АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
а/п № 22-ц/796/3461/2015 Головуючий у 1 інстанції: Гаврилова О.В.
Доповідач: Нежура В.А.
У Х В А Л А

Іменем України

31 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Нежури В.А.

суддів: Соколової В.В., Шахової О.В.

при секретарі: Троц В.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Світ Побут" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року позов ТОВ "Світ Побуту" ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "Світ Побуту" заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 4697,04 грн., 3% річних у розмірі 224,42 грн., інфляційні втрати в розмірі 512,91 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ВАТ "Світ Побуту" в задоволенні позовних вимоги щодо стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального.

Зокрема апелянт вказує на те, що, задовольняючи позов, суд не взяв до уваги відсутність у позивача права (правосуб'єктності) на надання ним комунальних послуг, договір управління, укладений 22.12.2008 р. між ТОВ «Інтер-ВВ» та ТОВ «Світ побуту» про передачу житлового комплексу в управління для здійснення функцій з управління та експлуатації не відповідає вимогам ст. 1031 ЦК України, яка встановлює, що такий договір (стосовно нерухомого майна) укладається у нотаріальній формі і підлягає державній реєстрації, і тому договір є нікчемним в силу ст. 220 ЦК України, не вчинений взагалі. Позивач ніколи не отримував будинок на свій баланс. Суд застосував невірно норму матеріального права - ст.. 68 ЖК України, а також норму (п. 35) Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинкової території, затв. Постановою КМУ № 572 від 08.10.1992 р., до якої були внесені з міни у 2006 році. Суд також безпідставно не врахував попередні рішення судів у аналогічних спорах.

В суді апеляційної інстанції апелянт підтримав подану апеляційну скаргу із викладених в ній підстав, представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Закон України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон № 1875-IV ) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та кивання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також права та обов'язки.

Зі змісту вказаного Закону вбачається, що він належить до нормативного акта спеціальної дії і регулює відносини, які виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом із тим, ст. 4 цього Закону передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно статті 1 Закону № 1875-IV балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного ведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.

Частинами другою, третьою, і четвертою статті 19 Закону № 1875-IV визначено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Відповідно до ст. 24 Закону № 1875-IV балансоутримувач має право звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних слуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі.

З наведеного випливає, що балансоутримувач житлової будівлі має законне право на звернення до суду в разі несплати особами, що проживають в даній будівлі, коштів за споживання ними житлово-комунальних послуг.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом відповідно до Розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 30.09.2008 р. № 884, будинок по АДРЕСА_1, замовником якого було ТОВ «Інтер-ВВ», прийнятий в експлуатацію (а.с. 13).

Між ТОВ "Інтер-ВВ" та ТОВ "Світ Побуту" укладено договір управління житловим комплексом № Е/12-К від 22.12.2008 р., за умовами якого TOB "Інтер-ВВ" зобов'язалося передати TOB "Світ Побуту" житловий комплекс по АДРЕСА_1 в управління для здійснення функцій з утримання та експлуатації, а також функції з надання житлово-комунальних послуг та проведення розрахунків з квартиронаймачами і власниками житлових приміщень, а останнє в свою чергу зобов'язалось прийняти на себе вищеозначені функції, про що складено Акт приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу в управління від 22.12.2008 р. (а.с. 14-18).

Згідно п. 2.2. Статуту ТОВ "Світ Побуту", затвердженого Загальними Зборами Учасників, Протокол № 31/08-2011 від 31.08.2011 р., предметом діяльності Товариства є серед іншого, виконання функцій житлово-експлуатаційної контори по комплексному вслуговуванню та експлуатації житлового та не житлового фонду, надання комунальних та інших послуг (а.с.6-11).

Суд правильно відхилив посилання позивача на нікчемність даного договору з підстав відсутності його нотаріального посвідчення та державної реєстрації в супереч вимогам ст. 1031 ЦК України, оскільки главою 70 ЦК України визначені предмет, умови та сторони договору управління майном, які не мають спільних рис з укладеним між TOB "Інтер-ВВ" та TOB "Світ Побуту" 22.12.2008 р. договором № 22/12-К, а зазначення в назві про управління жодним чином не впливає на суть цього договору.

Згідно Акту приймання-передачі житлового комплексу або його частини з балансу на баланс від 07.05.2012 р., будинок АДРЕСА_1 передано з балансу TOB "Світ Побуту" на баланс ОСББ "Краківськаї 5-17" (а.с. 19-20).

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1, в ній зареєстровано крім позивача його дружина ОСОБА_3 та син ОСОБА_4 (а.с. 21, 25).

Договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території між сторонами не укладався.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV, споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно "Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 р., споживач повинен своєчасно, у встановлений термін сплачувати надані послуги.

У відповідності зі ст. 13 Закону № 1875-IV, централізоване опалення відноситься до комунальних послуг, а відповідач як власник квартири, що проживає в ній, є споживачем послуг з опалення та зобов'язаний оплачувати вказані комунальні послуги.

Суд правильно зазначив у рішенні, що посилання відповідача на те, що він з родиною лише періодично проживає в АДРЕСА_1 не підтверджено жодним доказом.

Оплата за надані послуги повинна вноситись щомісячно, не пізніше 20 числа наступного місяця, згідно норм і тарифів, встановлених відповідними органами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 1875-IV, встановлення цін/тарифів на жилого-комунальні послуги належить виключно до повноважень органів місцевого самоврядування.

Тарифи на теплову енергію та комунальні послуги з централізованого постачання гарячої води затверджені розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації № 392 від 21.05.2010 р. та № 99 від 27.01.2011 р., у зв*язку із чим суд правильно відхилив доводи відповідача про необхідність проведення слухань з цього приводу, адже вказана інформація є публічною і відповідач в змозі ознайомитися із встановленими тарифами (а.с. 188- 193).

Тим більше, з огляду на встановлення тарифів уповноваженим на це органом місцевого самоврядування, не заслуговують на увагу посилання відповідача на обов'язок позивача нараховувати сплату за іншими тарифами.

Частиною. 1 ст. 19 Закону № 1875 - IV передбачено, що відносини між власниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону № 1875 - IV на споживача покладений обов'язок укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з зазначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Однак відсутність договору не є підставою для не стягнення заборгованості по оплаті за такі послуги, оскільки згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають також із дій осіб, які породжують права та обов'язки. Такою дією є реальне надання послуг позивачем та отримання них відповідачем.

Виконання TOB "Світ Побуту" свого обов'язку по наданню мешканцям будинку по АДРЕСА_1, у тому числі відповідачеві, послуг підтверджується договорами підряду, даним позивачем з TOB "БМК "Теплоенергомонтаж", локальним кошторисом, договорами з іншими підприємствами на виконання робіт, послуг та обслуговування з долученими актами виконаних робіт та видатковими накладними (а.с. 59-79).

Крім того, 01.03.2009 р. між ЗАТ "Енергогенеруюча компанія "ДАРтеплоцентраль" та TOB "Світ Побуту" було укладено договір на постачання теплової енергії у вигляді гарячої води (ос/рах 42030), згідно якого перше зобов'язалося виробляти, систематично поставляти та передавати у власність ТOB "Світ Побуту" по АДРЕСА_1 товар - теплову енергію у вигляді гарячої води (а.с. 56-58).

Надання теплової енергії за цим договором підтверджується особистими картками за лютий 2011року - квітень 2012 року (а.с. 179-187).

Посилання відповідача на те, що розрахунки по сплаті за надану теплову енергію по будинку проводилися виходячи з більшої опалювальної площі спростовуються наявними в матеріалах справи довідками, згідно яких опалювальна площа та площа місць загального користування з якої проводив розрахунки позивач є меншою, ніж відповідна площа, вказана в довідці ОСББ. При цьому позивачем наданий детальний розрахунок теплового навантаження саме на квартиру № 149, власником якої є відповідач (а.с.177, 178).

