Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.03.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючої-судді - Бенца К.К.,

при секретарі - Вайда Я.П.

з участю

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до Ужгородської міської Ради Закарпатської області про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0821 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Ужгородської міської Ради Закарпатської області про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0821 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 27 листопада 2003 року державний нотаріус Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_5 видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, згідно якого спадкове майно, а саме житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 успадкував її чоловік ОСОБА_6. Враховуючи той факт, що земельна ділянка на якій розташований об'єкт вищевказаного нерухомого майна не була приватизована, її чоловік набув у власність тільки ту частину земельної ділянки, на якій розміщено житловий будинок з надвірними спорудами, за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,0414 га. , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 15.10.2010 року.

Позивач вказує на те, що інвентарною справою № 5439 на домоволодіння № 53 по вул. Мукачевській в м. Ужгород , довідкою № 8527 від 03.01.1997 року виданої Ужгородським БТІ, рішенням Ужгородського міськвиконкому № 6668 від 24.08.1954 року підтверджується той факт, що за домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 0,1235 га. На думку позивача вказана земельна ділянка, яка належала ОСОБА_7, згодом ОСОБА_8 згідно рішення Ужгородського міськвиконкому № 6668 від 24.08.1954 року, на сьогоднішній день в порядку спадкування належить сім'ї ОСОБА_6.

Позивач , з метою отримання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення меж земельної ділянки у власність , 06.08.2014 року звернулася до Ужгородської міської ради з заявою, але у місячний строк вирішення заяви не отримала. Зазначає, що оскільки земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 завжди перебувала у власності і користуванні їх сім'ї ,з посиланням на норми ст.14 Конституції України , ст.ст.15,373,392 ЦК України, ст.ст.116,118 ЗК України просить суд визнати за нею право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0821 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позові, надавши суду пояснення аналогічні вказаним у позові. Зокрема вказав суду на те, що рішенням Ужгородського виконкому № 6668 від 24.08.1954 року за домоволодінням за адресою: АДРЕСА_1 закріплена земельна ділянка площею 0,1235 га, яка знаходилася у володінні та користуванні сім'ї ОСОБА_6. Також даний факт на його думку підтверджується довідкою БТІ від 03.01.1998 року №8527. Зазначає, що позивач звернулася в порядку ст. 118 ЗК України 06.08.2014 року до Ужгородської міської ради з заявою про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою щодо відведення меж земельної ділянки у власність. Проте у місячний строк така заява відповідачем не була розглянута, рішення не прийнято , чим порушені строки розгляду заяви. Просив визнати за позивачем право власності на земельну ділянку з підстав передбачених ст. 14 Конституції України, а також з тих підстав, що така перебуває у володінні та користуванні позивача, позивач не отримувала у приватну власність земельні ділянки.

Представник відповідача Ужгородської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав викладених у письмових запереченнях.

Заслухавши пояснення представника позивача, заперечення представника відповідача , вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і здійснюється на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Відповідно до ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю набувається та реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що до виключної компетенції сільських, селищних , міських рад відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно з ч.1 ст.78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до ч.1 ст.81 Земельного Кодексу України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були надані їм раніше у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до ст.126 ЗК України в редакції від 05.03.2009 року право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.126 ЗК України в редакції від 07.07.2011 року право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до довідки Ужгородського міжміського бюро технічної інвентаризації № 8527 від 03.01.1996 року будинковолодіння в АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8, площа земельної ділянки 398 кв.м. по факту, за рішенням суду №666 від 24.08.1954 року -1235 кв.м. /а.с. 12/

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27.11.2003 року, виданим державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, спадкоємець ОСОБА_9 набув після смерті ОСОБА_8 права приватної власності на житловий будинок з надвірними будовами, що знаходиться в АДРЕСА_1 ./а.с. 4/

Згідно з даними витягу КП "Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації" про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 23.12.2003 року власником житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 є ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.11.2003 року./а.с.5/

