АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Соколової В.В., Поливач Л.Д.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: житлово-будівельний кооператив «Обчислювач-13» про визнання права власності,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1, зокрема просила визнати за нею право власності на Ѕ частину зазначеної квартири як на майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та на Ѕ частину цієї квартири в порядку набувальної давності.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що відповідач є власником кооперативної квартири АДРЕСА_1. Суму пайового внеску сплачено у повному обсязі за час перебування сторін у шлюбі, в якому вони перебували з 02.06.1984 р. по 12.04.2000 р., а тому зазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя, в якій їй належить Ѕ частина.

Оскільки відповідач у січні 2000 р. добровільно залишив квартиру, нею не цікавиться і не несе витрат на її утримання, а вона безперервно відкрито володіє та користується належною йому частиною квартири, то вважала, що вона відповідно до положень ст.344 ЦК України набула право власності на цю частину квартири за набувальною давністю.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 житловою площею 43,37 кв. м., загальною площею 73, 50 кв.м.

Справа №759/13016/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/5132/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Кириленко Т.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права..

Зазначав, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що він фактично відмовився від своєї частини квартири з посиланням на те, що після сплати пайового внеску він не здійснив державної реєстрації права власності на квартиру, добровільно її залишив, та визнав позовні вимоги ОСОБА_2в повному обсязі.

Також вказував на те, що поза увагою суду залишилися роз'яснення, викладені у п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» за змістом яких при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набутя права власності; володіння є відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належно, направила до суду письмові заперечення, в яких просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, посилаючись на те, що після розірвання шлюбу між нею та відповідачем була усна домовленість щодо поділу їх спільного сумісного майна, відповідно до якої їй залишиться спірна квартира, а ОСОБА_1 стане власником іншого майна.

Представник ЖБК «Обчислювач -13» в судове засідання не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи за його відсутності..

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що з 02.06.1984 р. по 12.04.2000 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

З 08.12.1988 р. ОСОБА_1 є членом ЖБК «Обчислювач-13», у 1993 році повністю сплачено пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира складається з трьох окремих кімнат, загальною площею 74,10 кв.м., житловою площею 42,30 кв.м. З довідки ЖБК «Обчислювач - 13» від 24.01.2014 р. убачається, що у спірній квартирі прописані сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2, їх діти: ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також дитина позивачки від другого шлюбу ОСОБА_7

Як убачається з повідомлення Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 22.05.2014 р., квартира АДРЕСА_1на праві власності не зареєстрована.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що квартира була придбана у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя в рівних частках.

Оскільки ОСОБА_1 з 2000 року у спірній квартирі не проживає, витрат по її утриманню не несе, фактично відмовився від свого права власності на належну йому частку в квартирі та визнав позовні вимоги ОСОБА_2, яка відкрито і безперервно користується спірною квартирою понад десять років суд вважав, що позивачка відповідно до положень ст.344 ЦК України набула в порядку набувальної давності право власності на частку квартири, що належала відповідачу.

З таким висновком суду погодитись не можна виходячи з наступного.

За змістом ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.9 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до зазначеної статті повинні існувати наступні ознаки: володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю; володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним; володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків.

При вирішенні спорів про набувальну давність необхідно ураховувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися у повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено;

Така правова позиція викладена у п.6 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» за №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року.

Проте, суд першої інстанції не урахував зазначених роз'яснень, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для набуття ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на Ѕ частину квартири, що належить ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності.

Те, що відповідач з 2000 року не проживає у спірній квартирі, не отримав свідоцтво про право власності на квартиру не свідчить, що він відмовився від своєї частки у цій квартирі.

Висновок суду, що він визнав позовні вимоги ОСОБА_2 непідтверджений належними і допустимими доказами. Так з матеріалів справи убачається, що відповідач не був присутнім в судовому засіданні, відомостей про отримання ним копії позовної заяви матеріали справи не містять.

Твердження ОСОБА_1 про те, що він не направляв до суду телеграм в яких наче б то визнавав позовні вимоги ОСОБА_2 та просив розглядати справу за його відсутності, є переконливими з огляду на те, що в позовній заяві місцем проживання відповідача зазначена спірна квартира у м. Києві, а телеграма від його імені 08.12.2014 р. була відправлена наче б тоголовою Штормівської сільської ради Сакського району Автономної Республіки Крим Блохіним В.М. (тоді як фактично відсутній поштовий зв'язок з АР Крим.)

Крім того, ОСОБА_1 надав підтвердження того, що в день відправлення телеграми 16.09.2014 р., він з 15.09.2014 р. по 19.09.2014 р. знаходився у відрядженні в м. Кривий Ріг, що унеможливлювало подання ним телеграми з м. Києва.

Оскільки квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін набутою у шлюбі, від якої відповідач не відмовлявся, і позивачка знала про належність йому цього майна, тому її не можна вважати такою, що добросовісно заволоділа чужим майном і набула право власності на 1/2 частку цієї квартири за набувальною давністю.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири в порядку набувальної давності підлягає скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову в задоволенні таких вимог.

У позовній заяві ОСОБА_2 також просила визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири, як на майно набуте у шлюбі в порядку його поділу, відповідно до ст.ст. 60, 72 СК України. Разом з тим, оскільки пайовий внесок за квартиру в ЖБК «Обчислювач-13» було сплачено у 1993 році, то до спірних правовідносин необхідно застосовувати ст.ст. 22, 28 КпШС УРСР, відповідно до яких майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В разі поділу майна, яке є спільною власністю подружжя, їх частки є рівними.

Зважаючи на наведене та ураховуючи, що сторони не заперечують право кожної із них на Ѕ частку в спірній квартирі, вимоги ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, як на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, підлягають задоволенню. Право власності на іншу Ѕ частку цієї квартири належить визнати за відповідачем ОСОБА_1

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16 грудня 2014 р. скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності, відмовити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: