іпотеки.

Оскільки боржник не виконує своє договірне зобов»язання зобов»язання з погашення кредиту банк звернувся з цим позовом до суд про звернення стягнення на заставлену квартиру.

Задовольняючи позов, суд правомірно послався на ст.526 ЦК України, згідно до якої зобов"язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

А, відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Статтею 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в судовому порядку згідно із цим Законом.

Отже, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов»язання, і лише в разі його невиконання - вправі звернути стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено, що письмова вимога про дострокове погашення кредитного боргу позивачем надсилалась на адресу позичальника 26.03.2014 року за №09-3/6286 /а.с.18/.

При цьому, згідно п.17 договору іпотеки сторонами обумовлено, що реалізація предмета іпотеки може здійснюватись, зокрема, шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі згідно договору купівлі-продажу на підставі рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено, що у боржника ОСОБА_3 перебуває на праві власності інше житло - квартира АДРЕСА_3, а тому квартира яка підлягає зверненню, не є єдиним житлом боржника.

Доводи скаржника в тій частині, що договір іпотеки укладений без згоди на те, дружини боржника ОСОБА_4, що є порушенням вимог ст.578 ЦК України, суд відхиляє, оскільки в силу ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суд з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Між тим, предметом розгляду цього спору є звернення стягнення предмета іпотеки за іпотечним договором, в пункті 8 якого боржник ОСОБА_3 зазначив, що на предмет іпотеки відсутні будь-які права та вимоги інших осіб /а.с.13 звор./.

Тобто, відповідач ввів в оману банк при укладенні договору іпотеки, а тому банк вправі пред»явити вимоги до іпотекодавця про відшкодування збитків, завданих наданням неправдивих відомостей.

Відхиляючи доводи скаржника, колегія суддів також враховує, що скаржник не надав суду доказів того, що спірна квартира перебуває у спільній сумісній власності його та дружини ОСОБА_4, і не є придбаною за особисті кошти лише відповідача.

Також, відповідач не надав суду доказів того, чи зверталась до суду з позовом його дружина ОСОБА_4 про визнання недійсним спірного договору іпотеки і чи визнаний цей договір недійсним, відповідно до змісту ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України.

Доводи скаржника в тій частині, що, при задоволенні позову про звернення стягнення на іпотечну квартиру буде мати місце подвійне стягнення боргу, оскільки в іншому провадженні судовим рішенням з відповідача стягнута заборгованість у грошовому виразі за кредитним договором, суд також відхиляє, оскільки, як встановлено судом, заборгованість по кредиту відповідачем на цей час не сплачена банку, а тому рішення про звернення стягнення на заставлену квартиру є правильним.

В разі добровільного погашення відповідачем кредитного боргу, звернення стягнення на квартиру буде припинене на стадії виконання, оскільки в резолютивній частині судового рішення зазначено, що звернення на квартиру здійснюється в рахунок непогашеного кредитного боргу.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

УХ В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє за дорученням ОСОБА_3, відхилити, а рішення Подільського районного суду м.Києва від 19 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту проголошення шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий

Судді