АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/911/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Кравчук В. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівМагди Л. Ф. , Сіренка Ю. В.
при секретаріРибасюк О.С.,

за участю: ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 та його представника ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційні скарги ОСОБА_6, ОСОБА_8 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 09 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про стягнення коштів , -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_8 про стягнення коштів.

Свій позов обґрунтовувала тим, що 14 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» , та ОСОБА_8 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 з додатковими угодами до нього. За умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 35 000 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 176 750 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,00 % річних, з кінцевим терміном повернення до 13 травня 2011 року.

В забезпечення своєчасного та належного виконання позичальником своїх обов'язків за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_6 14 травня 2008 року було укладено договір іпотеки № 85213. Відповідно до його умов Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: житловий будинок з чотирьох кімнат, загальною площею 102,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу будинку.

У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором у ОСОБА_8 почала утворюватись заборгованість та протягом 2009-2013 років на адресу проживання позивача були направлені вимоги з банку про необхідність погашення кредиту за зобов'язанням ОСОБА_8 Оскільки відповідач свідомо ухилявся від виконання своїх обов'язків, ОСОБА_6 вимушена була виконувати обов'язки основного боржника. Так у 2008 році вона сплатила особисті кошти в розмірі 9 849 грн. 55 коп., у 2009 році - 36 235 грн. 48 коп., у 2011 році - 63 098 грн. 18 коп., у 2012 році - 118 975 грн. 97 коп.

Крім того, щоб не створювати більшої заборгованості ОСОБА_6 28 грудня 2012 року взяла кредит у кредитній спілці «Незалежність» в розмірі 50 000 грн. з метою погашення заборгованості по банківському кредиту та не допущення нарахування додаткових відсотків. Останній платіж по кредитному договору в сумі 11 343 грн. 67 коп. позивач сплатила 20 листопада 2013 року. Зобов'язання перед банком були виконані в повному обсязі.

ОСОБА_6, посилаючись на те, що кредит був доларовий, то й погашення кредиту вона здійснювала шляхом придбання доларів США в банку та сплатила 31 259 доларів США, що згідно квитанцій про погашення кредиту в гривневому еквіваленті становить 244 467 грн. 50 коп., тому просила суд стягнути з відповідача в порядку регресу зазначену суму в гривневому еквіваленті.

Рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 09 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 94 134 грн. 46 коп. та судовий збір в сумі 941 грн. 34 коп., а всього стягнуто 95 075 грн. 80 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.

ОСОБА_6 обґрунтовувала свою скаргу тим, що судом в не повній мірі з'ясовано обставини, які мають значення для справи, не надано належну оцінку доказам позивача та невірно застосовано норми матеріального права при вирішенні даного спору. Зокрема ОСОБА_6 вказує, що суд вийшов за межі вимог позовної заяви та ухвалив рішення , безпідставно посилаючись на норми СК України, безпідставно зазначивши про наявність судового рішення в іншій справі від 27.01.2014р., яке не було предметом дослідження суду. Та помилково не врахував, що між сторонами існують правовідносини, пов'язані з регресним стягненням позивачем, як майновим поручителем, з відповідача як боржника, що прострочив забезпечене порукою зобов'язання, коштів, які були внесені ОСОБА_6 на виконання боргових зобов'язань за ОСОБА_8 А тому, на думку апелянта, цим підтверджується наявність у неї права кредитора та пред'явлення вимоги про повернення коштів відповідно до норм 556 ЦК України. Оскільки на підтвердження даних вимог позивач надала суду достатню кількість підтверджуючих доказів, зокрема квитанції про сплату чергових внесків по погашенню кредитної заборгованості відповідача та пояснення свідків.

Тому, посилаючись на упередженість, необґрунтованість рішення районного суду та на порушення норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 09 лютого 2015 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_8 обґрунтовував свою скаргу тим, що в матеріалах справи наявні копії квитанцій про сплату кредитної заборгованості за договором від 14 травня 2008 року, виданих на ім'я ОСОБА_8, що свідчить про виконання саме відповідачем особисто своїх зобов'язань. Даний факт не був оцінений судом належним чином, а навпаки безпідставно був прийнятий судом як належний доказ виконання його зобов'язань поручителем , хоча позивач не довела належними доказами фактів внесення саме нею коштів в рахунок погашення його боргових зобов'язань . А тому є абсурдним прецедентом, оскільки з даного висновку вбачається, що кожна особа, яка має доступ до платіжних документів іншої особи, матиме право на стягнення таких коштів лише подавши їх до суду.

Крім того вказує, що позивачем не надано жодного належного доказу, який би підтверджував факт відступлення права вимоги від банку до позивача, факту виконання належної процедури заміни кредитора у зобов'язанні. Навпаки, банком було надано лист про виконання зобов'язання.

Тому, посилаючись на не повне з'ясування обставин, які мають значення для справи, ОСОБА_8 просив скасувати рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 09 лютого 2015 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_6 повинна бути відхилена, а апеляційна скарга ОСОБА_8 повинна бути задоволена , виходячи з наступного.

Ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з поданої ОСОБА_6 позовної заяви до ОСОБА_8, позивач обґрунтовував свої позовні вимоги наявністю правовідносин, пов'язаних з порукою ОСОБА_6 по боргових зобов'язаннях ОСОБА_8 за договором споживчого кредиту №0 від 14 травня 2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_8 Та з її правом, як поручителя за договором поруки від 14 травня 2008 року, що виконав боргові зобов'язання ОСОБА_8 перед кредитором ПАТ «УкрСиббанк», регресної вимоги від ОСОБА_8, в порядку ст.544, ст.556 ЦК України, коштів в сумі 244 467,50грн., сплачених нею за останнього у зв'язку з невиконанням ним особисто боргових зобов'язань по договору споживчого кредиту №0.

Але, ухвалюючи рішення, суд керувався нормами Сімейного Кодексу України (ч.2 ст.65, ч.4 ст.65 та ст.70 СК України), вказавши на наявність між сторонами правовідносин, що виникають у зв'язку з перебуванням сторін у фактичних шлюбних відносинах. При цьому пославшись на наявність рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 27.01.2014 року, яким було встановлено факт спільного проживання ОСОБА_8 з ОСОБА_6 однією сім'єю без укладення шлюбу з січня 2008 року по грудень 2008 року. Хоча дана справа та судове рішення не досліджувалися й вимог щодо правовідносин , які виникли внаслідок перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, позивач не заявляла. Таким чином порушивши принцип диспозитивності , закріплений ст.11 ЦПК України, оскільки вийшов за межі позивних вимог ОСОБА_6, та , водночас, не вирішив заявлений позов в межах доводів та відповідно до норм матеріального права, які зазначив позивач при зверненні до суду.

Відповідно до вимог ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Тому враховуючи, що суд здійснив розгляд позову ОСОБА_6 з порушенням процесуальних норм , ухвалюючи рішення, не з'ясував всіх обставин , помилково вважав доведеними обставини , що мають значення для справи, мотивуючи рішення , вийшов за межі позовних вимог та не застосував норми матеріального права , якими обґрунтовувала позов ОСОБА_6 , то відповідно до вимог ст.309 ЦПК України це є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по суті позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається, що 14 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» , та ОСОБА_8 був укладений договір про надання споживчого кредиту №0 з додатковими угодами до нього. За умовами якого позичальнику було надано кредит в сумі 35 000 доларів США, що дорівнювало еквіваленту 176 750 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,00 % річних, з кінцевим терміном повернення до 13 травня 2011 року.

В забезпечення своєчасного та належного виконання позичальником своїх обов'язків за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_6 14 травня 2008 року було укладено договір іпотеки № 85213. Відповідно до його умов Іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно, а саме: житловий будинок з чотирьох кімнат, загальною площею 102,8 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_6 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу будинку. Крім того за договором поруки №203253 від 14 травня 2008 року ОСОБА_6 також як поручитель взяла на себе зобов'язання відповідати за невиконання ОСОБА_8 усіх його зобов'язань перед кредитором , що виникли з договору про надання споживчого кредиту №0 від 14 травня 2008 року.

Звернувшись з даним позовом до ОСОБА_8, ОСОБА_6 обґрунтовувала свої вимоги тим, що , оскільки відповідач ОСОБА_8 ухилявся від виконання своїх обов'язків за вказаним договором споживчого кредиту №0 , про що її неодноразово як поручителя повідомляв кредитор , то , оскільки ч.1 ст.554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя, - вона була вимушена як поручитель виконувати обов'язки основного боржника. Зазначивши, що у 2008 році вона сплатила особисті кошти в розмірі 9 849 грн. 55 коп., у 2009 році - 36 235 грн. 48 коп., у 2011 році - 63 098 грн. 18 коп., у 2012 році - 118 975 грн. 97 коп. Крім того, щоб не створювати більшої заборгованості ОСОБА_6 28 грудня 2012 року взяла кредит у кредитній спілці «Незалежність» в розмірі 50 000 грн. з метою погашення заборгованості по банківському кредиту та не допущення нарахування додаткових відсотків. Останній платіж по кредитному договору в сумі 11 343 грн. 67 коп. позивач сплатила 20 листопада 2013 року. Таким чином виконавши зобов'язання перед банком у повному обсязі за боржника.

У зв'язку з чим , пославшись на норму ч.2 ст.556 ЦК України , просила стягнути з відповідача в порядку регресу сплачені нею кошти по зобов'язанням ОСОБА_8 в гривневому еквіваленті по офіційному курсу НБУ в сумі 244 467 грн. 50 коп. /а.с.3-5/.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Згідно ч. 2 ст. 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі отримання вимоги кредитора поручитель зобов'язаний повідомити про це боржника, а в разі пред'явлення до нього позову - подати клопотання про залучення боржника до участі у справі (стаття 555 ЦК України).

Якщо кредитор пред'являє вимоги до поручителя і поручитель виконує зобов'язання, забезпечене порукою, то до нього переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, як ті, що входять до змісту основного зобов'язання, так і ті, які забезпечують виконання вимог кредитора.

До пред'явлення вимоги кредитора поручитель має право виконати зобов'язання, забезпечене порукою, з власної ініціативи.

Поручитель, який виконав зобов'язання, має право зворотної вимоги до боржника в розмірі виплаченої цим поручителем суми.

Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Право поручителя виникає з моменту уступки банком свого права вимоги до боржника.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 556 ЦК України після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, кредитор повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. До поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене

порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

А відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину.

Як вбачається з досліджених судом доказів та пояснень сторони позивача між АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») як первісним кредитором та ОСОБА_6 договору про відступлення права вимоги не укладалося. Також АКІБ «УкрСиббанк» (ПАТ «УкрСиббанк») не пред'являв до ОСОБА_6 цивільного позову як до поручителя за борговими зобов'язаннями ОСОБА_8, а ОСОБА_6 , отримавши вимогу банку про необхідність сплати коштів за зобов'язаннями ОСОБА_8, боржника про це не повідомляла. Сам ОСОБА_8 заперечує факт погашення його боргу перед ПАТ «УкрСиббанк» позивачкою ОСОБА_6 та її право регресної вимоги.

На підтвердження підстав для звернення з даним позовом про стягнення в порядку зворотної вимоги з боржника в розмірі виплаченої цим поручителем суми , ОСОБА_6 надала суду квитанції про оплату ПАТ «УкрСиббанк» коштів в рахунок погашення кредиторської заборгованості згідно кредитного договору №22 /а.с.16-29/ .

Ст.64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється вступати в договірні відносини з клієнтами - юридичними чи фізичними особами у разі, якщо виникає сумнів стосовно того, що особа виступає не від власного імені. Банк зобов'язаний ідентифікувати відповідно до законодавства України: клієнтів, що відкривають рахунки в банку; клієнтів, які здійснюють операції, що підлягають фінансовому моніторингу; клієнтів, що здійснюють операції з готівкою без відкриття рахунку на суму, що перевищує еквівалент 50000 гривень; осіб, уповноважених діяти від імені зазначених клієнтів.

Рахунок клієнту відкривається та зазначені операції здійснюються лише після проведення ідентифікації особи клієнтів та вжиття заходів відповідно до законодавства, яке регулює відносини у сфері запобігання легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Банк має право витребувати, а клієнт зобов'язаний надати документи і відомості, необхідні для з'ясування його особи, суті діяльності, фінансового стану. У разі ненадання клієнтом необхідних документів чи відомостей або умисного подання неправдивих відомостей про себе банк відмовляє клієнту у його обслуговуванні.

А згідно цих квитанцій платником зазначений «ОСОБА_8», а не ОСОБА_6 як поручитель за зобов'язаннями ОСОБА_8

Також , з витребуваних у ПАТ «УкрСиббанк» за клопотанням позивача заяв на переказ готівки /а.с.110-138/ , вбачається, що платником коштів на погашення боргових зобов'язань по кредиторській заборгованості за договором кредиту №022 є сам позичальник - ОСОБА_8, а не поручитель за його зобов'язаннями - позивач ОСОБА_6

На підтвердження того, що дані кошти на погашення боргу за зобов'язаннями ОСОБА_8 вносилися саме ним , а не іншою особою, вказує й той факт, що в заявах на переказ готівки прямо зазначено про факт пред'явлення при проведенні касових операцій паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 ,що був виданий Шполянським РВ УМВС гр. ОСОБА_8, (який ним пред'являвся і при укладенні договору кредиту /а.с.10/) , а не гр.ОСОБА_6, особу якої посвідчує паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 ,

виданий Шполянським РВ УМВС /а.с.6/ , що підтверджує факт ідентифікації банком при проведенні операцій з переказу готівки як платника саме ОСОБА_8, а не іншу особу.

Тому, за таких обставин, що були встановлені колегією суддів, підстав для задоволення вимог ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про стягнення коштів в сумі 244 467,50грн. , як сплачених за останнього у зв'язку з невиконанням ним особисто боргових зобов'язань по договору споживчого кредиту №0, - не має.

Оскільки позивач не довела належними доказами наявність у неї такого права або на підставі договору про відступлення права вимоги, укладеного з первісним кредитором ПАТ «УкрСиббанк», або у зв'язку з переходом до неї як до поручителя, який виконав зобов'язання, що забезпечене порукою, усіх прав кредитора у цьому зобов'язанні (ст. 556 ЦК України).

По тій причині, що вказаний договір нею не укладався, а факт сплати саме нею, як поручителем, зазначеної суми в рахунок виконання зобов'язання ОСОБА_8, забезпеченого порукою , - не знайшов свого підтвердження при розгляді справи судом.

Оскільки з письмових доказів - платіжних документів, що підтверджують факти сплати боргу /а.с.16-29, а.с.110-138/, які оформлені у відповідності з вимогами Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 р. N 337 , що зареєстрована в Міністерстві юстиції України 5 вересня 2003 р. за № 768/8089 , вбачається, що зобов'язання за договором споживчого кредиту №0 від 14 травня 2008 року були виконані самим боржником ОСОБА_8 .

А показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 - працівників відділення №14 Черкаського регіонального управління ПАТ «УкрСиббанк» щодо обставин сплати цих боргових зобов'язань, на які посилається позивач , доводячи , що саме вона сплачувала борг за ОСОБА_8 , в силу норм ст.58-58 ЦПК України , ст.218 ЦК України, - не можуть бути прийняті як належні докази сплати боргових зобов'язань ОСОБА_8 позивачем ОСОБА_6 , тому що факт сплати коштів на погашення боргових зобов'язань за кредитним договором може бути підтверджений лише письмовими доказами - зокрема й квитанціями про оплату коштів на погашення кредиторської заборгованості.

А зі змісту цих платіжних документів, як зазначалося вище, вбачається, що ОСОБА_8 особисто здійснював погашення заборгованості по договору кредиту і заперечує будь-які факти сплати його боргу позивачем ОСОБА_6 як поручителем .

Інших доказів, які б підтверджували вимоги позивача та спростовували б заперечення відповідача, ОСОБА_6 суду не надала. Тому у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про стягнення коштів належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 218,303,307,309,314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 09 лютого 2015 року - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 09 лютого 2015 року - задовольнити.

Рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 09 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про стягнення коштів - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про стягнення коштів - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :