Справа № 361/1665/15 Головуючий у І інстанції Шинкар А.О.
Провадження № 22-ц/780/4697/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 53 10.08.2015
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Говорун В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою державне підприємство «Завод порошкової металургії» на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Завод порошкової металургії» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час висушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який мотивувала наступним:

З 07 жовтня 1974 року її прийнято на посаду пакувальника ДП «Завод порошкової металургії», з 01 грудня 1975 року переведено на посаду завантажувача шихти. З 13 січня 1986 року по 05 квітня 1987 року вона працювала на посаді прибиральниці-гардеробника, після чого знову була переведена на посаду завантажувача шихти, 01 березня 2004 року їй було встановлено третій розряд.

08 грудня 2014 року її було попереджено про скорочення штатної одиниці завантажувача шихти. Наказом директора заводу № 10-к від 18 лютого 2015 року її було звільнено з посади завантажувача шихти цеху № 2 з 18 лютого 2015 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників.

Посилаючись на те, що при звільненні відповідачем не дотримано вимог статей 42, 49-2 КЗпП України, а саме: не враховано її переважне право на залишення на роботі, оскільки вона безперервно працює на заводі з 1974 року та не запропоновано іншої роботи, позивач вважала звільнення незаконним. Зважаючи на наведене, просила суд визнати незаконним наказ директора заводу № 10-к від 18 лютого 2015 року про її вивільнення; поновити її на роботі; стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 09 лютого 2015 року, оскільки з цієї дати її не було допущено до роботи, виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 208,12 грн.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним наказ директора Державного підприємства «Завод порошкової металургії» № 10-к від 18 лютого 2015 року «Про вивільнення за скороченням». ОСОБА_2 поновлено на посаді завантажувача шихти цеху № 02 з 18 лютого 2015 року. Стягнуто з Державного підприємства «Завод порошкової металургії» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 12 924 гривні 72 копійки.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не взято до уваги надані докази щодо дотримання відповідачем процедури звільнення за п.1 ст.40 КЗпП України. Вказує, що на посадах завантажувача шихти цеху № 2 на день звільнення працювали також ОСОБА_3, яка має другий розряд, працює на підприємстві з 16 листопада 1972 року, в 1994 році їй присвоєно звання «Заслужений ветеран заводу»; ОСОБА_4, яка має третій розряд, працює на підприємстві з 10 листопада 1981 року, в 2005 році їй присвоєно звання «Заслужений ветеран заводу»; ОСОБА_5, що має третій розряд, працювала на підприємстві з 06 червня 2011 року по 10 травня 2012 року, знову прийнята на роботу з 27 листопада 2014 року. При цьому ОСОБА_5 є особою, в сім'ї якої немає інших працівників із самостійним заробітком, а тому не може бути звільнена відповідно до ст.42 КЗпП України. Судом також не було враховано, що згідно заключного акту за результатами медичного огляду працівників підприємства від 15 грудня 2014 року та додатку до нього позивач не придатна до роботи на займаній посаді. За таких умов вважає, що підприємством при звільненні ОСОБА_2 дотримано вимог закону. Також вважає, що встановлений судом розмір середнього заробітку за вимушений прогул не відповідає дійсним обставинам та вимогам закону, середньоденна заробітна плата повинна складати 179,51 грн. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступних висновків:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Згідно п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою цієї статті встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем при звільненні позивача не було дотримано вимог статей 42, 49-2 КЗпП України, оскільки позивач мала переважне право на залишення на роботі перед іншими особами, які займають таку ж посаду, що не було враховано відповідачем. З такими висновками суду першої інстанції погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими. Враховуючи стаж роботи позивача на підприємстві та її кваліфікаційний рівень, вона мала на переважне право на залишенні на роботі при скороченні її посади.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Відповідачем ні в ході розгляду справи в суді першої інстанції, ні під час її апеляційного перегляду не було доведено наявності у інших працівників, що обіймали на час звільнення позивача аналогічну посаду, більш високої кваліфікації та продуктивності праці, як і наявності у інших працівників (ОСОБА_5) інших підстав, що унеможливлюють її звільнення. За таких умов такі твердження апелянта залишилися голослівними, відтак не можуть бути прийняті судом. Не було належним чином підтверджено апелянтом і його посилань на невірність здійсненого судом розрахунку розміру компенсації позивачу заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що апелянт наголошував на необхідності проведення такого розрахунку виходячи із розміру середньоденної заробітної плати позивача у 179,50 грн., що фактично й було зроблено судом першої інстанції, який в своїх розрахунках керувався зазначеним розміром середньоденного заробітку позивача. Вірним є й висновок суду першої інстанції й щодо того, що сама наявність медичного висновку про певний стан здоров'я працівника при відсутності вимоги переведення на іншу роботу не дає підстав його звільнення із займаної посади.

З урахуванням викладеного колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, належно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому передбачених законом підстав для скасування рішення суду при апеляційному розгляді не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу державного підприємства «Завод порошкової металургії» відхилити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 04 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді