Провадження № 22-ц/780/1206/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 48 12.05.2015
УХВАЛА

Іменем України

12 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Поліщука М.А.,

при секретарі : Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу укладеного з ОСОБА_2, мотивуючи його тим, що 3 серпня 2001 року він з відповідачем зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Білоцерківського МРУЮ Київської області, від якого народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. В подальшому спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки вони різні люди за своїми характерами, стремліннями, вподобаннями та по різному відносилися до життя і виховання дітей. Через це між сторонами постійно виникали сварки та конфлікти по різним дрібницям. У зв'язку з чим вони втратили почуття любові та взаємоповаги один до одного, а згодом взагалі припинили шлюбно-сімейні стосунки та введення спільного господарства. Позивач вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 3 серпня 2001 року у відділі РАЦС Білоцерківського МРУЮ Київської області, актовий запис № 794, розірвано. Прізвища сторін після розірвання шлюбу залишено без змін та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що зазначені в позовній заяві її анкетні дані не відповідають дійсності і суд першої інстанції належним чином їх не перевірив. Апелянт категорично заперечує подання до суду заяви про визнання позову, однак позбавлена можливості довести несправжність її підпису. Вказує, що при ухваленні рішення, судом не вжито заходів щодо примирення подружжя, не з'ясовано всіх обставин, що мають значення, зокрема відсутність поважних причин для розірвання шлюбу, а також не враховано інтереси неповнолітньої дитини на проживання у повноцінній сім'ї.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що подальше спільне життя і збереження сім'ї стало неможливим, що також визнано відповідачем у відповідній заяві.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так судом встановлено, що 3 серпня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Білоцерківського МРУЮ Київської області, про що було складено відповідний актовий запис № 794.

Від спільного подружнього життя сторони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

За правилами ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до матеріалів справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

З обставин справи вбачається, що ОСОБА_3 заявлено позов про розірвання шлюбу у зв'язку з тим, що спільне подружнє життя з ОСОБА_2 не склалося, адже під час сумісного проживання у сторін виявилась несумісність характерів, поглядів на сімейне життя та виховання дітей, в результаті чого почали виникати сварки та непорозуміння, що призвело до розпаду сім'ї. Шлюбні відносини фактично припинилися.

Судом першої інстанції не було вжито заходів щодо збереження шлюбу, оскільки такого клопотання сторонами не заявлялося, а відповідач визнала позовні вимоги та не заперечувала проти розлучення.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ст. ст. 111, 112 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства про справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що подальше сімейне життя подружжя неможливе, сім'я фактично розпалася, а призначення строку для примирення в даному випадку суперечить їх інтересам та моральним засадам суспільства, оскільки сторони визначилися зі своєю позицією щодо предмету спору, що в свою чергу виключає вжиття заходів щодо примирення.

Таким чином суд зробив правильний висновок про задоволення позову з огляду на те, що в даному випадку визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, врахував фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, а також наявність неповнолітньої дитини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не перевірив достовірність анкетних даних відповідача чим порушив правила підсудності розгляду цивільних справ не приймаються до уваги судової колегії, так як це питання підлягає розгляду в порядку оскарження ухвали про відкриття провадження з недотримання правил підсудності передбаченому п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом проігноровано доля неповнолітньої дитини щодо місця проживання та матеріального утримання є безпідставними, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження сім'ї за для дитини без вільної згоди жінки або чоловіка. До того ж, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, незалежно від їх сімейного стану і такі права дітей суворо охороняються законом.

Що ж стосується заперечень відповідача про підробку її підпису на рекомендованому повідомленні про вручення судової повістки та на заяві про визнання позову, то вони не можуть слугувати підставою для скасування рішення з огляду на відсутність процесуальної можливості суду надавати оцінку таким доводам без залучення висновків експертів зі спеціальними знаннями у галузі почеркознавства, які здобуті у визначеному законом порядку.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду відповідає обставинам справи, постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: