АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 4711 /2015 Головуючий у 1-ій інстанції - Кирилюк І.В.
Доповідач - Поливач Л.Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Бугай О.О.

за участю осіб: представника відповідача ВССУ - Хайнацького Є.С.

представника відповідача КМУ - Калітенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Держави України в особі представника держави в судах Кабінету Міністрів України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди;

за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Печерського районного суду м.Києва від 09 лютого 2015 року

в с т а н о в и л а:

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 09.02.2015 року в позові ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Держави України в особі представника держави в судах Кабінету Міністрів України за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення на користь позивачів. Посилається на незаконність ухваленого судом рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неналежну оцінку доказів по справі, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Помилковим, на думку апелянта, є висновок суду першої інстанції про ненадання позивачами належних та допустимих доказів по справі на підтвердження заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки всі необхідні докази були надані ними раніше, що підтверджено попередніми рішеннями судів різних інстанцій.

В суді апеляційної інстанції представник відповідача ВССУ Хайнацький Є.С. та представник відповідача КМУ Калітенко Д.О. заперечували проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість ухваленого судом рішення. Позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать відповідні розписки. Від ОСОБА_4 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачів.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду із позовом до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Держави України в особі представника держави в судах Кабінету Міністрів України, в якому просили відшкодувати за рахунок Державного бюджету України моральну шкоду в розмірі по 51 000,00 гри. кожному позивачеві.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначали, що не зважаючи на судові рішення, ухвалені на їх користь, вони не виконуються, внаслідок чого їм завдано моральну шкоду, яку вони оцінюють в розмірі 51 000,00 грн. Крім того, відповідач ВССУ безпідставно відмовив в задоволенні касації, що призвело також до моральних страждань позивачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_4 та ОСОБА_5 позовних вимог, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що позивачі звертались до ВССУ із касаційною скаргою, яка ухвалою ВССУ від 29 жовтня 2014 року відхилена, арішення Печерського районного суду від 25 липня 2014 року та ухвала апеляційного суду м. Києва від 09 вересня 2014 року залишено без змін, оскільки судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. За таких обставин, ВССУ діяв в межах своїх повноважень і той факт, що позивачі не погоджуються з даним судом рішенням, не свідчить про заподіяння їм моральної шкоди та відшкодування її за рахунок держави. Крім того, з позовної заяви та зібраних по справі доказів не вбачається які саме рішення судів не виконуються та з яких підстав, хто є винним в невиконанні рішень судів та чому держава повинна за це відповідати.

Так, стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. А у випадку відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 1173 ЦК України, незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Так, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що позивачами не надано належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження заподіяння їм моральної шкоди. Більш того, в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обгрунтовують позовні вимоги. А тому, висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову є законним та обґрунтованим.

Отже, твердження апелянта про незаконність, необґрунтованість ухваленого судом рішення, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне та неправильне встановлення фактичних обставин справи, неналежну оцінку доказів по справі, порушення судом норм матеріального та процесуального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які він посилається - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: