АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/4902/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Макаренко І.О.
Доповідач: Українець Л.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючого - Українець Л.Д.

суддів - Крижанівської Г.В.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3

та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ»

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ», третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю «САНТАННА» про стягнення коштів,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ПАТ «АКБ «Київ» про стягнення коштів.

У мотивування вимог посилалася на те, що 31.03.2004 року між нею та відповідачем укладено договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 280330, на виконання якого вона передала грошові кошти до Фонду фінансування будівництва у довірче управління відповідачу, який в свою чергу зобов'язався прийняти грошові кошти з подальшим використанням їх відповідно до правил ФФБ.

У зв'язку з тим, що будівництво об'єкту інвестування не здійснено, оскільки ТОВ "САНТАННА" перебуває на стадії ліквідації і відновлення будівництва можливе лише після затвердження плану санації, 31.07.2013 року між нею та відповідачем укладено угоду про дострокове розірвання договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 280330 від 31.03.2004 року.

ПАТ «АКБ «Київ» повернуло їй частину коштів у розмірі 32 121 грн. та зобов'язалось повернути решту коштів у сумі 22 879 грн., проте на її письмову вимогу про повернення коштів відповіло відмовою.

Ураховуючи наведене та з усіма уточненнями, просила суд стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 22879,00 грн., матеріальну шкоду в розмірі 78672,65 грн., моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн., 3 проценти річних в сумі 13867,05 грн., інфляційні збитки в сумі 63627,56 грн., упущену вигоду в сумі 10900,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «АКБ «Київ» на користь ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 22879,00 грн., три проценти річних в сумі 947,32 грн., інфляційні витрати в сумі 4003,83 грн., а всього 27830,15 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ «АКБ «Київ» на користь держави судовий збір в розмірі 278,30 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині відмови в задоволені позову та ухвалити в цій частині нове рішення яким стягнути з відповідача на її користь суму матеріальної шкоди, збитків у розмірі 75000 грн. та 3600 грн. упущеної вигоди. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Зазначає, що відмовляючи в стягненні матеріальної шкоди та упущеної вигоди, судом порушено ст.ст.653,1043 ЦК України.

Відмова в призначенні будівельної експертизи є необґрунтованою.

Зауважує, що для відновлення порушеного права та придбання подібного гаражного боксу, потрібно потратити більше 55 000 гривень, тому сума збитків яку позивач зазнала становить 130 000 грн. - 55 000 грн. = 75 000 грн., хоча дійсні збитки можуть бути встановлені лише після проведеної експертизи.

Крім того, ним проведено аналіз запитів-пропозицій стосовно оренди аналогічних гаражних боксів, що знаходяться в радіусі 5 км. від місця запланованого будівництва і встановлено, що за період з 03.10.2005 року по 03.10.2014 року, що складає 9 років позивач могла б отримати вигоду від оренди гаража, якби він був збудований вчасно, а саме в III кварталі 2005 року, суму 10 900 грн., з розрахунку 100 грн. за місяць, але з урахуванням строку позовної давності розрахунок упущеної вигоди береться за останні три роки, тобто 36 міс * 100,00 грн. = 3 600 грн.

Не погоджуючись з рішенням, ПАТ «АКБ «Київ» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині задоволення позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Зазначає, що судом порушено норми матеріального права, а саме статей 1000-1009 Цивільного кодексу України, статей 11, 16, 20 Закону України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та не взято до уваги і не надано належної оцінки доказам, що ним надані, всупереч вимогам ст.ст. 59, 60 Цивільного процесуального кодексу України.

На даний час на рахунку ФФБ в оперативному резерві відсутні кошти для повернення позивачу 22 879, 00 грн. підтвердженням чому є виписка по особовому рахунку за період з 31.03.2004 р. по 21.11.2014 р. щодо залишку коштів в оперативному резерві, тобто кошти в сумі 22 879, 00 грн. знаходяться у Забудовника (ТОВ «Сантанна») та повинні бути перераховані на рахунок ФФБ для подальшого повернення довірителю в силу вимог ст. 20 Закону та ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Таким чином положеннями Угоди про дострокове розірвання договору ФФБ від 31.07.2013 р. не передбачено обов'язку банку повернути кошти довірителю за рахунок власного майна, а передбачена можливість повернути грошові кошти згідно чинного законодавства, тому повернення ним коштів ОСОБА_2 буде можливим лише після виконання ТОВ «Сантанна» рішення Господарського сулу м. Києва від 08.07.2014 р.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з"явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що 31.03.2004 року ОСОБА_2 уклала з АКБ «Київ» Договір про участь у Фонді фінансування будівництва № 280330, згідно п.1.2 якого Довіритель бере на себе зобов'язання передати грошові кошти до ФФБ у довірче управління управителю. Управитель приймає кошти до ФФБ в довірче управління з подальшим використанням їх відповідно до правил ФФБ. За умови виконання умов цього договору довіритель набуває права вимоги на об'єкт інвестування, визначений в п. 1.5 договору, а саме: гараж за адресою: АДРЕСА_1, (секція А), номер гаражу - 30, рівень - 2 (верхній), осі - 4г-5г (а.с. 7-9).

ОСОБА_2 перерахувала на рахунок ПАТ "АКБ "Київ" кошти в розмірі 55000 грн., що підтверджується свідоцтвом від 02 грудня 2004 року до договору № 280330 від 31.03.2004 року (а.с. 10).

07.11.2011 року позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила повідомити про стан будівництва та дату його введення в експлуатацію (а.с. 11).

Згідно листа ПАТ «АКБ "Київ" від 27.12.2011 року замовник по об'єкту будівництва ТОВ "САНТАННА" знаходиться в стадії ліквідації і відновлення будівництва можливе лише після затвердження плану санації компанії (а.с. 13).

Відповідно до п.2.2.2. Договору про участь у Фонді фінансування будівництва №280330 від 31.03.2004 року довіритель має право відмовитись від участі у ФФБ шляхом розірвання договору про участь у ФФБ та отримати кошти в сумі, що відповідає вартості закріплених за ним вимірних одиниць об'єктів інвестування за ціною на день подання заяви про відмову від участі у ФФБ, але не менше суми коштів, внесених довірителем до ФФБ.

Відповідно до ч.4 ст.18 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми та управління майном при будівництві житла та операціях з майном" у разі порушення забудовником строків спорудження об'єкта будівництва або у разі неналежного виконання управителем своїх обов'язків, передбачених частиною першою цієї статті, довіритель має право вимагати від управителя дострокового розірвання договору та виплати йому коштів. Управитель зобов'язаний виплатити довірителю кошти у сумі, що визначається відповідно до статті 20 цього Закону при відмові довірителя від участі у ФФБ і не може бути меншою за суму, внесену довірителем до ФФБ. Довіритель не сплачує управителю винагороду за виплату йому коштів у разі, якщо довіритель відмовляється від участі у ФФБ з підстав, визначених цією частиною.

31.07.2013 року між позивачем та відповідачем укладено угоду про дострокове розірвання договору про участь у Фонді фінансування будівництва № 280330 від 31.03.2004 року, п.2 якого передбачено, що управитель зобов'язується повернути довірителю сплачені за основним договором кошти в сумі 32121,00 грн. протягом 30 банківських днів з дня подачі заяви про відмову від участі у ФФБ та прийняття відповідного рішення Правління та повернути кошти в сумі 22879,00 грн. в порядку, передбаченому чинним законодавством України (а.с. 6).

Сторонами в справі не заперечується, що банк повернув позивачу частину коштів в розмірі - 32121,00 грн., проте решта коштів в сумі 22879,00 грн. на час ухвалення оскаржуваного рішення залишилася не повернутою.

Враховуючи те, що позивач передала грошові кошти у довірче управління відповідачу та після укладення Угоди про дострокове розірвання договору про участь у ФФБ відповідач повернув лише частину коштів, тому з огляду на те, що зобов'язання має виконуватись належним чином, суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимоги в частині стягнення коштів в сумі 22 879,00 грн.

Також судом вірно частково задоволено вимогу про стягнення сум, визначених ч. 2 ст.625 ЦК України, оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З огляду на те, що позивачем доведено факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання в сумі 55000,00 грн., тому судом стягнуто з відповідача на користь позивача три проценти річних в сумі 947,32 грн. та інфляційні витрати в сумі 4003,83 грн.

Апеляційна скарга банку не містить посилань на необґрунтованість стягнення зазначених вище сум та не містить власного розрахунку, з посиланням в чому полягає неправильність розрахунку, наведеного судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Позивачем рішення суду в цій частині не оскаржується.

За таких обставин, у колегії суддів відсутні підстави брати під сумнів розрахунок трьох процентів річних та інфляційних витрат, який наведено судом першої інстанції в рішенні та стягнуто з відповідача на користь позивача.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди та упущеної вигоди, суд першої інстанції підставно виходив з недоведеності зазначених вимог з огляду на таке.

В апеляційній скарзі представник позивача зазначив, що для відновлення свого порушеного права, щоб купити подібний гаражний бокс, потрібно потратити більше коштів ніж 55 000 гривень, тому сума збитків яку позивач зазнала становить 130 000 грн. - 55 000 грн. = 75 000 грн. Крім того, ним проведено аналіз запитів-пропозицій стосовно оренди аналогічних гаражних боксів, що знаходяться в радіусі 5 км. від місця запланованого будівництва, отже позивач у період з 03.10.2005 року по 03.10.2014 року, що складає 9 років могла б отримати вигоду від оренди гаража, якби він був збудований вчасно, а саме в III кварталі 2005 року, в сумі 10 900 грн., з розрахунку 100 грн. за місяць, але з урахуванням строку позовної давності упущена вигода становить 3 600 грн.

Обґрунтовуючи дані вимоги посилається на ст.ст.22,653,1043 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до статті 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Як встановлено судом, Договір про участь у ФФБ, був розірваний сторонами за взаємною згодою не у зв'язку із порушенням банком умов договору, а у зв'язку з невиконанням зобов'язань щодо будівництва гаража забудовником.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач не надала жодних доказів того, що їй завдано матеріальну шкоду в розмірі 78672,65 грн. чи 75000 грн., як те зазначено в апеляційній скарзі, яку вона понесла у зв'язку із невчасним поверненням їй грошових коштів, зокрема не надано доказів придбання нею іншого аналогічного гаража за 130000 грн., тому відмова суду в цій частині вимог є обґрунтованою.

Згідно частин 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За змістом частини 1 статті 1043 Цивільного кодексу управитель, який не виявив при управлінні майном належної турботливості про інтереси установника управління або вигодонабувача, зобов'язаний відшкодувати установникові управління завдані збитки, а вигодонабувачеві - упущену вигоду.

Разом з тим, як вірно зауважено судом першої інстанції, позивачем не надано доказів того, що вона втратила доходи в розмірі 10900,00 грн. чи 3600 грн. як те зазначено в апеляційній скарзі, які могла би одержати від вчасного введення гаражного боксу в експлуатацію, тому суд вірно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення даної вимоги.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами мають місце договірні правовідносини, в яких не передбачена можливість відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду в цій частині не оскаржується.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, подану представником ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: