Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - Готра Т.Ю.,

суддів - Леско В.В., Кондор Р.Ю.

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 серпня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми боргу,-

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 11 листопада 1995 року по 11 квітня 2013 року з відповідачем перебував у зареєстрованому шлюбі, у якому у них народилася донька, яка проживає з матір'ю, проте утримання і виховання дитини здійснюється батьками на рівних засадах. За час перебування в шлюбі ними придбано майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. Майно, яке підлягає розподілу складається з: квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1, яка була придбана у 2000 році на ім'я ОСОБА_2 вартістю 320 000 гривень; меблів на суму 10 000 гривень, 2 телевізорів вартістю 5 000 гривень, пральної машини вартістю 2 000 гривень, посудомийної машини вартістю 4 000 гривень, витрат в сумі понад 160 000 гривень на проведення капітального ремонту в будинку за адресою АДРЕСА_2 в якому вони проживали, та автомобіля марки CHEVROLET Aveo, 2005 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 вартістю 52 435 гривень. Згоди про добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. Беручи до уваги інтереси дитини, яка залишається проживати з матір'ю, позивач відмовився та не претендує на свою частку в спільній сумісній власності щодо нерухомого майна, а також всіх речей, які придбані за спільні кошти подружжя, окрім автомобіля, який просив суд виділити йому, а решту майна виділити відповідачу.

У листопаді 2013 року ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов, посилаючись на те, що 17 червня 2005 року між нею та АППБ «Аваль» був укладений кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредит на споживчі цілі у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у сумі 15 000 доларів США строком по 16 червня 2015 року. Зазначений договір оформлено з відома ОСОБА_1, з яким на той час перебувала у зареєстрованому шлюбі. Крім того, останній виступив у якості поручителя за ОСОБА_2 перед АППБ «Аваль». Зазначала, що з квітня 2013 року по жовтень 2013 року вона виконувала спільний обов'язок з повернення боргу особисто, сплачувала кредит особистими коштами, половину з яких складає 357,07 доларів США. Просила стягнути з відповідача половину сплачених нею коштів та залишок за кредитним зобов'язанням у сумі 2 481,77 доларів США, половин із яких становить 1 240,89 доларів США, а всього 12 772,50 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 серпня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 кредитні зобов'язання перед Райффайзен Банк Аваль за кредитним договором від 17 червня 2005 року в сумі 1 597,96 доларів США, що станом на 6 листопада 2013 року за офіційним курсом НБУ становить 12 772,50 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову скасовано, у цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення кредитних зобов'язань. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 - скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, предметом апеляційного розгляду є рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 серпня 2014 року в частині, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовлено, та апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення в цій частині, в якій апелянт просить скасувати рішення, як постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала. Просила виділити спірний автомобіль у власність ОСОБА_2, стягнувши з неї на користь ОСОБА_1 половину вартості зазначеного автомобіля.

Представник відповідачки за первісним позовом ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав, просив таку відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Сторони у судове засідання не з»явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином (під розписку), а тому їх неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що спірний автомобіль сторонами придбано у період шлюбу за власні кошти ОСОБА_2

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що з 11 листопада 1995 року по 11 квітня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_2 зазначала, що на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 27 вересня 1999 року Ужгородською районною радою Закарпатської області, їй належала земельна ділянка площею 0,08 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, що знаходиться в АДРЕСА_3, і є її особистою власністю.

24 листопада 2004 року ОСОБА_2 відчужила вказану земельну ділянку шляхом укладення договору купівлі - продажу з ОСОБА_7

Згідно рахунку-фактури від 23 березня 2005 року та квитанції від 23 березня 2005 року ОСОБА_2 на рахунок ЗАТ «Запорізький автомобілебудівний завод» було перераховано кошти у розмірі 52 435 грн, як оплата за автомобіль марки «Шевроле Авео».

Суд вважав доведеним, що кошти, отримані ОСОБА_2 від продажу земельної ділянки, в подальшому були витрачені на придбання спірного автомобіля.

Положеннями ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України ), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Відмовляючи ОСОБА_1 в позові, суд першої інстанції виходів із того, що спірний автомобіль ОСОБА_2 придбано за власні кошти, які остання отримала з продажу належної їй земельної ділянки.

Однак у порушення вимог ст. ст. 60, 212, суд першої інстанції не врахував, що автомобіль придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, його вартість складає 52 435 грн, а відчуження земельної ділянки вчинено за 4 784 грн (п. 3 договору купівлі-продажу). Поза увагою суду залишилося те, що вказаний договір купівлі-продажу не визнавався недійсним у встановленому законом порядку, в тому числі в частині ціни договору.

Крім того, посилання суду на те, що продаж земельної ділянки був здійснений за реальною вартістю, а саме 15 000 доларів США, належними доказами не підтверджено. Не є таким доказом і надане в апеляційному суді письмове пояснення покупця земельної ділянки ОСОБА_7, справжність підпису якої засвідчено нотаріально, оскільки ціна договору є істотною умовою договору, а тому не може підтверджуватися поясненнями сторони договору. Вказана обставина є підставою для визнання договору в цій частині недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, який зареєстрований за ОСОБА_2, що стверджується свідоцтвом про реєстрацію вказаного транспортного засобу, яким вона користується, та який представник позивача за первісним позовом ОСОБА_5 просила виділити у власність відповідачки, тому колегія суддів вважає, що автомобіль марки CHEVROLET Aveo, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, слід виділити у власність ОСОБА_2, стягнувши з неї на користь ОСОБА_1 половину вартості зазначеного автомобіля в сумі 26215 гривень, виходячи з його вартості 52 435 гривень, яка сторонами не оспорюється.

Стосовно іншого майна, зазначеного ОСОБА_4 у позовній заяві, яке позивач просив виділити відповідачу ОСОБА_2, то суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні цих вимог виходячи з того, що квартира за адресою по АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_2, оскільки така їй була подарована ОСОБА_8 згідно договору дарування від 27.12.2004 року, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя. Щодо іншого майна, а саме меблів, телевізорів, пральної машини та посудомийної машини, то в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо цього майна та їх вартості, а тому таке не підлягає поділу. Також в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо проведення сторонами капітального ремонту в будинку за адресою АДРЕСА_2, в якому вони проживали, та вартості цього ремонту, що вказує на недоведеність цих вимог позивачем відповідно до статей 10,60 ЦПК України.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції у відповідності до ст.309 ЦПК України, - в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя слід скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково, виділивши спірний автомобіль ОСОБА_2, стягнувши з неї на користь ОСОБА_1 половину вартості автомобіля в сумі 26215 грн. та судові витрати в розмірі 262,15 гривень, у відповідності до положень ч.1, ч.5 ст.88 ЦПК України, а у решті вимог відмовити.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 21 серпня 2014 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Автомобіль CHEVROLET Aveo, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 виділити у власність ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 26215 гривень половину вартості автомобіля НОМЕР_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 262,15 гривень судового збору.

У решті вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :