Номер провадження: 22-ц/785/3559/15
Головуючий у першій інстанції Роїк Д. Я.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєрової Є.С., Процик М.В.,

при секретарі судового засідання Швець В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Правекс-Банк" до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2014 року представник Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Правекс-Банк" звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором(а.с.1-2).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Правекс-Банк" було задоволено у повному обсязі: стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 44 990 гривень 45 копійок та судові витрати у розмірі 449 гривень 90 копійок на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Правекс-Банк"(а.с.96-100).

25 лютого 2015 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року, в якій просила скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ "Правекс-Банк" до ОСОБА_5 При цьому, представник апелянта посилався на те, що, оскільки згідно кредитного договору ОСОБА_4 є основним та єдиним отримувачем кредитних коштів, то всі вимоги і претензії банку мають бути спрямовані, в першу чергу, безпосередньо до нього. Звернення банку з позовом до ОСОБА_2, як вважає її представник, протирічить вимогам ст.526 ЦК України.Крім того, як вважає представник апелянта, позивач порушив п.12.1. договору кредиту, яким передбачений позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави, і необґрунтовано звернувся з позовом про стягнення заборгованості з відповідачів до суду.У своїй апеляційній скарзі представник апелянта посилається також на те, що,згідно п. 24 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, які виникають із кредитних правовідносин", у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Тому, як вважає апелянт, суд, розглянувши справу по суті та ухваливши рішення до настання строку виконання основного зобов'язання, тобто до 22 лютого 2015 року, порушив вищевказану норму закону.

Представник апелянта в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою (а.с.120). До матеріалів справи приєднані повідомлення з позначкою про не проживання за вказаною адресою (а.с.122-123), а тому згідно з вимогами ч. 5 ст. 74 ЦПК України вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином, при цьому обов'язок зареєструвати зміну свого місця проживання передбачений Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні".

Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення представника відповідача, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи поданий позов суд першої інстанції правильно виходив з того, що 22.02.2008 року між АКБ "Правекс Банк" та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 5449-057/08Р(а.с.3-6). Згідно з п.1.1 кредитного договору, з метою своєчасної оплати ОСОБА_4 вартості автомобіля, що купується за договором купівлі-продажу автомобіля № від 15.05.2008 року, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування автомобіля, позивач надав ОСОБА_4 кредит в іноземній валюті на загальну суму 16850 доларів США.За п. 1.2 кредитного договору кредит було надано ОСОБА_4 у строк з 22.02.2008 року по 22.02.2015 року зі сплатою 11,99 відсотків річних. На виконання п.3.1 кредитного договору, для забезпечення зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування коштами, пені за несвоєчасну сплату відсотків, а також відшкодування збитків у зв'язку із порушенням даного кредитного договору, ОСОБА_4 передав за договором застави транспортного засобу від 22.02.2008 року у заставу позивачу належне ОСОБА_4 на праві власності майно: автомобіль марки CHEVROLET, модель Lacetti NF 196, 2008 року випуску, сірого кольору, тип ТЗ легковий седан, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с.10-12). Крім того, для забезпечення зобов'язання за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 5449-057/08Р від 22.02.2008 року (а.с. 9).

Оскільки відповідачі належним чином не виконали прийнятих на себе зобов'язань за кредитним договором та договором поруки, то станом на 06.02.2014 року загальна сума простроченої заборгованості відповідачів перед позивачем, склала 5628 доларів США та 73 центи, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 26.02.2014 року склало 44990 гривень 45 копійок, яка була стягнута солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРАВЕКС - БАНК" (а.с. 96-100).

Такий висновок суду відповідає специфіки спірних правовідносин, які виникли на підставі кредитного договору та договору поруки. При цьому судом першої інстанції було правильно застосовані норми матеріального права, зокрема ст.ст. 526, 527, 530, 625, 1049, 1050 ЦК України, в зв'язку з чим відхиляються доводи апеляційної скарги щодо відсутності права у банка вимагати повернення боргу до настання строку виконання основного зобов'язання, оскільки згідно ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частин позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Аналогічне право передбачено п. 9 укладеного між сторонами договору (а.с.4). Не знайшли свого підтвердження і посилання апелянта на порушення судом першої інстанції вимог п. 24 Постанови ВССУ №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, які виникають із кредитних правовідносин", яка роз'яснює механізм дострокового стягнення заборгованості та його правові наслідки, який при розгляді правильно був оцінений судом першої інстанції та правильно ним були визначені наслідки його застосування.

Крім того, колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що строк виконання зобов'язання за кредитним договором було встановлено сторонами до 22.02.2015 року, проте на момент розгляду справи в апеляційному суді Одеської області заборгованість не була погашена відповідачами.

Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність обов'язку у відповідача ОСОБА_5 сплатити заборгованість позичальника - співвідповідача як у поручителя, то колегія суддів відхиляючи цей довід, виходить з наступного.

Згідно ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.Договір поруки є двостороннім правочином, але одностороннім договором, оскільки встановлює одностороннє зобов'язання, відповідно до якого кредитор має право вимагати від поручителя, щоб той виконав свій основний договірний обов'язок відповідати за дії боржника, а поручитель зобов'язаний виконати вказаний обов'язок. Порука як особистий вид забезпечення виконання зобов'язання передбачає, що у разі порушення боржником зобов'язання,яке вона забезпечує, майнові інтереси кредитора задовольняються поручителем.

Як роз'яснив ВССУ в п.2 ч. 2 Постанови № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, які виникають із кредитних правовідносин", договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК України відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів. Вказаним спростовується посилання в апеляційній скарзі на те, що згідно кредитного договору ОСОБА_4 є основним та єдиним отримувачем кредитних коштів, а тому всі вимоги і претензії банку мають бути спрямовані, в першу чергу, безпосередньо до нього. Крім того, у разі, якщо апелянт вважає положення договору поруки такими, що порушують його права та обов'язки, він має право звернутись з відповідним позовом до суду. В іншому випадку вважається, що умови договору відповідають вимогам закону та волі сторін, які його укладали.

Відповідно, якщо особа (у справі яка переглядається - відповідач ОСОБА_5.) прийняла на себе поруку за виконання договору іншою особою - позичальником, то у разі невиконання останнім свого обов'язку щодо сплати за договором, поручитель відповідає з ним солідарно, в чому і проявляється юридичний та економічний сенс поруки як засобу забезпечення виконання зобов'язання.

Не впливає на цей обов'язок і розірвання шлюбу між відповідачами та той факт, що рішенням Малиновського районного суду від 19.04.2012 року, було поділене майно подружжя та виділено ОСОБА_4 автомобіль марки CHEVROLET, модель Lacetti NF 196, державний номер НОМЕР_1, та стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 половину грошових коштів, сплачених за кредитним договором №5449-057/08Р від 22.02.2008 року за період з 22.02.2008 року до 01.04.2012 року, у розмірі 7842 долари США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день укладення кредитного договору становить 39210 гривень (а.с.70-75). За договором поруки виникають зобов'язальні правовідносини, при цьому лише в момент укладання договору поруки особисті стосунки поручителя та позичальника можуть мати значення. Після укладання договору, втрата довіри, зміна сімейного статусу, зокрема, не має значення, оскільки поручитель має право на компенсацію внесених за позичальника грошових коштів (ст. 556 ЦК України), а також право на розірвання договору поруки в загальному порядку, що справедливо розподіляє майнові ризики між сторонами.

Так само колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 щодо порушення позивачем п.12.1. договору кредиту, яким передбачений позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет застави, оскільки вказане є правом позивача, а не його обов'язком (ст.ст. 12, 13, 15, 16 ЦК України).Посилання у договорі на можливість передачі спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду за захистом, а одним зі способів реалізації права на захист своїх прав та інтересів. Право особи звернутись з відповідним позовом до суду для захисту своїх прав не може бути обмежено (ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, ст.ст. 55, 124 Конституції України, рішення Конституційного Суду України N 9-зп від 25.12.1997 р. у справі за конституційним зверненням громадян ОСОБА_6, ОСОБА_7 та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України тощо). Аналогічний по суті висновок щодо механізму реалізації права на захист порушеного та вибір способу захисту містить п.9 вказаної Постанови Пленуму ВССУ.

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з солідарним покладенням обов'язку відшкодувати судові витрати, оскільки при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено, на що звертав увагу ВССУ в п. 35 постанови "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" N 10 від 17.10.2014 р.

Оскільки судом першої інстанції були невірно застосовані норми процесуального права колегія суддів змінює судове рішення на підставі п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України в частині розподілі судових витрат, в іншій частині залишаючи рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись 303, 304, 307, 309, 311, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року - задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року-змінити в частині стягнених судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_4 (АДРЕСА_1; РНОКПП НОМЕР_2 та ОСОБА_2 (АДРЕСА_2; РНОКПП: НОМЕР_3) судові витрати у розмірі 224 грн. 95 коп. з кожного (449 гривень 90 копійок в рівних частках) на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПРАВЕКС - БАНК" на р/р № 0401, МФО 380838, .

В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

Є.С.Сєвєрова

М.В. Процик