Як встановлено судом, ОСОБА_9 на підставі рішення 4 сесії 5 скликання № 531 від 23.11.2007 року Ужгородської міської ради є власником земельної ділянки площею ),0414 га. розташованої АДРЕСА_1 з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку,господарських будівель та споруд, що стверджується державним актом на право власності на земельну ділянку Серії НОМЕР_1 /а.с. 6/

Згідно запису наявного у генеральному плані , що міститься в матеріалах інвентарної справи №5439 будинковолодіння АДРЕСА_1 оглянутої в судовому засіданні, за рішенням міськвиконкому від 24.08.1954 року № 666 площа земельної ділянки по АДРЕСА_2 зазначена 1235. /а.с. 10/ Таким чином , земельна ділянка згідно запису закріплена по АДРЕСА_2, а не за домоволодінням АДРЕСА_1 як зазначає позивач.

Судом надано позивачу, представнику позивача можливість надати докази на обґрунтування своїх позовних вимог, зокрема надати суду рішення міськвиконкому від 24.08.1954 року № 666, проте представник позивача в судовому засіданні не надав суду рішення міськвиконкому від 24.08.1954 року № 666, а тому суд позбавлений можливості надати належну оцінку запису у генеральному плані , що міститься в матеріалах інвентарної справи №5439.

Разом з тим слід зазначити, що обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, яка її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, відсутність у цієї особи на час ухвалення судового рішення таких документів є самовільним зайняттям земельної ділянки. Вказана вище правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 22 листопада 2010 р. у справі № 3-27гс10 за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст. 360-7 ЦПК України - рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 06.08.2014 року звернулась з заявою до Ужгородської міської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної дідянки площею 0,0821 га у власність за адресою АДРЕСА_1 /а.с. 7/

Рішенням Ужгородської міської Ради ХХVI сесії VI скликання від 07.11.2014 року " Про надання та відмову у наданні дозволів на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" відмовлено у наданні дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельної дтлянки ОСОБА_3 площею 0,0821 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1. /а.с. 59/

Як встановлено судом, позивач не оскаржувала у встановленому порядку неправомірність відмови міської ради в задоволенні її заяви і на час судового розгляду рішення є чинним.

Повноваження, щодо передачі земельних ділянок в межах населеного пункту відноситься до компетенції відповідних сільських, селищних , міських рад.

Нормами ст. 118 ЗК України чітко затверджений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Згідно ч.1 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Частина1 ст. 118 ЗК України регламентує спрощену процедуру приватизації - у випадку приватизації земельної ділянки, що знаходиться в користуванні громадянина України.

У зв'язку із тим, що земельна ділянка, якою особа користується , визначена в натурі, за даною процедурою немає потреби у замовленні,розробці,погодженні,експертизі,затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

За вище викладених обставин, порядок безоплатної приватизації у позивачки виникає на підставі ч.ч.1,2 ст. 118 ЗК України.

Разом з тим судом встановлено, що позивач ОСОБА_3звернулась до Ужгородської міської ради з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної дідянки площею 0,0821 га., а не з заявою в порядку ч.ч. 1,2 ст. 118 ЗК України про безоплатну приватизацію земельної ділянки, що перебуває у користуванні .

Оскільки позивач має право на звернення до відповідної ради за місцезнаходженням земельної ділянки з заявою про приватизацію земельної ділянки в порядку ч.1 ст.118 ЗК України, суд приходить до висновку, що позов до суду є передчасним , а право позивача не порушено.

Ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

У відповідності до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь - яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Статтею 152 ЗК України визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а статтею 155 названого кодексу - що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ч.1 ст. 8 ЦПК України - суд вирішує справи відповідно до Конституції України , законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Приписи ст. 15 ЦК України передбачають право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищезазначені положення чинного законодавства, з урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості суд приходить до висновку, що позивачем не доведено наявність обставин, які є правовою підставою для визнання за ним права власності на земельну ділянку , а відтак, позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими , а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись Конституцією України, ст.ст. 118, 152,155 Земельного Кодексу України, ст.16 ЦК України, ст.ст. 3,10, 11, 15, 60, 88, 212-215, 294, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до Ужгородської міської Ради Закарпатської області про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,0821 га, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца