Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/933/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Ябчик Н. М.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

іменем України

29.04.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Дуковського О.Л.,

за участю секретаря - Діманової Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без шлюбу, зміну черговості спадкування, визнання права спільною сумісної власності на квартиру, визнання права власності на частку у майні та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру та визнання права власності на частку у майні за апеляційними скаргами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 лютого 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

5 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з 1994 року по 2013 рік, зміну черговості спадкування після смерті ОСОБА_6 та визнання її спадкоємцем першої черги за законом.

В обґрунтування позову зазначила, що з 4 грудня 1994 року вона проживала однією сім'єю, як чоловік та дружина, без реєстрації шлюбу з ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Весь цей час вони проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет та вели спільне господарство. Мешкали у квартирі АДРЕСА_1. Зазначену квартиру було придбали спільно з померлим ОСОБА_6 12 грудня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу. В придбаній квартирі, за спільні кошти було зробили ремонт, в ході чого суттєво поліпшили житлові умови, придбано нові меблі та інші предмети домашнього вжитку. Продовжуючи проживати однією сім'єю з ОСОБА_6, на протязі усіх послідуючих років здійснювали поточні та косметичні ремонти за власні спільні кошти, підтримуючи тим належний стан квартири. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, до складу якої входить і зазначена квартира. Оскільки за свого життя ОСОБА_6 заповіту не склав, спадкоємцем першої черги за законом є відповідач - ОСОБА_3 - дочка померлого, яка проживає в Російській Федерації та подала заяву про прийняття спадщини. Позивач також звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено в задоволенні заяви. Нотаріусом роз'яснено, що для отримання своєї частки спадщини, позивачці необхідно встановити факт спільного проживання з спадкоємцем однією сім'єю без реєстрації шлюбу, як дружини та чоловіка. Зазначає, що незадовго до смерті ОСОБА_6 тяжко захворів. Позивачка опікувалась ним та надавала допомогу до дня його смерті, здійснила поховання за власні кошти. Вважає, що має право на спадкування за законом разом з спадкоємцем першої черги - дочкою померлого.

5 серпня 2014 року ОСОБА_2 подала заяву про збільшення позовних вимог (Т. І а.с. 72-74) і просила додатково визнати квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1, сумісною власністю ОСОБА_2 і ОСОБА_6, визнати за нею право власності на ? частину зазначеної квартири.

В обґрунтування зазначеної заяви вказала, що приблизно в 1996-1997 роках за спільні кошти в сумі 700 грн. ними було придбано ? будинку АДРЕСА_2 де провели ремонтні роботи. У подальшому (1998-1999 роках) продали ? частину житлового будинку за 900 грн., та за спільні кошти придбали квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_3, вартістю 900 доларів США. Після проведення значних ремонтних робіт у 2002 році зазначену квартиру було продано за 2000 доларів США, і за отримані кошти придбали квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яку в договорі купівлі-продажу оформлено на ОСОБА_6 В зазначеній квартирі вона разом з ОСОБА_6 спільно проживали до смерті останнього, зробивши за цей час ремонт. Договорів між нею і ОСОБА_6 щодо цієї квартири не укладалося.

25 грудня 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом (Т. І а.с. 173 - 174) до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_4 спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2, визнання за ОСОБА_6 права власності на ? частину цієї квартири.

Позов обґрунтовано тим, що крім квартири АДРЕСА_1, яка придбана в період тривалих стосунків ОСОБА_6 і ОСОБА_2 була оформлена на ОСОБА_6, 10 листопада 2003 року було придбано і оформлену на ім'я ОСОБА_2, двокімнатну квартиру АДРЕСА_6. Зазначену квартиру було придбано ОСОБА_2 разом з ОСОБА_6 за спільні кошти, оскільки вони були працюючими і мали доходи.

Крім того, в письмових поясненнях (Т. І а.с. 199 - 202) відповідач зазначила, що спільним і ОСОБА_2 і ОСОБА_6 були лише витрати на харчування. ОСОБА_6 мав окремі депозитний та пенсійний рахунки. Кошти на придбання квартири АДРЕСА_1 у сумі 2000 дол. США надала ОСОБА_6 вона, відповідач по справі. Ремонт у вказаній квартирі проводився також коштом ОСОБА_6

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 лютого 2015 року первісний та зустрічний позови задоволено частково: суд встановив факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_6, померлим ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з 10 жовтня 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1; визнав спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1; визнав за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1; в іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено; визнав спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_6; в іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 - відмовив. Суд також вирішив питання стягнення судовий витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу (Т. ІІ а.с. 59 - 63) в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_6 з 10 жовтня 1996 року по день смерті ОСОБА_6, а саме по ІНФОРМАЦІЯ_1, та в частині визнанні спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2 кВ. АДРЕСА_1 і права власності ОСОБА_2 на ? частину цієї квартири, та в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про визнання за ОСОБА_6 права власності на ? частину кв. АДРЕСА_6. Просить ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні цих позовних вимог або визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, суд неправильно застосував норм матеріального та процесуального права. Вважає, що факт існування у ОСОБА_2 і ОСОБА_6 спільного бюджету є недоведеним, а встановлення лише факту їх спільного проживання не є достатньою підставою для визнання придбаного в цей період майна їх спільною власністю.

Також частково не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, апеляційну скаргу подала ОСОБА_2 (Т. ІІ а.с. 66 - 70) в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_6 кв. АДРЕСА_6 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що вважає рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині незаконним, таким що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доказам у справі та невірно встановлено обставини справи. Зокрема вказує, що квартиру АДРЕСА_6 придбано нею самостійно за належні їй кошти, отримані в якості авансу від ОСОБА_7 за продаж квартири АДРЕСА_7, що було підтверджено у судовому засіданні показами ОСОБА_7 Постановляючи рішення, в оскаржуваній нею частині. Суд невірно застосував норми ст. 17 Закону України «Про власність» та відповідні роз'яснення Пленуму Верховного Суду України.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зміни черговості одержання права на спадкування після смерті ОСОБА_6 сторонами не оскаржується, а тому законність і обґрунтованість рішення в цій частині в апеляційному порядку не перевіряється.

ОСОБА_2 подала до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу ОСОБА_3 суть яких зводиться до того, що доводи апеляційної скарг є безпідставними і суперечливими.

Інші особи, які беруть участь у справі, не скористалися правом надати письмові заперечення на апеляційні скарги.

У судовому засіданні позивач підтримала подану нею апеляційну скаргу і не визнала доводи апеляційної скарги відповідача. Надала пояснення про те, що квартиру АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_6 за їх спільні кошти, які вони накопичували проживаючи як сім'я. Квартиру, на частку якої претендує відповідач, належить їй особисто так, як придбано за кошти, що отримані від продажу іншого нерухомого майна - квартири, яка була її особистою власністю.

Її представник також підтримала позицію позивача.

Відповідач особисто в судове засідання не з'явилися.

Представники відповідача підтримали подану відповідачем апеляційну скаргу і заперечили проти доводів апеляційної скарги відповідача.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та її представника, пояснення представників відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, встановлених ст. 303 ЦПК України, дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що з 1994 року і по день смерті ОСОБА_6, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_1, останній проживав однією сім'єю з ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу, однак враховуючи, що до 10 жовтня 1996 року ОСОБА_6 перебував у зареєстрованому шлюбі, суд вважав, що правове значення має лише період з 10 жовтня 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Крім того, судом встановлено, що 19 грудня 2002 року ОСОБА_6 , в період спільного проживання з ОСОБА_2, придбано квартиру АДРЕСА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (Т. І а.с 10).

10 листопада 2003 року, також під час спільного проживання ОСОБА_6 та ОСОБА_2, остання на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу (Т. І а.с. 175) придбала квартиру АДРЕСА_6.

Частково задовольняючи первісний та зустрічний позови, суд першої інстанції виходив з того, що наявні підстави для встановлення факту спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 і ОСОБА_6 з 10 жовтня 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_1. Суд також дійшов висновків, що на підставі ст. 17 Закону України «Про власність», діючого на час виникнення спірних правовідносин, спірні квартири АДРЕСА_6 та квартири АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю ОСОБА_6 і ОСОБА_2, а частка позивача в останньої з квартир становить ?. Однак підстави для визнання за ОСОБА_6 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_6 відсутні, оскільки він помер.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Встановивши, що спірні правовідносини з приводу виникнення права власності на квартини виникли 19 грудня 2002 року і 10 листопада 2003 року, суд першої інстанції правильно вважав, що ці правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР та Законом України «Про власність», які були чинними на той час.

Діючим на той час КпШС не регулювалися майнові відносини чоловіка і жінки, які спільно проживають без реєстрації шлюбу.

Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснив, що ст.ст. 22, 28, 29 КпШС не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори вирішуються на підставі п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», ЦК України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про власність» було передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР було визначено, що спільною сумісною власністює спільна власність без визначення часток.

У п. 5 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» Пленуму Верховного Суду України вказав зокрема, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС України, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, видкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, яка є обов'язкової для судів, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно було встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня

1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Аналогічні по суті правові позиції Верховного Суду України викладено у постановах від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13 та від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13.

Суд першої інстанції вказаних норм законодавства та роз'яснень Верховного Суду України не врахував.

Встановивши факт, що з 10 жовтня 1996 року по 18 червня 2010 року ОСОБА_2 і ОСОБА_6 проживали разом, але без реєстрації шлюбу (фактичні шлюбні відносини), суд дійшов помилкового висновку, що це є достатньою підставою для визнання придбаних ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на підставі укладених кожним із них окремо договорів купівлі-продажу квартир: АДРЕСА_6 та АДРЕСА_1їх спільною сумісною власністю.

При цьому суд не встановив, що спірні квартири придбавалися ОСОБА_6 і ОСОБА_2 в результаті їх спільної праці, як сім'ї (їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спірного майна, ведення ними спільного господарства та бюджету).

Факт набуття ОСОБА_6 та ОСОБА_2 спільного майна не був доведений сторонами оскільки у справі докази цього відсутні.

Так письмові докази про наявність особистих доходів у ОСОБА_6 та ОСОБА_2, на які посилалася представник позивача, не дають підстав стверджувати, що отримані вказаними особами доходи ними були внесені у спільний бюджет та за рахунок цих коштів якого були придбані вказані квартири.

Показання допитаних судом свідків в частині наявності або відсутності у ОСОБА_6 та ОСОБА_2 спільного бюджету суперечать одне одному. Свідки не вказали суду джерела з яких їм стали відомі такі відомості та не розкрили їх зміст (конкретні обставини, які вказують на наявність або відсутність спільного бюджету). Показання свідків в цій частині не підтверджені будь-якими іншими доказами. За таких обставин їх не можна визнати достовірними доказами.

Пояснення позивача про те, що квартиру АДРЕСА_1 було придбано за кошти отримані в наслідок придбання у 1996 - 1997 роках ОСОБА_6 за спільні з ОСОБА_2 кошти ? частини будинку в АДРЕСА_2, її продажу у 1997 - 1998 роках та придбання квартири АДРЕСА_3, продажу цієї квартири у 18 лютого 2002 року, тобто за кошти від продажу належного їм майна спільного майна є безпідставними та не підтвердженими доказами.

За відсутності доказів того, що спірні квартири по вул. Київській і вул. Енергетиків придбані внаслідок спільної праці або за спільні кошти ОСОБА_6 і ОСОБА_2 а також доказів того, що ОСОБА_2 витратила частково належані їй кошти у придбання ОСОБА_6 квартири, а ОСОБА_6 частково витратив власні кошти на придбання квартири ОСОБА_2, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що у вказаних осіб не виникло права спільної власності на це майно, а відповідно у ОСОБА_2 не виникло право на половину квартири АДРЕСА_1,як і в ОСОБА_6 не виникло права на половину квартири АДРЕСА_6.

У зв'язку з цим колегія суддів вважає, що позовні вимоги за первісним і за зустрічним позовом про визнання квартир спільною сумісною власністю та визнання прав на їх частки є необґрунтованим і задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги позивача про встановлення факту її проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю без шлюбу, то вона була пред'явлена з метою підтвердження набуття ними спільної сумісної власності на квартиру, придбану ОСОБА_6 12 грудня 2002 року.

Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховоного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК (1963 р.) може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають.

Оскільки сам по собі цей факт, який мав місце до 1 січня 2004 року - до набрання чинності СК України, не може бути достатньою і самостійною підставою для виникнення права спільної сумісної власності на майно через недоведеності участі чоловіка та жінки у набутті цього майна, то в даному випадку цей факт не має правового значення, а тому в задоволенні цієї вимоги належить відмовити.

Так, як під час розгляду і вирішення справи судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального і процесуального права, відповідно до ст. 309 ЦПК України, рішення суду в оскарженій його частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 13 лютого 2015 року в частині задоволення позовних вимог та зустрічних позовних вимог скасувати і ухвалити в цих частинах нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без шлюбу, визнання права спільною сумісної власності на квартиру, визнання права власності на частку у праві власності на квартиру.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права спільної сумісної власності на квартиру.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: