Справа № 697/584/15-ц
№ пров. 2/697/325/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року

Канівський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Хорошун О.В.

за участю секретаря с/з Десятник О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Каневі, Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням ,

ВСТАНОВИВ :

Позивач звернулася в Канівський міськрайонний суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В позовній заяві вказала, що вона є власником домоволодіння, яке знаходится в АДРЕСА_1. В будинку зареєстровані ОСОБА_4, чоловік позивача, ОСОБА_5 - онук, ОСОБА_6 - внучка, ОСОБА_7 - син та ОСОБА_3 - колишня невістка, що підтверджується довідкою виданою виконавчим комітетом Канівської міської ради від 13.03.2015 року за №376. ОСОБА_3 з вересня 2006 року, після розлучення з сином позивачки ОСОБА_7, не проживає в спірному будинку по даний час та виїхала до Російської Федерації в м. Самару на постійне місце проживання. Факт відсутності відповідача підтверджується актом від 04.03.2015 року складеной сусідами по домоволодіннях ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які можуть засвідчити в разі необхідності. Просить суд визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

У судове засіданні позивач ОСОБА_2 не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала повністю, просить позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився хоча була належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через оголошення в пресі. Повідомлення про причину неявки в засідання відповідача до суду не надійшло, а тому суд вважає за можливе відповідно до п.4 ст. 169 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, вважає, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, зокрема, з копії свідоцтва НОМЕР_1 на право особистої власності на житловий будинок від 06.05.1986р., який розташований АДРЕСА_1, що він дійсно належить ОСОБА_2 на праві особистої власності, свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Канівського міськради народних депутатів №226 від 22.04.1986р., взамін договору купівлі - продажу від 22.11.1978г. (а.с.16)

З акту від 14.03.2015 року (а.с.4) вбачається, що ОСОБА_3, яка прописана по адресі АДРЕСА_1 з вересня 2006 року по даний час не проживає, за даною адресою є громадянкою Російської Федерації і виїхала в м. Самара.

Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України,

Об'єктом права власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім'ї власника житла, який не є його співвласником, на користування цим житлом обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у ньому.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником, або законом.

В ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Ст. 9 Житлового кодексу УРСР визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

В п. 53 Правових позицій судової колегії Верховного Суду України висловлених в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 01.12.1997р. роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу III Житлового кодексу України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду.

Згідно зі ст. 71 Житлового кодексу України за тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. В разі, якщо наймач або члени його сім'ї з поважних причин були відсутні понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а у випадку виникнення спору - судом.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає в спірному будинковолодінні, що підтверджується актом від 14.03.2015 р.

Відповідно до ст. ст. 319, 391 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та можливість їх повного задоволення.

Керуючись ст.10,60,88,212-215,294 ЦПК України, ст..71,72 ЖК України, ст..319, 391,405 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровану за адресою АДРЕСА_1, такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням, а саме будинком АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10 днів з дня отримання його копії.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий О . В . Хорошун