Справа №487/9118/14-ц 29.04.2015 29.04.2015 29.04.2015
Провадження №22-ц/784/1031/15
Провадження № 22-ц/784/1031/15
Категорія: 27 Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.В.
Доповідач апеляційного суду: Буренкова К.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючої: Буренкової К.О.,

суддів Крамаренко Т.В., Кутової Т.З.,

із секретарем судового засідання: Кудрею В.М.,

за участю: представника ПАТ «Дельта Банк» - Колеснікової О.В., представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши в відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ПАТ «Дельта Банк»

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2015 року у справі за його позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а :

В вересні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» (далі - Банк) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Банк зазначав, що 04 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 25000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,90% річних та строком дії до 01 грудня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 04 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні передали в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві власності по ? частці кожному.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого Банк набув право вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.

Мотивуючи свої вимоги Банк зазначав, що ОСОБА_4 не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором щодо повернення кредитних коштів. Внаслідок цього станом на 05 серпня 2014 року утворилась заборгованість в розмірі 410629 грн. 35 коп., із якого: заборгованість за основним кредитом - 233 135 грн. 76 коп.; заборгованість за відсотками - 177 493 грн. 59 коп.

Посилаючись на викладене, Банк просив в рахунок дострокового погашення 410629 грн. 35 коп. заборгованості ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2015 року в позові Банку відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду внаслідок неправильного застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 укладено договір № 0 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого останній як позичальник отримав кредит в розмірі 25000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,90% річних, на строк до 01 грудня 2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 04 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні передали в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить іпотекодавцям на праві власності по ? частці кожному.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого Банк набув право вимоги за вказаним кредитним договором та договором іпотеки.

Судом встановлено, що згідно розрахунку Банку станом на 5 серпня 2014 року заборгованість ОСОБА_4 за даним кредитним договором становила 410629 грн. 35 коп., із якої: заборгованість за основним кредитом - 233 135 грн. 76 коп.; заборгованість за відсотками - 177 493 грн. 59 коп.

Розмір нарахованої Банком заборгованості відповідачі не оспорювали.

08 серпня 2014 року на адресу ОСОБА_3 направлена вимога щодо необхідності погашення заборгованості.

За змістом частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання позичальником будь-яких умов основного зобов'язання передбачено розділом 4 іпотечного договору.

Наведені обставини свідчать, що у суду першої інстанції із урахуванням положень статей 543, 1050, 1054 ЦК України, статей 12, 33, 39 Закону України «Про іпотеку» були підстави для звернення стягнення лише на ? частину вказаного іпотечного майна, оскільки відповідачі є співвласниками його в рівних частках, але вимоги про звернення стягнення на це майно Банком до ОСОБА_4 не заявлялись.

Разом з тим, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусове стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Із витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно видно, що станом на 14 листопада 2014 року у власності відповідачів знаходиться однокімнатна квартира АДРЕСА_1, співвласниками якої у рівних частках вони являються та яка є предметом іпотеки. Загальна площа цього жилого приміщення становить 35,8 кв. м, в якій ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані відповідно з 23 жовтня 1998 року та з 15 травня 1990 року та постійно в ній проживають, що підтверджується копіями паспортів відповідачів. Відомості про наявність у відповідачів іншого житла у матеріалах справи відсутні.

За таких обставин суд першої інстанції до вказаних правовідносин правильно застосував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». А тому вірно відмовив Банку в позові про задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується лише на стадії реалізації майна під час виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, є безпідставними, так як цей закон встановлює заборону ухвалення рішення про звернення стягнення на житлове майно, яке є предметом іпотеки, так і заборону відчуження такого майна за рішенням суду, яке було ухвалено до набрання чинності цим Законом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду першій інстанції, яке ухвалене з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилити, а рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді