Справа № 367/2735/14 Головуючий у І інстанції Чернов Д.Є.
Провадження № 22-ц/780/1750/15 Доповідач у 2 інстанції Воробйова Н. С.
Категорія 38 13.07.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

13 липня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Верланова С.М., Березовенко Р.В.

при секретарі Бобко О.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бова Тетяна Вікторівна про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з названим позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його бабуся - ОСОБА_5. Після смерті бабусі залишилося спадкове майно, яке складається із 67/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1. Після звернення до нотаріусу з заявою про прийняття спадщини, він дізналася про наявність заповіту, відповідно до якого ОСОБА_5 на випадок смерті все своє майно заповіла ОСОБА_3 (далі-Відповідач). Він вважає такий заповіт недійсним, оскільки в останні роки життя ОСОБА_5 страждала на захворювання: загальний атеросклероз, кардіосклероз, дисциркуляторну енцефалопатію, які відносяться до психічних захворювань.

Позивач, посилаючись на положення ст..ст. 203, 215, ч.1 ст.225 ЦК України просив визнати заповіт від 25 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бовою Т.В. на ім'я ОСОБА_3, недійсним.

В подальшому, позивач, посилаючись на те, що після ознайомлення з висновками експертизи та дізнавшись про неможливість встановити наявність у померлої психічних розладів, змінив та уточнив свої позовні вимоги, виключивши ст..225 ЦК України, зазначивши, що заповіт від 25 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бова Т.В. на ім'я ОСОБА_3 складений із порушенням вимог закону щодо його форми та порядку посвідчення, а тому відповідно до положень ст..ст.203, 215 ЦК України має бути визнаний недійсним.

Вказував на те, що у ході розгляду справи, ознайомившись із заповітом на ім»я відповідачки, дізнався, що заповіт було підписано не спадкодавцем, а іншою особою, у зв»язку з тим, що його баба ОСОБА_5 начебто через поганий зір не мала змоги прочитати заповіт та підписати його. Дана обставина не відповідає дійсності, оскільки спадкодавець мала здатність читати і писати.

Крім того, зазначав, що заповіт містить суперечливі дані. Так, в заповіті зазначено, « що на особисте прохання заповідача текст заповіту виконано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та прочитано заповідачем в голос», що свідчить, зокрема, про те, що остання могла прочитати текст заповіту самостійно. В іншій частині в заповіті зазначено, що ОСОБА_5 не може сама прочитати і підписати текст, заповіт посвідчено в присутності свідків. У зв»язку з тим, що ОСОБА_5 має поганий зір і не може підписати заповіт власноручно, на її особисте прохання та в її присутності текст заповіту підписав гр. ОСОБА_6

Позивач вказував на те, що його баба не мала фізичних вад та не страждала на хворобу очей, проблем із здоров»ям, які б завадили їй прочитати та підписати заповіт самостійно також не мала; вважав, що у даному випадку, має місце порушення чинного законодавства щодо форми та порядку посвідчення заповіту. З цих підстав просив визнати оспорюваний заповіт недійсним.

Уточнені вимоги позивача прийнято судом, оголошені в судовому засіданні, по суті позовних вимог сторони надавали відповідні пояснення.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 січня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просив скасувати рішення суду з підстав невідповідності його обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

У ході розгляду справи в апеляційній інстанції апелянт відмовився від заявленого клопотання щодо призначення посмертної судово-медичної експертизи, підтримуючи апеляційну скаргу, наголошував на тому, що суд в порушення вимог ЦПК України не врахував уточнені позовні вимоги та залишив поза увагою, що позивач, посилаючись на ст..203,215 ЦК України просив визнати недійсним оспорюваний заповіт з тих підстав, що заповіт складений з порушенням вимог закону щодо його форми та посвідчення. В рішенні суду відсутні будь-які обґрунтування щодо заявлених вимог. Із зазначений підстав просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення.

Відповідачка та її представники проти апеляційної скарги заперечували, рішення суду вважали законним та обґрунтованим, просили залишити його в силі.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

В силу ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, що вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В силу ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами)вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст..1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст..1247 ЦК України.

Згідно ч.4 ст.207 ЦК України, якщо фізична особа у зв»яку з хворобою або фізичною вадою не може підписуватися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально,засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.

Відповідно до ст..11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Частиною 2 ст.31 ЦПК України передбачено, що позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково.

По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_1 (а.с.71).

Відповідно до заповіту від 25.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бовою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №201 ОСОБА_5 на випадок смерті все своє майно заповіла ОСОБА_3, (а.с.62).

Онук померлої ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому, посилаючись невідповідність вчиненого заповіту вимогам закону, а саме, положенням ст..ст. 203, 215, ч.1 ст.225 ЦК України просив визнати заповіт від 25 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бова Т.В. на ім'я ОСОБА_3, недійсним.

В подальшому, позивач, посилаючись на те, що після ознайомлення з висновками експертизи та дізнавшись про неможливість встановити наявність у померлої психічних розладів, змінив та уточнив свої позовні вимоги, виключивши ст..225 ЦК України, зазначивши, що заповіт від 25 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бовою Т.В. на ім'я ОСОБА_3 складений із порушенням вимог закону щодо його форми та порядку посвідчення, а тому відповідно до положень ст..ст.203, 215 ЦК України має бути визнаний недійсним.

Зазначена заява позивача щодо уточнень та зміни позовних вимог прийнята судом, оголошена в судовому засіданні, сторони по справі щодо позовних вимог надавали свої пояснення та заперечення, що підтверджується технічною фіксацією судового засідання від 22.01.2015 року та записами в журналі судового засідання.

Проте, вирішуючи спір по суті, суд ухвалив рішення, яким, виходячи з положень ст..ст.203, 215,225 ЦК України, відмовив позивачу у задоволенні позовних щодо визнання заповіту недійсним, виходячи того, що позивач не довів суду, з урахуванням належності та допустимості доказів, що у момент вчинення заповіту ОСОБА_5 перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

При цьому, суд, обґрунтовуючи рішення, послався на те, що доказом стану спадкодавця на момент вчинення правочину міг бути лише висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, яку повинен був призначити суд за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи позивач та представник позивача звертався до суду з заявами про відкладання справи, про виклик свідків, про призначення додаткової судово-психіатричної експертизи (оскільки суд не виконав доручення експертів (а.с. 98) про допит свідків і експертизу було проведено по наявних у справі матеріалах), що призвело до висновку експерта про неможливість визначити ступінь виразності психічного розладу померлої на момент вчинення правочину (а.с.105).

По справі встановлено, що зазначені клопотання було відхилено судом ( а.с.147). У зв»язку з чим, представником позивача було подано заяву про уточнення та зміну позовних вимог : позивач просив визнати заповіт недійсним з підстав, визначених в ст..203, 215 ЦК України, посилаючись на те, що заповіт не відповідає вимогам чинного законодавства щодо форми та порядку його посвідчення.

Ухвалюючи рішення, зазначені обставини суд залишив поза увагою, будь-які мотиви щодо уточнених позовних вимог позивачем не навів, підстави щодо їх обґрунтованості (необґрунтованості) в рішенні не зазначив, фактично розглянув справу без урахування уточнених позивачем вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому не може бути залишеним без змін та підлягає скасуванню.

По справі слід ухвалити нове рішення.

Як видно з матеріалів справи позивач звернувся з позовом до відповідачки та посилаючись на положення ст..ст.203,215,225 ЦК України просив визнати недійсним заповіт від 25 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бова Т.В. на ім'я ОСОБА_3

В подальшому, позивач, посилаючись на те, що після ознайомлення з висновками експертизи та дізнавшись про неможливість встановити наявність у померлої психічних розладів, змінив та уточнив свої позовні вимоги, виключивши ст..225 ЦК України, зазначивши, що заповіт від 25 лютого 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Бовою Т.В. на ім'я ОСОБА_3 складений із порушенням вимог закону щодо його форми та порядку посвідчення, а тому відповідно до положень ст..ст.203, 215 ЦК України має бути визнаний недійсним.

Встановлено, що відповідно до заповіту від 25.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бова Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за №201 ОСОБА_5 на випадок смерті все своє майно заповіла ОСОБА_3, (а.с.62).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.71).

Як зазначено заповідачкою в заповіті від 25.02.2013 року зміст статей 1241,1254,1307 ЦК України їй роз»яснено. На особисте прохання заповідача, текст заповіту виконано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та прочитано заповідачем вголос. Заповіт складено і підписано в двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні в справах приватного нотаріуса Ірпінського районного нотаріального округу Київської області Бова Т.В., а другий викладений на нотаріальному бланку серія ВТС №585825, видається заповідачу.

Проте, далі по тексту в заповіті вказано на те, що у зв»язку з тим, що гр..ОСОБА_5 не може сама прочитати і підписати текст заповіту, згідно ст..1253 ЦК України заповіт посвідчується в присутності свідків; підписується - іншою особою (а.с.62).

Тобто, заповіт за змістом містить суперечливі дані щодо можливостей заповідача прочитати та підписати заповіт.

Крім того, п. 1.8. Глави 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України , затв. МЮ України 22.02.2012 року встановлено, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.

Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими Наказом МЮУ від 22.12.2010 року, а саме п.6.14, передбачено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси застосовують посвідчувальні написи, видають свідоцтва за формами, установленими цими Правилами (додаток 25). Відповідно до п 6.19 Правил, у разі відсутності необхідних посвідчувальних написів чи свідоцтв, які б відповідали вчинюваній нотаріальній дії, нотаріус може застосовувати ту з форм, яка найбільше відповідає цій нотаріальній дії, із застосуванням окремих елементів інших посвідчувальних написів та свідоцтв.

Відповідно до Форми N 49 Додатку №25 Правил (в редакції станом на 25 лютого 2013 року) встановлено форму Посвідчувального напису на заповіті від імені особи, яка не може підписатись власноручно внаслідок фізичної вади, хвороби тощо.

Зазначена форма №49 встановлює обов'язковість встановлення особи та перевірку дієздатності заповідача, свідків та особи, яка підписала заповіт. А саме: «Особу заповідача встановлено, його (її) дієздатність перевірено. Особи свідків, які прочитали заповіт уголос до його підписання і поставили на заповіті свої підписи, встановлено, їх дієздатність перевірено. Особу, яка (який) підписала (в) заповіт у моїй присутності встановлено, її (його) дієздатність перевірено. »

Як вбачається з посвідчувального напису на оскарженому заповіті(а.с.62) посвідчувальний напис не відповідає обов'язковим вимогам додатку 25 до Правил ведення нотаріального діловодства, а саме формі №49. Так, на заповіті відсутні відомості про встановлення особи ( не зазначено номер паспорта, ким виданий та коли), яка підписала заповіт та відсутні відомості про перевірку дієздатності цієї особи, що є невідповідністю заповіту вимогам законодавства щодо форми та порядку посвідчення.

У ході розгляду справи апеляційною інстанцією, оскільки судом першої інстанції не досліджувалися уточнені позовні вимоги позивача, витребувано матеріали спадкової справи №343/2012 до майна померлого ОСОБА_8 (чоловіка ОСОБА_5), в якій міститься заява ОСОБА_5 до Ірпінської міської нотаріальної контори від 23.08.2012 року про прийняття спадщини та проханням надати їй запити у відповідні органи (а.с.242-244), а також довіреність від імені ОСОБА_5, датована та нотаріально посвідчена 04.10.2012 року на ім»я ОСОБА_3 , в якій довіритель вказує на те, « що в результаті проведеної розмови та роз»ясень наслідків вчинення нотаріальної дії, усвідомлюючи значення цієї нотаріальної дії, її наслідки та зміст роз»яснень нотаріуса, а також відповідно до моєї волі та волевиявлення, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам»яті, розуміючи значення своїх дій, про що свідчить мій особистий підпис на цьому документі, в силу досягнення попередньої домовленості …» . Довіреність підписано в присутності нотаріуса (а.с.260).

З медичної документації ( медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_5) встановлено, що за період 1995- 2013 рік будь-які скарги на хворобу очей , поганий зір від останньої не надходило , медична допомога щодо цього їй не надавалася (т.2 а.с.7-31).

З пояснень свідків, (дільничного лікаря, сусідів, знайомих ОСОБА_5) вбачається, що на час спілкування з останньою, вона не скаржилася на поганий зір.

З пояснень нотаріуса Бова Т.В., допитаної як свідка в апеляційній інстанції встановлено, що при посвідчені заповіту від імені ОСОБА_5 в змісті заповіту вона допустила помилку, зазначивши про те, що текст заповіту виконано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та прочитано заповідачем вголос.

Оскільки позивачка мала поганий зір і не могла підписати заповіт власноручно, текст заповіту на її прохання підписано ОСОБА_6

На запитання, чому, за умови, що ще у жовтні-листопаді 2012 року позивачка самостійно зверталася до нотаріуса, надавала та особисто підписувала довіреність на ім.»я ОСОБА_3, а вже 25 лютого 2013 року не змогла підписати власноручно заповіт, нотаріус пояснила, що вона мала написати досить великий текст і це їй було тяжко; на запитання, чи користувалася заповідач окулярами, нотаріус відповіла, що не пам»ятає.

За змістом, заповіт від 25 лютого 2013 року не містить «великий текст», який власноручно мала виконати заповідач (т.1 а.с.62,62 зв.).

Інші дані про те, що у зв»язку з хворобою очей, поганим зором або фізичною вадою заповідач не могла підписати власноручно заповіт у ході розгляду справи не встановлено.

Оскільки зміст заповіту від 25 лютого 2013 року містить дві взаємовиключні обставини, що супроводжували його вчинення та посвідчення (щодо фізичного стану спадкодавця), наслідком чого є порушення чинного законодавства щодо форми та порядку посвідчення заповіту, а також, що при посвідчені заповіту, в порушення Порядку вчинення нотаріальних дій та Правил нотаріального діловодства нотаріусом належним чином не встановлено особу, що підписала заповіт, а також не перевірила її дієздатність, даний заповіт не можна вважати таким, що відповідає вимогам закону (ст..203, 215 ЦК України), а тому він має бути визнаний недійсним.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.307, 308 ЦПК України, колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 січня 2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

Визнати недійсним заповіт від 25 лютого 2013 року, складений ОСОБА_5, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Бова Тетяною Вікторівною.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: