Справа № 361/1688/14 Головуючий у І інстанції Шинкарь А.О.
Провадження № 22-ц/780/2115/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська
Категорія 47 31.03.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

31 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,

за участі секретаря Микитенко Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про поділ майна подружжя. Заявлені вимоги мотивувала тим, що 03 червня 2000 року між нею та відповідачем зареєстровано шлюб, у якому народжена їх спільна дитина - син ОСОБА_3, 2000 року народження. 27 серпня 2003 року відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. 25 жовтня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану зареєстровано розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу, вона із сином продовжували проживати разом із відповідачем в квартирі № 94 до жовтня 2004 року. Починаючи з листопада 2004 року і до січня 2009 року ОСОБА_2 фактично припинив спільне проживання з ними і проживав окремо, періодично з'являючись у спірній квартирі. Разом із відповідачем ними прийнято рішення про здачу квартири в оренду із лютого 2009 року, а з кінця 2012 - початку 2013 року ОСОБА_2 припинив здавати в оренду квартиру та почав сам проживати в ній. Вважає її права як співвласника спірної квартири є порушеними, оскільки вона не лише перестала одержувати частину доходів від здачі квартири в оренду, а й втратила можливість проживати в квартирі, оскільки відповідачем змінено замки, незважаючи на те, що вона є зареєстрованою в квартирі з 24 грудня 2003 року по даний період часу. Уточнивши позовні вимоги, просила визнати за нею та відповідачем право спільної сумісної власності на квартиру в АДРЕСА_2; визнати за нею право власності на ? частину квартири в порядку розподілу майна подружжя.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 03 червня 2000 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, від якого мають дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 20 лютого 2002 року шлюб між сторонами розірвано.

27 серпня 2003 року ОСОБА_2 придбав на підставі договору купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_3, продаж вчинено за 15000 грн.

Із 24 грудня 2003 року місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано за вказаною адресою.

25 жовтня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області у книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу зроблено запис про розірвання шлюбу за № 289 та видано свідоцтва про розірвання шлюбу: ОСОБА_1 25 жовтня 2004 року, ОСОБА_2 - 07 листопада 2007 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що шлюб між сторонами фактично припинено у серпні 2000 року, що встановлено рішенням суду від 20 лютого 2002 року та відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України не потребує доказування, а спірна квартира придбана відповідачем у серпні 2003 року, тобто під час роздільного проживання сторін, а тому суд вважає, що вона є власністю відповідача.

Із такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 44 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, тобто на момент ухвалення рішення про розірвання шлюбу між сторонами 20 лютого 2002 року, а також на момент укладення договору купівлі-продажу квартири 27 серпня 2003 року, шлюб визнається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану.

Відповідно до ст. 28 КпШС України, що був чинним до 01 січня 2004 року, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Таким чином, на час придбання спірної квартири сторони перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Однак, встановивши, що спірна квартира придбана відповідачем після розірвання шлюбу за рішенням суду до реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану, суд першої інстанції не враховував положень ст. 44 КпШС щодо моменту припинення шлюбу, фактичних обставин справи, оскільки обидві сторони в судовому засіданні не заперечували, що продовжували проживати разом, а місце їх проживання досі зареєстровано у спірній квартирі.

Під час розгляду апеляційної скарги відповідач підтвердив, що сторони проживали однією сім'єю в спірній квартирі до 2005 року.

Помилковим є посилання суду першої інстанцій як на обставини, встановлені рішенням Броварського міського суду Київської області від 20 лютого 2002 року та такі, що не підлягають доказуванню, на те, що шлюб між сторонами фактично припинено у серпні 2000 року. Як вбачається із змісту даного рішення, таких обставин суд не встановлював, а лише зазначив в рішенні про те, що на час розгляду справи сторони разом не проживають, за час, наданий для примирення, не помирились.

Таким чином, посилаючись на обставини, встановлені рішенням суду про розірвання шлюбу, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що спірна квартира придбана під час роздільного проживання сторін, а тому є власністю відповідача та не підлягає поділу.

Однак, оскільки спірна квартира була придбана відповідачем в зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції мав дослідити обставини припинення або ведення спільного господарства сторонами станом на час укладення договору купівлі-продажу квартири 27 серпня 2003 року, але суд першої інстанції усунувся від з'ясування таких обставин.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_2 не звертався до суду із позовом про визнання спірної квартири особистою приватною власністю як такої, що була придбана ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку із фактичним припиненням шлюбних відносин, як це передбачено вимогами ст. 28 КпШС України та ст. 57 СК України.

Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з'ясування обставин справи і висновки суду не відповідають обставинам справи, таке рішення підлягає скасуванню.

Оцінюючи доводи позивача щодо підставності позову про визнання спірної квартири спільним майном подружжя та визнання за нею права на 1/2 частину спірної квартири, колегія суддів враховує наступне.

Як було встановлено під час розгляду справи, сторони на час придбання спірної квартири перебували в зареєстрованому шлюбі, таким чином спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, оскільки подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 фактично продовжували вести спільне господарство і не реєстрували розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану на час придбання спірного майна, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання даної квартири спільним майном подружжя знайшли підтвердження в судовому засіданні і підлягають до задоволення, і керуючись презумпцією рівності часток в праві власності подружжя, визнає за позивачем право власності на ? частину вказаної квартири.

Оцінюючи доводи відповідача щодо використання коштів на придбання даної квартири за рахунок продажу квартири, яку він одержав у спадщину, колегія суддів враховує наступне.

Дійсно, із матеріалів справи вбачається, що 27 серпня 2003 року ОСОБА_2, який діяв від імені ОСОБА_5 та ОСОБА_6, уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_6 Київської області, продаж вчинено за 9000 грн., в той же день 27 серпня 2003 року на ім'я ОСОБА_2 була придбана спірна квартира за 15000 грн.

Разом із тим відповідачем під час розгляду справи не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження тих обставин, що отримані від продажу квартири, власниками якої були ОСОБА_5 та ОСОБА_6, були внесені на придбання іншої квартири, крім того, відповідачем не було надано доказів, що інша частина коштів, за які придбано квартиру, належала йому особисто.

Колегія суддів враховує, що під час розгляду справи судом першої інстанції із зустрічним позовом про визнання квартири своєю особистою власністю в звязку із придбанням квартири за особисті кошти відповідач не звертався.

Відтак, дані доводи відповідача відхиляються колегією суддів.

Також в судовому засіданні відповідач наполягав в письмовій заяві на застосування строку позовної давності, що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови в позові (а. с. 38 - 39).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Звертаючись до суду із вимогами про поділ майна подружжя, позивач доводила, що про порушення свого права спільної сумісної власності вона дізналася лише наприкінці 2012 - на початку 2013 року, оскільки відповідач почав проживати в спірній квартирі, перешкоджаючи їй в здійсненні прав співвласника квартири. На спростування даних обставин відповідачем належних та допустимих доказів не надано.

При цьому колегія суддів враховує, що із 24 грудня 2003 року до цього часу позивач залишається зареєстрованою в спірній квартирі, також в спірній квартирі зареєстрована неповнолітня дитина сторін.

Таким чином, розуміючи, що спірна квартира придбана під час зареєстрованого шлюбу та залишаючись разом із неповнолітньою дитиною зареєстрованою в квартирі, позивач після розірвання шлюбу мала всі підстави бути переконаною, що відповідач не порушує її права співвласника на спірну квартиру.

Посилання відповідача на лист Кредитної спілки «Українська кредитно-фінансова група» № 116/14 від 13 травня 2014 року (а. с. 28) про те, що він у вересні 2008 року звертався до спілки з метою отримання кредиту під заставу майна (квартира за адресою АДРЕСА_4) і що йому було відмовлено, і письмова відповідь направлена за вказаною адресою, як на доказ пропуску позивачем строку позовної давності, на думку колегії суддів, не є беззаперечним доказом, що підтверджує обізнаність ОСОБА_1 про порушення її прав, крім того, із даного листа не вбачається, що така відповідь була отримана ОСОБА_1

Таким чином доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності для звернення до суду із даним позовом не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та відхиляються колегією суддів, а заява про застосування строку позовної давності до задоволення не підлягає.

З огляду на викладене колегія суддів задовольняє заявлені позивачем вимоги про визнання спірної квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнає за позивачем право власності на ? частину спірної квартири.

За таких обставин рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24 липня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_5 об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_5.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Ігнатченко Н.В.

Фінагєєв В.О.