Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"02" березня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє від свого імені та в інтересах малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Головне управління Служби безпеки України про вселення, виселення, визначення порядку користування квартирою та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, яка діє від свого імені та в інтересах малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_2, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: вселити її та малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1; виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення; зобов'язати ОСОБА_4 надати їй ключі від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 їй та малолітнім дітям ОСОБА_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_2; виділити їй та малолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_2 в користування кімнату площею 24,4 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1; виділити ОСОБА_4 в користування кімнату площею 20,1 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1; залишити в спільному користуванні сторін передпокій площею 8,73 кв.м., кухню площею 11,9 кв.м., ванну кімнату площею 3,1 кв.м., туалет площею 1,6 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_4 на її користь моральну шкоду, заподіяну порушенням її житлових прав, в розмірі 1000 гривень 00 копійок; стягнути з ОСОБА_4 на користь малолітньої дитини ОСОБА_2 моральну шкоду, заподіяну порушенням її житлових прав, в розмірі 1000 гривень 00 копійок; стягнути з ОСОБА_4 на користь малолітньої дитини ОСОБА_2 моральну шкоду, заподіяну порушенням його житлових прав, в розмірі 1000 гривень 00 копійок; судові витрати покласти на відповідачів.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 14 серпня 1999 року вона уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року від шлюбу народилась донька - ОСОБА_2 На сім'ю з трьох осіб видано ордер № 000203 від 16 травня 2006 року на право зайняття службового жилого приміщення - двокімнатної квартири під АДРЕСА_1. Згідно з викопіюванням поверхневого плану квартири її загальна площа - 69,7 кв.м., житлова площа - 44,5 кв.м. Квартира складається з наступних приміщень: кухня - 11,9 кв.м., ванна кімната - 3,1 кв.м., туалет - 1,6 кв.м., передпокій - 8,73 кв.м., перша кімната - 24,4 кв.м., друга кімната - 20,1 кв.м. ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився син - ОСОБА_2 Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року шлюб між нею та відповідачем ОСОБА_4 було розірвано. 30 травня 2014 року відповідач змінив замок у вхідних дверях квартири. Її та дітей до помешкання не пускає. Зазначені обставини підтвердив висновком від 06 червня 2014 року дільничний інспектор міліції ВДІМ Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві Каракай О.Ю., який рекомендував їй для захисту своїх прав звернутись до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити. Пояснив суду, що позивач, як дружина ОСОБА_4 вселилися у спірну квартиру та була вписана в ордер на надання даної квартири у користування. В травні 2014 року відповідач ОСОБА_4 змінив замки в квартирі та не пускає позивача з дітьми до квартири. Крім того, відповідач ОСОБА_4 без згоди позивача вселив до квартири свою нову дружину. Також, зазначив, що точну адресу теперішнього місця проживання позивача він не знає, при цьому позивачу належить ? частина квартири АДРЕСА_2. Дана квартира є однокімнатною та там проживають четверо дорослих та дитина.

Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала, з підстав викладених у письмових поясненнях, просила відмовити у задоволенні позову. Пояснила суду, що дійсно відповідач ОСОБА_4 замінив замки у вхідних дверях квартири, однак це було викликане тим, що невідомими особами був пошкоджений замок та ОСОБА_4 не мав можливості потрапити до квартири. Згодом ОСОБА_4 надав позивачу ключі від квартири, після чого остання залишила без розгляду свою позовну заяву про вселення, визнання порядку користування квартирою та відшкодування моральної шкоди. Крім того, зазначила, що відповідач ОСОБА_5 не проживає у спірній квартирі, оскільки користується приміщенням наданим ГУ Служби безпеки України в місті Києві та Київській області.

Представник третьої особи - Головного управління Служби безпеки України в місті Києві та Київській області в судовому засіданні посилалася на розсуд суду.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 14 серпня 1999 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_4 (а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилася ОСОБА_2, батьками якої записані - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.8).

В подальшому, 16 травня 2006 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_4 на сім'ю з трьох осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_2, було видано ордер №000208 на право заняття службового жилого приміщення з двох кімнат жилою площею 45,17 кв.м. у квартирі АДРЕСА_1 (а.с.7).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року народився ОСОБА_2, батьками якого записані - ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (а.с.9).

В подальшому, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 грудня 2013 року, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано (а.с.10).

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 122 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Відповідно до ч.1 ст. 118 ЖК УРСР, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Згідно з ч. 2 ст. 123 ЖК УРСР, до користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73 - 76, 79 - 83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103 - 106 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги сторона позивача посилається як на доказ у справі, на висновок Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 06 червня 2014 року.

Так, відповідно до вказаного висновку Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві, 30 травня 2014 року до Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві надійшла заява від гр. ОСОБА_1 в якій вона вказує, що 30 травня 2014 року близько 10 години 35 хвилин її колишній чоловік гр. ОСОБА_4 змінив замок у вхідних дверях квартири АДРЕСА_1. Під час відпрацювання даного матеріалу у спілкуванні із гр. ОСОБА_4 була проведена профілактична бесіда виховного характеру щодо недопущення вчинення правопорушень у побуті.

В той же час, вказаний висновок не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ в розумінні ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, з огляду на наступне.

Як встановлено судом, ордер на проживання у АДРЕСА_1 було видано ОСОБА_4, як співробітнику УСБ України на сім'ю з трьох осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2

Відповідно до п. 27 Розділу ІІІ Постанови Ради Міністрів Українського РСР "Про службові жилі приміщення" від 04 лютого 1988 року № 37, наймач службового жилого приміщення вправі проживати в ньому разом з членами своєї сім'ї.

Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В той же час, наданий суду висновок не підтверджує факт чинення відповідачем ОСОБА_4 будь-яких перешкод позивачу та неповнолітнім дітям у користуванні спірною квартирою, а лише зазначає про проведення профілактичної бесіди з ОСОБА_4 Ні в судовому засіданні, ні до матеріалів позовної заяви стороною позивача не надано суду будь-яких доказів, які б підтверджували неможливість проживання позивача з неповнолітніми дітьми в спірній квартирі, неможливості їх заселення до помешкання, чинення перешкод у користуванні квартирою відповідачем ОСОБА_4 Також, стороною позивача не надано суду й доказів відсутності у позивача ключів від вхідних дверей спірної квартири та доказів того, що останні перебувають в одноособовому користуванні відповідача ОСОБА_4

Крім того, єдиною підставою для вселення в службове приміщення згідно положень ст. 122 ЖК Української РСР є ордер, який вже було видано 16 травня 2006 року Печерською районною в м. Києві державною адміністрацією на ім'я ОСОБА_4 на сім'ю з трьох осіб. Оскільки вказаний ордер з підстав та у порядку ст. 59 ЖК Української РСР недійсним не визнавався, позивач на день звернення до суду із даним позовом не була позбавлена права користування службовим жилим приміщенням, у зв'язку з чим мала можливість нарівні з відповідачем ОСОБА_4 користуватися спірною квартирою.

Відповідно до ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на вищевикладене, судом не вбачається підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині вселення її та її малолітніх дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_2 у спірну квартиру, зобов'язання ОСОБА_4 надати позивачу ключі від вхідних дверей до спірної квартири та зобов'язання відповідача ОСОБА_4 не чинити перешкоди у користуванні позивачу та малолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_2 спірною квартирою та визначення способу користування спірною квартирою шляхом надання їй та малолітнім дітям ОСОБА_2 та ОСОБА_2 в користування кімнату площею 24,4 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, виділення ОСОБА_4 в користування кімнату площею 20,1 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, залишення в спільному користуванні сторін передпокій площею 8,73 кв.м., кухню площею 11,9 кв.м., ванну кімнату площею 3,1 кв.м., туалет площею 1,6 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1, оскільки позивачем не доведено факту порушення її прав, та прав неповнолітніх дітей, в частині неможливості вселення у спірну квартиру та чинення перешкод у проживанні та користуванні спірною квартирою відповідачем ОСОБА_4

Також не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині виселення зі спірної квартири ОСОБА_5, оскільки стороною позивача не надано жодних відомостей, що підтверджують факт проживання ОСОБА_5 у квартирі АДРЕСА_1. Посилання позивача, що дана обставина підтверджується копією позовної заяви поданою ОСОБА_4 до Дніпровського районного суду м. Києва в серпні 2014 року, не є належним та допустимим доказом у справі, в розумінні ст.ст. 57-59 Цивільного процесуального кодексу України.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на її користь на користь малолітніх дітей - ОСОБА_2 та ОСОБА_2 моральної шкоди у розмірі у розмірі 1000 гривень на кожного, то суд зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою.

Крім того, до юридичного складу, що є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання особи або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для особи додаткових зусиль для організації свого життя, ці обставини повинні бути належно доведені.

Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання особи, або втрата нею нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав цієї особи.

Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, позивачем не доведено порушення її житлових прав, як і порушення житлових прав неповнолітніх дітей, а відтак і недоведений факт моральних страждань, які на думку позивача вона та неповнолітні діти зазнала. Тому вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє від свого імені та в інтересах малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Головне управління Служби безпеки України про вселення, виселення, визначення порядку користування квартирою та відшкодування моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Оскільки суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, судом не вбачається підстав для відшкодування останній судових витрат у відповідності до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 118, 122, 123 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 23, 1167 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст. .ст. 10, 11, 14, 60, 79, 88, 197, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1, яка діє від свого імені та в інтересах малолітніх ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Головне управління Служби безпеки України про вселення, виселення, визначення порядку користування квартирою та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: