Справа № 458/1487/14-ц 2/458/15/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року Турківський районний суд Львівської області в складі: головуючої, судді Строни Т.Г., при секретарі Сисан С.І., розглянувши в м.Турці позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Лімнянської сільської ради Турківського району Львівської області, третя особа - відділ Держземагенства у Турківському районі Львівської області, про скасування державного акту на земельну ділянку, повернення самовільно зайнятої ділянки, стягнення відшкодування майнової та моральної шкоди,

встановив:

18.11.2014 року до суду із даним позовом звернувся ОСОБА_1.

Посилається на те, що проживає в с. Лімна та має в користуванні земельну ділянку площею 0,80 га, яка знаходиться в урочищі "Город", і була передана йому у приватну власність 12.12.1995 року ухвалою Лімнянської сільської ради.

В 1995 році земельною комісією в складі голови Лімнянської сільської ради Свердана М.Г., землевпорядника сільської ради Корпач С.І., землевпорядника землевпорядної експедиції Львівського державного сільськогосподарського інституту Тимчака О.Б. було проведено обмір земельних ділянок, які перебували у власності громадян, в тому числі і його земельної ділянки в с. Лімна Турківського району.

Відповідно до результатів проведеного обміру комісією складно Акт-542 від 03 вересня 1995 року про те, що було обміряно його земельну ділянку та складено абрис та експлікацію земель, якими він користується. На підставі цього акту Лімнянською сільською радою було прийнято ухвалу від 12 грудня 1995 року про передачу земельних ділянок у приватну власність і користування громадян, в тому числі і йому передано 0.80 га землі.

По обидва боки його земельної ділянки, яка розташована в урочищі "Город", знаходиться земельна ділянка відповідача ОСОБА_2.

Відповідач ОСОБА_2 з метою захоплення його земельної ділянки в 2012 році перемістив межу, що поділяє їх земельні ділянки, більше як на 0.5-1 м. вглиб його земельної ділянки, захопив частину земельної ділянки і на частині земельної ділянки встановив дерев'яну огорожу.

16.04.2013 року комісією Лімнянської сільської ради було складено акт, в якому вказано, що комісією встановлено факт захоплення земельної ділянки позивача на 0.5-1 м погонні довжиною 165 м., зобов'язано відповідача повернути захоплену земельну ділянку, встановити огорожу за старими межами згідно з абрисами, зазначеними в акті № 542 від 03 вересня 1995 року.

Оскільки відповідач не виконав вимоги сільської ради про повернення захопленої земельної ділянки, він повторно звернувся із заявою в сільську раду і 17 червня 2013 року комісією сільської ради було розглянуто його заяву та повторно складено акт, в якому вказано, що комісією встановлено факт захоплення земельної ділянки на 0.6-1 метри погонні довжиною 150 м., і зазначено, що ОСОБА_2 добровільно повертати захоплену земельну ділянку відмовляється, та рекомендовано звернутись до суду.

Просить суд :

- визанати незаконним та скасувати рішення № 444 від 01.12.2008 року, прийняте Лімнянською сільською радою, "Про затвердження технічної документації та передачу земельних ділянок у власність" ОСОБА_2;

- визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку в с. Лімна Турківського району Львівської області, виданий на ім'я ОСОБА_2 на підставі рішення № 444 від 01.12.2008 року, кадастровий номер :01:009:0002, та скасувати його державну реєстрацію;

- визнати недійсним та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку в с. Лімна Турківського району Львівської області, виданий на ім'я ОСОБА_2 на підставі рішення № 444 від 01.12.2008 року, кадастровий номер :01:009:0003, та скасувати його державну реєстрацію;

- зобов'язати ОСОБА_2 повернути самовільно зайняту земельну ділянку в урочищі "Город" в с. Лімна Турківського району та знести огорожу, яка ним встановлена на захопленій земельній ділянці;

- стягнути із відповідача в його користь відшкодування майнової шкоди в сумі 563 грн. 63 коп. та моральної шкоди, завданої протиправними діями, в розмірі 30000 грн.;

- стягнути із відповідача в його користь відшкодування понесених ним судових витрат.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали і надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково на запитання головуючої позивач пояснив, що він оспорюване рішення сільської ради вважає незаконним тому, що земельна ділянка відповідачу надана у приватну власність у порядку приватизації, а повинна бути надана у порядку відведення, також він не був присутній при узгодженні меж земельної ділянки.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник позов не визнали та надали пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях. Вважають, що потрібно відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі з наступних підстав:

1) позивачем в позовній заяві вказано, що відповідач ОСОБА_2 в 2012 році самовільно захопив частину його земельної ділянки. За цим фактом він звернувся до Лімнянської сільської ради, яка за результатом звернення створила комісію та склала акт, який підтверджує факт самовільного захоплення земельної ділянки;

2) позивачем до позовної заяви додано Акт від 17.06.2013р., в якому позивачу рекомендовано звернутись до суду із позовом про повернення самовільно захопленої земельної ділянки. Проте комісія, яка складала цей акт, не врахувала можливість вирішення цього спору у позасудовому порядку, а саме звернувшись до Держсільгоспінспекції у Львівській області;

3) у своїй позовній заяві позивач посилається на ухвалу ВСУ від 08.06.2011р. та зазначає, що вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого видано оспорюваний державний акт, проте жодних доказів та навіть і стверджень, які б вказували на незаконність рішення Лімнянської сільської ради про передачу у безоплатну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, ОСОБА_1 не надає;

4) позивач стверджує, що йому не було відомо про виготовлення відповідачем правовстановлюючих документів на земельні ділянки. Це свідомий обман, так як йому про цей факт було відомо. Під час проведення замірів земельних ділянок його було запрошено, проте він відмовлявся підписати акт встановлення меж земельної ділянки в натурі;

5) позивач пред'явив вимогу про відшкодування йому матеріальної шкоди в сумі 558 грн.13 коп. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Так як жодних порушень прав позивача з боку відповідача допущено не було, то вважають цю вимогу безпідставною.

Позивач, пред'явивши вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30000 грн. у зв'язку із нібито протиправними діями відповідача, які полягають в самовільному захопленні частини його земельної ділянки, не надав жодних належних та допустимих доказів як в рахунок протиправних дій з боку відповідача, спрямованих на самовільне захоплення землі відповідача, про що було зазначено вище, так і жодних доказів щодо заподіяння йому моральної шкоди та його розміру.

Представник Лімнянської сільської ради пояснив, що сільська рада діяла у межах діючого законодавства. За часів радянської влади на місці спірних земельних ділянок була розорана колгоспна земля.

Позивач ОСОБА_1 тривалий час на території Лімнянської сільської ради хоча і зареєстрований, однак не проживає, своєї адреси фактичного місця проживання він сільській раді не повідомляв; коли проходила приватизація землі, знайти його було неможливо.

В судове засідання представник третьої особи не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся завчасно і належним чином.

Вислухавши сторони, їх представників, дослідивши обставини справи, всі наявні документи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що за часів радянської влади на місці спірних земельних ділянок була розорана колгоспна земля.

В серпні та вересні 1995 року земельною комісією Лімнянської сільської ради народних депутатів Турківського району Львівської області в складі голови сільради, землевпорядника сільради та землевпорядника землевпорядної експедиції Львівського державного сільськогосподарського інституту проведено обмір земель в межах села Лімна, що перебували у постійному користуванні жителів села, в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_6, матері відповідача ОСОБА_2 Правові підстави користування земельними ділянками, - хто їх надавав, а чи це самозахват, а чи законне користування, - даною комісією не перевірялися.

На час цього обміру ОСОБА_1 користувався земельними ділянками загальною площею 2,246 га, а ОСОБА_6 загальною площею 0,935 га. Правові підстави користування на той час цими земельними ділянками, чи надавалися вони у користування компетентними органами, сторони пояснити суду не змогли.

26.12.1992 року Кабінетом Міністрів України був виданий Декрет № 15-92 "Про приватизацію земельних ділянок", згідно із яким сільські Ради народних депутатів було зобов'язано забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених Земельним кодексом України. При цьому було зазначено, що передача громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок для цілей, вказаних цим Декретом, провадиться один раз, про що обов'язково робиться місцевими Радами народних депутатів відмітка у паспорті або документі, який його замінює. Право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених цим Декретом, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю.

На той час вже діяв ЗК України від 13.03.1992 року, згідно із яким приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документу, що посвідчує право власності або право користування землею заборонялося.

21.12.1995 року сесією Лімнянської сільської ради Турківського району Львівської області на підставі ЗК України 1992 року та Декрету КМ України № 15-92 від 26.12.1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" було прийнято рішення (ухвалу) про передачу у приватну власність:

- ОСОБА_1 0,80 га землі, в тому числі 0,58 га для ведення особистого підсобного господарства та 0,22 га для будівництва та обслуговування житлового будинку;

- ОСОБА_6 (матері відповідача ОСОБА_2.) 0,72 землі, в тому числі 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства та 0,12 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

При цьому у рішенні (ухвалі) про передачу земельних ділянок у приватну власність не зазначено, чи громадянам передаються саме ті земельні ділянки, які обміряла земельна комісія разом із представником сільськогосподарського інституту в серпні-вересні 1995 року, а чи якісь інші. Тобто місце розташування цих ділянок в рішенні (ухвалі) сільської ради від 21.12.1995 року не зазначено.

На підставі цього рішення (ухвали) у земельно-кадастровій книзі Лімнянської сільської ради Турківського району Львівської області було зроблено записи:

-№ 217 щодо ОСОБА_1, згідно із яким місцезнаходження та площу земельних ділянок, переданих йому у приватну власність зазначено таким чином: АДРЕСА_1 (загальна площа зазначена 0,82 га, що суперечить рішенню сільської ради від 21.12.1995 року, згідно із яким надано у приватну власність лише 0,80 га. Причини такої розбіжності ані позивач, ані представник сільської ради суду пояснити не змогли);

-№ 562 щодо ОСОБА_6, згідно із яким місцезнаходження та площу земельних ділянок, переданих їй у приватну власність зазначено таким чином: урочище АДРЕСА_2 (загальна площа зазначена 0,72 га, що відповідає рішенню сільської ради від 21.12.1995 року).

Всупереч вимогам ч. 1 ст. 22 Земельного кодексу України 1992 року та за відсутності ініціативи землекористувачів ОСОБА_1 та ОСОБА_6 встановлення землевпорядними організаціями меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), отримання документу, що посвідчує це право, не відбулося, відмітки у паспорті або документі, який його замінює, не вчинялися, і право власності на землю як у ОСОБА_1, так і у ОСОБА_6, на підставі Декрету КМ України № 15-92 від 26.12.1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" та ЗК України 1992 року не виникло.

Незважаючи на це, всупереч вимогам ст. 22 ЗК України 1992 року, згідно із якою приступати до використання земельної ділянки до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документу, що посвідчує право власності або право користування землею заборонялося, як ОСОБА_1, так і ОСОБА_6, користувалися земельними ділянками, зазначеними у рішенні сільської ради від 21.12.1995 року, однак межі цих земельних ділянок ніхто в натурі (на місцевості) не виносив, точні площі користування земельними ділянками не визначав і відмітки у паспорті або документі, який його замінює, не вчиняв.

У зв'язку із наведеним вище визначити точні межі і місце розташування земельної ділянки, яка виділялася ОСОБА_7 в урочищі "Город" внаслідок також і розбіжності в ухвалі сільської ради від 21.12.1995 року та записів у земельно-кадастровій книзі на даний час неможливо.

Декрет КМ України № 15-92 від 26.12.1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" діяв до 2006 року, а Земельний кодекс України 1992 року до 2002 року. Під час дії цих нормативних актів їх вимоги щодо оформлення права власності на земельні ділянки виконані не були. Тобто, сторони користувалися земельними ділянками всупереч вимогам Декрету КМ України № 15-92 від 26.12.1992 року "Про приватизацію земельних ділянок" та Земельного кодексу України 1992 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6, мати відповідача, померла в с.Лімна Турківського району Львівської області, після її смерті земельними ділянками став користуватися її син, ОСОБА_2

01.12.2008 року Лімнянська сільська рада, розглянувши заяву ОСОБА_2 та виготовлену ним технічну документацію на земельні ділянки, прийняла рішення № 444, яким одночасно затвердила технічну документацію по підготовці та видачі державних актів на право власності для ведення особистого селянського господарства гр. ОСОБА_2 та передала йому безкоштовно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства загальною площею 1,6303 га та для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га в с. Лімна Лімнянської сільської ради. Це рішення прийнято сільською радою у межах своєї компетенції та відповідно до діючих норм ЗК України.

На підставі цього рішення начальником Управління Держкомзему в Турківському районі та головою Лімнянської сільської ради 10.12.2009 року відповідачу ОСОБА_2 видано в тому числі: Державний акт серії ЯИ № 214853 на право власності на земельну ділянку площею 0,2125 га для ведення особистого селянського господарства в с. Лімна Турківського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0003 та Державний акт серії ЯИ № 214850 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для обслуговування жилого будинку і господарських споруд в АДРЕСА_3, кадастровий номер земельної ділянки :01:009:0002.

Реєстрація права власності на ці земельні ділянки вчинена 10.06.2010 року.

Коли позивач ОСОБА_1 в 2013 році звернувся до Лімнянської сільської ради, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 захопив частину його земельної ділянки в урочищі "Город", комісіями сільської ради помилково 16.04.2013 року та 17.06.2013 року було складено акти про те, що ОСОБА_2 нібито самовільно захопив частину земельної ділянки ОСОБА_1, оскільки при цьому не було враховано ту обставину, що на час їх складання ОСОБА_2 був власником земельних ділянок згідно із рішенням сільської ради. Про помилковість цих актів свідчить також те, що обмір земельних ділянок комісія проводила орієнтовно, без залучення спеціалістів і точної площі не визначила. На підставі цих актів позивач ОСОБА_1 25.11.2013 року звернувся до Турківського районного суду Львівської області із позовом, в якому просив суд зобов'язати відповідача ОСОБА_2 повернути йому самовільно захоплену земельну ділянку в урочищі "Город", однак в судовому засіданні 31.01.2014 року подав заяву про залишення його позову без розгляду.

Після цього позивач звернувся до Лімнянської сільської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки в урочищі "Город". Тобто, на час подачі заяви до сільської ради ОСОБА_1 фактично визнавав себе таким, що не має у власності спірної земельної ділянки та відповідних документів щодо її обміру і меж.

02.06.2014 року Лімнянська сільська рада, розглянувши заяву ОСОБА_1, на підставі статей 12, 118, 121 ЗК України 2002 року, тобто визнавши за ОСОБА_7 право на приватизацію земельної ділянки вже на підставі діючого ЗК України 2002 року, прийняла рішення № 247, згідно із яким надала дозвіл на розроблення позивачем ОСОБА_1 проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,31 га. При цьому сільською радою було визнано відсутність чітких меж землекористування ОСОБА_1 та точної площі земельної ділянки, яка відводиться ОСОБА_1 Тобто сільською радою не враховано своє попереднє рішення від 21.12.1995 року як таке, що не виконане і по даний час.

Після цього рішення сільської ради від 02.06.2014 року, яке позивач, бувши із ним згідним, не оскаржив і по даний час, він звернувся до суду із даним позовом.

Наведені вище обставини підтверджуються такими доказами: копією ухвали Лімнянської сільської ради від 21.12.1995 року та додатком до нього (а.с. 14-16, 74-77); копією рішення сільської ради (а.с. 6); копією рішення Лімнянської сільської ради № 247 (а.с. 11); Державними актами на право власності на земельні ділянки (а.с. 24); довідкою Лімнянської сільської ради № 1769 від 10.11.2014 року (а.с. 45); Земельно-кадастровою книгою реєстрації громадян, яким безплатно передано земельні ділянки у приватну власність Лімнянської сільської ради Турківського району Львівської області (а.с. 49,50); актами № 542 від 03.09.21995 року та № 532 від 27.08.1995 року земельної комісії Лімнянської сільської ради народних депутатів Турківського району Львівської області в складі голови сільради, землевпорядника сільради та землевпорядника землевпорядної експедиції Львівського державного сільськогосподарського інституту про обмір земель в межах села Лімна, що перебували у постійному користуванні жителів села, в тому числі ОСОБА_1 та ОСОБА_6, матері відповідача ОСОБА_2; технічною документацією із землеустрою щодо складання Державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_8 (а.с. 66); довідкою Лімнянської сільської ради № 07 від 22.01.2015 року; матеріалами цивільної справи № 2-26/14 Турківського районного суду за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про повернення самовільно захопленої земельної ділянки; повторним свідоцтвом про народження відповідача ОСОБА_2 від 25.09.2003 року, свідоцтвом про переміну відповідачем свого прізвища від 12.09.2003 року; повторним свідоцтвом про смерть ОСОБА_6 від 05.02.2015 року.

Не довіряти цим доказам у суду на даний час підстав немає.

Законність підстав користування спірною земельною ділянкою, враховуючи розбіжність у земельно-кадастровій книзі та ухвалі про надання земельних ділянок у власність від 21.12.1995 року, та відсутність факту виносу меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) позивачем не доведено. Суд не може прийняти запис у земельно-кадастровій книзі як такий, що посвідчує право власності позивача на земельну ділянку, так як він суперечить ухвалі про передачу земельних ділянок у власність: надано 0,80 га, а запис у земельно-кадастровій книзі на 0,82 га; і невідомо, звідки взялися ще 0,02 га. Також, оскільки відсутній акт виносу земельної ділянки в натурі (на місцевості), визначити дійсне, надане згідно із законом, місце розташування спірної земельної ділянки і її межі на даний час неможливо. При цьому суд враховує, що в урочищі "Город" земельними ділянками користуються декілька жителів села Лімна, а тому визначені ним межі спірної земельної ділянки позивачем не доведено, хоча для вирішення даного спору по суті це має важливе значення. При цьому суд також зауважує, що позивач тривалий час в селі Лімна не проживає і земельною ділянкою не користується, що в судовому засіданні підтвердив сільський голова, а також не заперечував і сам позивач.

Посилання позивача на те, що в 2012 році відповідач ОСОБА_2 перемістив межу, що поділяє їх земельні ділянки, більше як на 0.5-1 м. вглиб його земельної ділянки та захопив частину земельної ділянки і на частині земельної ділянки встановив дерев'яну огорожу, що ґрунтуються на актах від 16.04.2013 року комісії Лімнянської сільської ради (згідно з абрисами зазначених в акту № 542 від 03 вересня 1995 року) та від 17 червня 2013 року як на підставу своїх вимог, суд вважає необгрунтованими, оскільки акти обміру земельних ділянок в 1995 році складалися комісіями, які, як видно із актів, обміряли земельні ділянки, якими на той час користувалися жителі села Лімна, в тому числі позивач та мати відповідача. Законності підстав користування цими земельними ділянками дані комісії не перевіряли, і не всі земельні ділянки, якими позивач на той час користувався, йому передано у приватну власність: користувався він земельними ділянками загальної площею 2,246 га, а передано у власність згідно із ухвалою сільської ради лише 0,80 га. Однак комісії сільської ради, обміряючи спірні земельні ділянки, 16.04.2013 року та 17 червня 2013 року, причому не точно, а орієнтовно, виходили із даних обмірів від 03.09.1995 року, що є юридично неспроможним, так як законність підстав користування земельними ділянками в 1995 році позивачем не доведено. В судовому засіданні він пояснив, що цими земельними ділянками користувалися ще його батьки. Однак суд зауважує, що ніяких підтверджуючих документів цього твердження, а також інших доказів, позивачем суду не надано. Враховуючи наведені вище аргументи, акти обміру за 1995 рік (а.с. 7-10 а.с. 50) та акти комісій сільради (а.с. 12, 13) суд до уваги не приймає.

Із аналогічних підстав суд також критично оцінює довідку № 1795 від13.11.2014 року, видану Лімнянською сільською радою ОСОБА_1 (а.с.20) про те, що земельна ділянка в урочищі "Город" площею 0,31 га становила довжиною 192.0 м.п., шириною з південної сторони - 16.10 м.п. та північної сторони - 16.2 м.п. При цьому суд також враховує, що представник сільської ради не зміг ствердити, що дана земельна ділянка виносилася в натурі (на місцевості), а також пояснити розбіжності у рішенні (ухвалі) сільради від 21.12.1995 року та записах у земельно-кадастровій книзі (до якої саме земельної ділянки додано 0,02 га).

Посилання на обов'язковість узгодження із ним меж земельної ділянки ОСОБА_2 не ґрунтується на положеннях Закону України "Про Державний земельний кадастр", Постанові КМ України № 1051 від 17.10.2013 року "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру" та Порядку ведення Державного земельного кадастру.

Також суд не приймає до уваги при вирішенні даного спору ситуаційну схему та креслення до неї (а.с. 17,18), які виготовлені на замовлення позивача і за його кошти, так як невідомо, чим керувався спеціаліст, який виготовляв ці документи, при визначенні ним меж спірних земельних ділянок, в тому числі і ОСОБА_1 Як пояснив сам позивач, - де є межі земельних ділянок, - показував спеціалісту саме він, при цьому представники сільської ради та відповідач присутні не були.

В силу ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських рад у галузі земельних відносин належить в тому числі розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до ЗУ України.

Враховуючи наведені вище обставини справи та вимоги закону, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визнання недійсними та скасування державних актів на право приватної власності на землю ОСОБА_2, визнання незаконним та скасування рішення сільської ради та зобов'язання повернення самовільно захопленої земельної ділянки безпідставними, оскільки судом у даній справі не встановлено порушень сільською радою норм діючого земельного законодавства. Про це непрямо також підтверджують дії самого позивача, який після звернення до суду в 2013 році із позовом до ОСОБА_2 про повернення самовільно захопленої земельної ділянки в ході розгляду справи написав заяву про залишення його позовної заяви без розгляду, після чого звернувся до Лімнянської сільської ради із заявою про приватизацію земельної ділянки в урочищі "Город". Тобто, на час подачі заяви до сільської ради ОСОБА_1 фактично визнавав себе таким, що не має у власності спірної земельної ділянки та відповідних документів щодо її обміру і меж.

При цьому суд визнає неправомірним запис № 217 у Земельно-кадастровій книзі Лімнянської сільської ради Турківського району Львівської області щодо ОСОБА_1, згідно із яким місцезнаходження та площу земельних ділянок, переданих йому у приватну власність зазначено таким чином: АДРЕСА_1, тому що даний запис суперечить рішенню (ухвалі) Лімнянської сільської ради Турківського району Львівської області від 21.12.1995 року, згідно із яким ОСОБА_1 надано у приватну власність лише 0,80 га., і причини такої розбіжності ані позивач, ані представник сільської ради суду пояснити не змогли.

В силу ст.ст. 23,1166 ЦК України підставами відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду є прийняття неправомірних рішень, вчинення неправомірних дій чи неправомірна бездіяльність. Оскільки судом не встановлено, що незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідачів позивачу завдано шкоду, законні підстави для задоволення його позову в частині відшкодування шкоди у суду відсутні.

В силу ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджуються судом із другої сторони лише на відшкодування стороні, на користь якої ухвалено рішення.

На підставі наведеного вище та керуючись ст.ст. 4,10,11,60,212-215 ЦПК України, ст. ст. 23, 1166, 1167 ЦК України, ст. 22 Земельного кодексу України 1992 року, ст.ст. 5,12,81,125,193-204 ЗК України, Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні", Декретом КМ України № 15-92 від 26.12.1992 року "Про приватизацію земельних ділянок", Законом України "Про Державний земельний кадастр", Постановою КМ України № 1051 від 17.10.2013 року "Про затвердження Порядку ведення Державного земельного кадастру", Порядком ведення Державного земельного кадастру, суд

вирішив:

у задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Львівської області через Турківський районний суд Львівської області протягом 10 днів із дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів із дня отримання копії даного рішення.

Повний текст рішення виготовлений 07.03.2015 року.

Головуюча-