Стаття 322 ЦК України встановлює обов'язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 р. № 572, в редакції затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 р. № 45, власник квартири зобов'язаний сплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором а бо законом.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта з приводу неправильного застосування судом норми матеріального права, а саме п. 35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, оскільки обов*язок власника квартири оплачувати надані житлово-комунальні послуги залишився закріпленим у вказаному нормативному акті (п. 7), але у зв*язку із внесенням змін до змісту Постанови у 2006 році, була зменшена кількість його пунктів та змінена їх нумерація.

Відповідно до ст. 32 Закону № 1875-IV, розмір плати за комунальні послуги розраховується щомісячно, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку формами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правовими наслідками порушення зобов'язання за положенням статті 611 ЦК України є серед іншого відшкодування збитків.

Відповідно до положення ст. 614, ч. 2 ст. 615 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Згідно наданих стороною позивача, після збільшення позовних вимог, розрахунків, за період з 01.02.2011 р. по 30.04.2012 р. включно заборгованість відповідача позивачу за надані житлово-комунальні послуги становить 4 697,04 грн. (а.с. 174).

Розбіжності між цими розрахунками та первинними (а.с. 22) щодо проведення відповідачем оплат у травні, липні, серпні та жовтні 2011 року обумовлені помилкою, оскільки згідно наданих відповідачем платіжних доручень, в ці місяці відповідачем проводилися сплати за водопостачання (а.с. 197-219).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи порушення відповідачем виконання зобов'язань по сплаті за надані житлово-комунальні послуги, суд визнав правомірними позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 224,42 грн. та суми інфляційної складової боргу в розмірі 512,91 грн., розрахунок яких долучено до матеріалів справи (а.с. 175, 176). Таким чином, суд визначив загальну суму заборгованості відповідача в розмірі 5 434,3744 грн. і стягнув її на корись позивача.

Колегія судів погоджується із такими висновками суду, які відповідають встановленим обставинам у справі.

Колегія судів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що договір управління, укладений 22.12.2008 р. між ТОВ «Інтер-ВВ» та ТОВ «Світ побуту» про передачу житлового комплексу в управління для здійснення функцій з управління та експлуатації не відповідає вимогам ст. 1031 ЦК України і є нікчемним в силу ст.. 220 ЦК України, оскільки підлягав нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, з тих підстав, що на час розгляду справи вказаний договір не був визнаний недійсним в установленому законом порядку, а щодо посилання на його нікчемність то, на думку колегії судів за своєю правовою природою вказаний договір не підпадає під дію Глави 79 ЦК України, яка регулює правовідносини, пов*язані із передачею в управління майна, в тому числі і нерухомого його власником на певний строк і за плату (ст.. 1029).

Договір про який йде мова передбачає передачу в управління будинку від однієї юридичної особи до іншої, при цьому будинок не передається у власність, оскільки ні ТОВ «Інтер-ВВ» ні ТОВ «Світ побуту» не є його власниками, а лише передають будинок з балансу на баланс. Крім того договір укладений на невизначений строк і без умови про будь-які фінансові розрахунки між сторонами за договором.

Посилання апелянта на те, що правовідносин між сторонами припинилися в квітні 2012 року, а статут відповідача зареєстровані в 2013 році відхиляються, так як видно з Виписки із ЄДРПОУ, відповідач розпочав свою діяльність у 2003 році із основним видом економічної діяльності - управління нерухомим майном за винагороду або за контрактом.

Щодо невірно застосованої норми матеріального права - ст. 68 ЖК Української PCP, то таке порушення не тягне за собою зміну або скасування рішення, оскільки в рішенні суд також послався і на ст. 322 ЦК України, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Доводи апелянта про те, що суд безпідставно не врахував попередні рішення судів у аналогічних спорах також відхиляються колегією суддів, оскільки, як вбачається з їх змісту, зокрема рішення Апеляційного суду м. Києва від 19.03.2014 р. (т. 1 а.с. - 158), у справі приймав участь інший відповідача, та були встановлені інші обставин.

Інші доводи апеляційної скарги на законність оскаржуваного рішення не впливають і до уваги колегією суддів не приймаються.

Таким чином, рішення є законним і обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: