Справа № 639/8872/13-ц
Провадження 2/639/61/15
21 квітня 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:
Головуючого - судді Шиянової Л. О.
За участю секретаря - Давтян К.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,-
У жовтні 2013 року позивач ОСОБА_1 через представника звернувся в суд із вказаним позовом до відповідача ОСОБА_3. Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер, ухвалою суду від 18 березня 2014 року провадження у справі було зупинено до закінчення строку, визначеного ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття за ним спадщини. Ухвалою суду від 26 листопада 2014 року до участі у справі в якості відповідача був залучений правонаступник ОСОБА_3 - його дружина ОСОБА_2. У січні 2015 року позивач через представник подав суду уточнений позов, в якому просив стягнути на його користь із відповідача ОСОБА_2 , яка є правонаступником померлого ОСОБА_3, безпідставно набуті кошти в сумі, еквівалентній 7 000 доларам США за курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення у справі, та 7 500 грн. 00 коп. Крім того, позивач також просив стягнути на його користь із відповідача ОСОБА_2 проценти за користування безпідставно набутими коштами в сумі, еквівалентній 3 332 доларам США за курсом НБУ станом на момент ухвалення рішення у справі, та 3 570 грн. 00 коп.
З урахуванням уточнень, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 25 червня 2009 року ОСОБА_1 уклав із ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір міни, за яким в обмін на монети з доплатою він отримав у власність від ОСОБА_3 153/300 частин домоволодіння АДРЕСА_1 а ОСОБА_3 отримав від позивача монети та доплату в розмірі 103 720 гривень. Оскільки судовими рішеннями, які набрали законної сили, вказаний договір міни був визнаний недійним, і обміняна частина будинку таким чином була повернута ОСОБА_3, позивач вимагав стягнути безпідставно набуті ОСОБА_3 грошові кошти, які він отримав від позивача під час укладення вказаного договору, із процентами за користування ними.
Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, останній подав до суду заяву з проханням розглянути справи за їхньої відсутності і зазначив про згоду на заочний розгляд справи в разі неявки відповідача.
Відповідач ОСОБА_2 неодноразово в судове засідання не з'явилася, повідомлялася судом належним чином про час і місце розгляду справи, ніяких заяв суду не подала, у зв'язку з чим суд розглядає справу за її відсутності при заочному розгляді справи зі згоди позивача.
Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Судом встановлено, що між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір міни, посвідчений 25 червня 2009 року ПН ХМНО Малаховою Г. І. за реєстровим № 1697, за умовами його ОСОБА_3 передав позивачу у власність 153/300 домоволодіння АДРЕСА_1 Обмін вказаного домоволодіння здійснювався на монети із отриманням ОСОБА_3 доплати від позивача в розмірі 103 720 грн. 00 коп.( а.с.9).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 грудня 2011 року було задоволено позов ОСОБА_3 і вирішено визнати укладений ним із позивачем договір міни від 25 червня 2009 року недійним. В задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення відмовлено ( а.с.10-14).

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 квітня 2012 року вирішено зобов'язати ОСОБА_1 оформити із ОСОБА_3 договір позики на суму 7 000 доларів США та 7 500 гривень на строк і на умовах визначених додатково( а.с.15).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2012 року додаткове рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 квітня 2012 року скасовано, а рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 грудня 2011 року залишено без змін (а.с.16-21).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Визнаючи недійсним укладений позивачем із ОСОБА_3 договір міни від 25 червня 2009 року, суди встановили і виходили з того, що нотаріус, яка посвідчила договір, діяла сумлінно, виконала всі, передбачені законом, умови щодо роз'яснення ОСОБА_3 вимог законодавства, останній в силу свого віку, освідчення, матеріального становища, яке склалося у його сім'ї, добросовісно помилявся щодо правової природи правочину, який ним був підписаний.

У вказаних судових рішеннях також встановлено, що за договором міни від 25 червня 2009 року позивач не передавав ОСОБА_3 монети і 103 720 гривень, а натомість ОСОБА_3 отримав від позивача 7 000 доларів США та 7 500 грн.

Вказаними судовим рішеннями не встановлено, що отримані від позивача кошти в сумі 7 000 доларів США та 7 500 грн. ОСОБА_3 повернув повністю або частково. В матеріалах справи, що розглядається, доказів повернення позивачу ОСОБА_3 або його правонаступниками вказаних коштів також немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Визнання недійсним договору міни та застосування у зв'язку з цим двосторонньої реституції з невідворотністю породжує факт безпідставного користування грошовими коштами позивача як на протязі існування недійсного зобов'язання, так і після нього, аж до моменту, коли ці кошти будуть повернуті позивачеві в повному обсязі.

Враховуючи, що укладений між позивачем та ОСОБА_3 договір міни був визнаний судами недійсним, і позивач втратив право власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 але ОСОБА_3 отримані від позивача за цим договором кошти не повернув, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення на його користь безпідставно одержаних і утриманих ОСОБА_3 коштів в сумі 7 000 доларів США і 7 500 грн.

Оскільки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер, враховуючи, що виниклі між ним та позивачем грошові зобов'язання не є нерозривно пов'язаними з особою боржника і допускають правонаступництво, безпідставно збережені ОСОБА_3 кошти в сумі 7 000 доларів США і 7 500 грн. підлягають стягненню із його правонаступника відповідача ОСОБА_2, яка є дружиною ОСОБА_3, мешкала разом з ним на час його смерті і, оскільки не відмовилися від спадщини, в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважається такою, що її прийняла ( а.с.50,55-56,63-64,72).

Положення Глави 83 ЦК України застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Відповідно до ч. 2 ст. 1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

З моменту укладення 25 червня 2009 року договору міни і до цього часу кошти в розмірі 7 000 доларів США та 7 500 гривень знаходились і продовжують знаходитись у користуванні ОСОБА_3 та його правонаступника.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Право позивача на нарахування та отримання процентів за користування відповідачем його грошовими коштами передбачено законом.

Розмір процентів за користування коштами, отриманими на виконання правочину, визнаного судом недійсним, законом не встановлений.

У даному випадку слід застосовувати аналогію закону щодо розміру стягнення з Відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами відповідно до ст. 1048 ЦК України, оскільки статтею 8 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону), а в даному випадку подібність відносин полягає в користуванні грошовими коштами.

Скасовуючи Постанову Вищого господарського суду України від 01 листопада 2005 року, Верховний Суд України у своїй Постанові від 24 січня 2006 року у справі № 14/130 зазначив, що обґрунтованим і законним є нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі, визначеному положенням ст. 1048 ЦК України, оскільки між сторонами відсутні договірні відносини і розмір процентів спеціальним законом не визначений.

Крім того, рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 грудня 2011 року, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2012 року, встановлено, що 25 червня 2009 року між позивачем та ОСОБА_3 фактично було укладено не договір міни, а договір позики, за яким ОСОБА_3 отримав від позивача кошти в сумі 7 000 доларів США та 7 500 гривень.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В рішенні Жовтневого районного суду м. Харкова від 15 грудня 2011 року, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 11 жовтня 2012 року, встановлено, що ОСОБА_3 отримав позику від ОСОБА_1 в оплатне користування, але конкретний розмір таких процентів в судових рішеннях не встановлений.

У зв'язку з цим, розмір процентів має визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд погоджується із розрахунком позивача у його уточнені позовній заяві процентів за безпідставне користування ОСОБА_3 та його правонаступником ОСОБА_2 коштами позивача в період з 25.06.2009 року по 15.01.2015 року за періодами в залежності від суми безпідставно набутих коштів та відповідного рівня облікової ставки НБУ в розмірі 3 332 доларів США та 3 570 грн.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

За ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Загальний розмір заборгованості відповідача, що підлягає стягненню на користь позивача, складається із суми отриманих ОСОБА_3 коштів в розмірі 7 000 доларів США, що згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу на день постановлення рішення на рівні 22,246866 грн. за 1 долар США становить 155 728 грн. 06 коп., отриманих ОСОБА_3 коштів в розмірі 7 500 грн. 00 коп., процентів за користування в розмірі 3 332 доларів США, що згідно встановленого Національним банком України офіційного курсу на день постановлення рішення на рівні 22,246866 грн. за 1 долар США становить 74 126 грн. 55 коп., та 3 570 грн. 00 коп., а всього - 240 924 грн. 61 коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до ст. ст. 8, 192, 216, 533, 536, 1048, 1212, 1214, ЦК України, керуючись ст. ст. 57 - 61, 88, 169, 179, 208, 209, 212 - 215, 224 - 226 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2, яка є правонаступником ОСОБА_3, на користь позивача ОСОБА_1 безпідставно набуті кошти та проценти за користування ними на загальну суму 240 402 (двісті сорок тисяч чотириста дві) грн. 31 коп. та сплачені витрати по оплаті судового збору в розмірі 1 800 ( одна тисяча вісімсот) грн. 00 коп.

Стягнути з відповідача ОСОБА_2, яка є правонаступником ОСОБА_3, на користь держави судовий збір в розмірі 604 ( шістсот чотири) грн. 00 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.О.Шиянова.