У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.

суддів: Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., СитнікО.М.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: відділ Держземагенства у Новомиргородському районі Кіровоградської області, Головне управління юстиції у Кіровоградській області, про визнання правочину недійсним, застосування наслідків його недійсності, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 29 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до державного акта на право приватної власності на землю, виданого 15 грудня 2009 року Новомиргородською районною державною адміністрацією, вона є власником земельної ділянки НОМЕР_1 загальною площею 0,9467 га, яка розташована на території Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, з кадастровим номером НОМЕР_2. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У 2010 році вона надала у користування вказану земельну ділянку ОСОБА_4 без укладення у встановленому законом порядку договору оренди земельної ділянки. У 2013 році вона дізналася, що відповідач самовільно, не попередивши її, без її дозволу склав, підписав та зареєстрував у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років. Договір оренди та акт приймання-передачі земельної ділянки вона не підписувала, згоди на укладення зазначеного договору не надавала, а також нікому не передавала повноважень за довіреністю на підписання договору оренди та акта приймання-передачі землі. Підписи у спірному договорі оренди земельної ділянки та в акті приймання-передачі виконані не нею, а невідомою особою з ретельним наслідуванням її підпису. Крім того, в спірному договорі земельної ділянки відсутні істотні умови договору, встановлені ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі».

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати недійсним з моменту укладення договір оренди землі від 20 березня 2011 року, укладений від її імені невідомою особою із ОСОБА_4, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22 квітня 2011 року за

№ 00040, та акт приймання-передачі земельної ділянки, який є додатком до зазначеного договору оренди землі; застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: скасувати запис у Державному реєстрі земель відділу Держкомзему у Новомиргородському районі від 22 квітня 2011 року за № 00040 та зобов'язати відповідача повернути вищевказану земельну ділянку.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 5 червня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним з моменту укладення договір оренди земельної ділянки НОМЕР_1, загальною площею 0,9467 га, яка розташована на території Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, з кадастровим номером НОМЕР_3, від 20 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22 квітня 2011 року за № 00040. Скасовано запис про реєстрацію договору оренди земельної ділянки НОМЕР_1, загальною площею 0,9467 га, з кадастровим номером НОМЕР_2, від 20 березня 2011 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі від 22 квітня 2011 року за № 00040. Зобов'язано ОСОБА_4 повернути ОСОБА_3 земельну ділянку НОМЕР_1. Загальною площею 0,9467 га, яка розташована на території Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, з кадастровим номером НОМЕР_2, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акта про право приватної власності на землю, виданого 15 грудня 2009 року Новомиргородською районною державною адміністрацією Кіровоградської області. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 29 липня 2015 року рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 5 червня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 29 липня 2015 року, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити в силі рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 5 червня 2015 року.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, виходив із того, що ОСОБА_3 не підписувала договір оренди земельної ділянки із ОСОБА_4, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи, договір оренди земельної ділянки є недійсним, оскільки між сторонами не було досягнуто згоди щодо усіх істотних умов.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що позивачем не було доведено, що спірний договір оренди порушує її законні права на володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, як приватною власністю та не доведено, що підпис у спірному договорі виконано не нею.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції погодитись не можна з огляду на наступне.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, виданого 15 грудня 2009 року Новомиргородською районною державною адміністрацією, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0,9467 га, розташованої на території Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 7).

20 березня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 10 років, який зареєстровано у відділі Держкомзему у Новомиргородському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 22 квітня 2011 року № 00040 (а.с. 45-47).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що зазначений договір оренди не підписувала, тому така угода згідно зі ст. 215 ЦК України є недійсною.

Відповідно до висновку експерта від 8 травня 2015 року, підписи від імені ОСОБА_3 у графі «Орендодавець» договору оренди земельної ділянки НОМЕР_1 від 20 березня 2011 року та у графі «орендодавець передав» акта приймання-передачі земельної ділянки НОМЕР_1 від 20 березня 2011 року виконані не самою ОСОБА_3, а іншою особою.

Відповідно до положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Положеннями ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_4 у своїй апеляційній скарзі посилався на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права. При цьому вказував на неповне з'ясування судом всіх обставин у справі, зокрема зазначав, що належним чином не було з'ясовано основне питання у справі щодо підпису позивача у спірному договорі оренди земельної ділянки, а проведена в ході розгляду справи судово-почеркознавча експертиза викликає сумніви в її правильності.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що судова почеркознавча експертиза проведена із порушенням вимог закону, що дало суду підстави вважати висновок цієї експертизи неналежним доказом у справі.

При цьому суд апеляційної інстанції не врахував, що відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). У ч. 2 цієї статті передбачено, що, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» судам роз'яснено, що повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Отже, у разі виявлення порушень, допущених районним судом при призначенні судової експертизи, апеляційний суд мав їх усунути шляхом призначення повторної або додаткової експертизи у порядку, передбаченому ЦПК України.

Проте суд апеляційної інстанції, виявивши зазначені недоліки, не усунув їх, не вирішив питання про призначення повторної судової почеркознавчої експертизи, а відмовив у задоволенні позову, взявши до уваги заперечення відповідача.

При цьому суд апеляційної інстанції залишив поза увагою те, що перевірка належності підпису особі не може підтверджуватись будь-якими засобами доказування, а встановлення зазначеної обставини потребує спеціальних знань, всупереч вимогам ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд апеляційної інстанції не роз'яснив сторонам права подавати клопотання про призначення додаткової експертизи та наслідки невчинення таких процесуальних дій, не роз'яснив, що відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, суд апеляційної інстанції не з'ясував всі обставини у справі, не дослідив докази та не надав їм оцінки.

Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення спору і ці порушення допущені судом апеляційної інстанції при розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану

представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 29 липня 2015 року скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: відділ Держземагенства у Новомиргородському районі Кіровоградської області, Головне управління юстиції у Кіровоградській області, про визнання правочину недійсним, застосування наслідків його недійсності передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

О.М. Ситнік