Справа № 0907/2-5466/2011
Провадження № 22-ц/779/24/2015
Головуючий у 1 інстанції Барашков В.В.
Суддя-доповідач Фединяк В.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Фединяка В.Д.

суддів: Горблянського Я.Д., Ковалюка Я.Ю.

секретаря Петрів Д.Б.

з участю представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4 та ОСОБА_5

ОСОБА_6 і ОСОБА_7 їх представника ОСОБА_8, ОСОБА_9 її представника ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, третя особа - приватний нотаріус Сидорук Л.О., про встановлення фактів родинних відносин, визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 померла його рідна тітка ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживала по АДРЕСА_1. Позивач є племінником померлої. Факт родинних відносин підтверджується рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2011 року та копією свідоцтва про народження позивача. Крім нього інших родичів у ОСОБА_12 немає. 14 жовтня 2010 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини і дізнався, що ОСОБА_12 склала заповіт на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Вважає, що заповіт суперечить вимогам законодавства, а волевиявлення заповідача при цьому не було вільним і не відповідало її волі. Просив задовольнити позов і визнати заповіт недійсним.

В лютому 2012 року ОСОБА_2 подав заяву про збільшення позовних вимог. Просив витребувати у відповідача ОСОБА_9 договір купівлі-продажу спірної квартири АДРЕСА_1. Встановити факт родинних відносин між ОСОБА_13 та ОСОБА_12 як рідним братом та сестрою за походженням від одних батьків - ОСОБА_14 та ОСОБА_15, встановити факт родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 як племінником і рідною тіткою та визнати заповіт, складений ОСОБА_12 від 05 жовтня 2010 року на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 недійсним, посилаючись на те, що спадкодавець на час складання цього заповіту, внаслідок хвороби була під впливом психотропних препаратів, тому її волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі. У зв'язку з цим, просив визнати свідоцтво про право на спадщину від 30 квітня 2011 року, видане ОСОБА_6 та ОСОБА_7 недійсним. Скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за відповідачами. Визнати недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладеного між продавцями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_9 від 24 червня 2011 року.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 листопада 2013 року ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, вказуючи на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, дав неправильну оцінку поданим доказам, допустив порушення норм матеріального і процесуального права й ухвалив незаконне рішення. На думку апелянта, суд не врахував того, ним подано достовірні докази про факт родинних відносин із спадкодавцем ОСОБА_12 та не враховано важкого стану здоров'я спадкодавця у момент вчинення 05 жовтня 2010 року заповіту на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 внаслідок якого, спадкодавець перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та не могла керувати ними.

У судовому засіданні представники ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просять задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 та їх представники апеляційну скаргу не визнали, вважають оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 303 ЦПК України наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав. Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не подав належних і допустимих доказів існування родинного зв'язку між ним та спадкодавцем, не набув права на спадкування, тому й не підлягають також задоволенню його вимоги щодо визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Висновок суду є передчасним і повністю погодитись з ним не можна.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Судом встановлено, що 05 жовтня 2010 року складено заповіт, згідно з яким на випадок смерті ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 заповіла все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, взагалі все те, що буде належати їй і на що вона за законом матиме право, по 1/2 частці кожному: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, у тексті заповіту зроблено відмітку про те, що у зв'язку з хворобою заповідача та за її проханням, у її присутності заповіт, який їй прочитано вголос, підписав ОСОБА_16 та свідки: ОСОБА_17 і ОСОБА_18, ідентифікаційні дані та підписи яких містяться в тексті заповіту (а.с. 110, т. 1).

Згідно зі свідоцтвом про смерть ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 6, т. 1).

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Згідно з п. 16 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5, у редакції, яка діяла на час вчинення оспорюваного правочину, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.

Таким чином, фізична особа може доручити іншій особі у її присутності підписати текст правочину, якщо вона не може підписати його власноручно лише у зв'язку з хворобою або фізичною вадою.

Частинами 1, 5 ст. 1253 ЦК України передбачено, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

У зв'язку з цим, суд відхиляє доводи позивача щодо відсутності у тексті заповіту запису про причини не підписання заповіту самою ОСОБА_12, так як спростовуються даними, які містяться в тексті цього заповіту - хвороба і похилий вік спадкодавця та бажання заповідача (а.с. 110, т. 1)..

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Як роз'яснено в п. 16 постанови Пленум Верховного Суду України від 06 листопада 2011 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до положень ст. 3607 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Відповідно до постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року N 6-9цс12, ухваленої у порядку перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2011 року, виходячи з вимог норми ч. 1 ст. 225 ЦК України, висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Для з'ясування психічного стану ОСОБА_12 в момент складання 05 жовтня 2010 року заповіту, за заявою позивача судом призначалась посмертна судово-психіатрична експертиза.

Згідно акта - висновку амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 12 серпня по 23 серпня 2013 року № 158 встановлено факт, що на час здійснення правочину 05 жовтня 2010 року ОСОБА_12 страждала стійким хронічним психічним розладом, яке істотно впливало на здатність нею усвідомлювати свої дії та керувати ними (а.с. 118 - 123, т. 2).

Таким чином, посмертна судово-психіатрична експертиза не зробила категоричного висновку про те, що ОСОБА_12 вчинила правочин в момент, коли не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними або навпаки розуміла значення своїх дій.

В матеріалах справи також наявна думка фахівця (судово-психіатричного експерта вищої категорії, вищого кваліфікаційного класу ОСОБА_19) від 07 грудня 2011 року, який дійшов висновку, що на момент підписання заповіту від 05.10.2010 року ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і виявляла ознаки психічного розладу, який суттєво впливав на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними на даний проміжок часу (а.с. 73 - 78, т. 2).

З метою усунення розбіжностей зазначених висновків, за заявою позивача відповідно ч.2 ст. 150 ЦПК України судом було призначена повторна посмертна судово-психіатрична експертиза.

Згідно висновку №68 від 16.03.2015 року, повторна посмертна судово-психіатрична експертиза не зробила категоричного висновку про те, що ОСОБА_12 вчинила правочин в момент, коли не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними або навпаки розуміла значення своїх дій (а.с. 169, т. 4).

Допитані в судовому засідання свідки ОСОБА_16, ОСОБА_17 , ОСОБА_18, ОСОБА_20 підтвердили, що ОСОБА_12 1925 року 05 жовтня 2010 року складаючи заповіт на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними і бажала скласти заповіт саме на користь вказаних осіб, оскільки зазначені спадкоємці піклувались про неї. Щодо позивача, то спадкодавець його взагалі не згадувала. Зазначений заповіт у зв'язку з хворобою заповідача та за її проханням, у її присутності заповіт, який їй прочитано вголос, підписав ОСОБА_16 та свідки: ОСОБА_17 і ОСОБА_18.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність переконливих доказів щодо визнання недійсним заповіт, складений 05 жовтня 2010 року згідно з яким на випадок смерті ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 заповіла все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, взагалі все те, що буде належати їй і на що вона за законом матиме право, по 1/2 частці кожному: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки позивачем не подано доказів і судом не встановлено абсолютної неспроможності ОСОБА_12 на момент вчинення заповіту не усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно зі ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Суд відхиляє подану позивачем у підтвердження позову думку фахівця (судово-психіатричного експерта вищої категорії, вищого кваліфікаційного класу ОСОБА_19) від 07 грудня 2011 року, який дійшов висновку, що на момент підписання заповіту від 05.10.2010 року ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними і виявляла ознаки психічного розладу, який суттєво впливав на її здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними на даний проміжок часу (а.с. 73 - 78, т. 2), так як відповідно ст. 145 ЦПК України проведеною у справі судовою експертизою спростовано зазначену думку фахівця та не було зроблено висновку про абсолютну неспроможність померлої в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджено, що ОСОБА_12 не могла повною мірою усвідомлювати (розуміти) значення своїх дій та керувати ними.

Крім цього, думка фахівця про стан здоров'я покійної ОСОБА_12 на момент підписання заповіту від 05.10.2010 року висловлена без дотримання вимог ст. 145 ЦПК України.

У зв'язку з цим, суд також відхиляє показання свідків з сторони позивача про те, що складаючи 05 жовтня 2010 року заповіт, ОСОБА_12 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, так як вказані свідки не спілкувались із заповідачкою на передодні і не були присутні в момент складання цього заповіту та їхні показання мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною заповідач в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і спростовуються висновками експертизи.

Також встановлено, що позивачем було надано суду першої інстанції достатньо доказів, які підтверджують факт родинних відносин із спадкодавцем ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка була рідною сестрою ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_4, який є батьком позивача. Зазначені обставини підтверджені паспортом громадянина України ОСОБА_12, копією її військового квитка, копією автобіографії ОСОБА_13, роздруківкою телефонних розмов (Т.1, а.с., а.с. 81-84), виписками з історії хвороби ОСОБА_12, документами і матеріалами родинного та сімейного архівів ( т.1, а.с., а.с. 129-133).

Разом з тим, позивач звернувся із вказаною вимогою для наступного вирішення спору про право на спадкування, і самостійне встановлення факту родинних відносин, за наявності спору про право без вирішення спору по суті, суперечить вимогам ст. 256 ЦПК України.

За правилами п. 1, ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню з підстав, встановлених п.1, ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_2 з задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 307, 309, 313,314,316 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 13 листопада 2013 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, третя особа - приватний нотаріус Сидорук Л.О., про встановлення фактів родинних відносин, визнання недійсними заповіту, свідоцтва про право на спадщину, договору купівлі-продажу нерухомого майна, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з часу набрання законної сили.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: Я.Д.Горблянський

Я.Ю.Ковалюк