У х в а л а

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Коротуна В.М., Євграфової Є.П.,

Парінової І.К., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 в особі законного представника ОСОБА_3, ОСОБА_10 в особі законного представника ОСОБА_3, ОСОБА_11 в особі законного представника ОСОБА_3, ОСОБА_12 в особі законного представника ОСОБА_3, Дергачівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області, третя особа - служба у справах дітей Дергачівського районного управління служб у справах дітей районної державної адміністрації, про виселення, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_11 в особі законного представника ОСОБА_3, ОСОБА_11 в особі законного представника ОСОБА_3, ОСОБА_11 в особі законного представника ОСОБА_3, ОСОБА_12 в особі законного представника ОСОБА_3, Дергачівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про виселення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 10 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 12-26-И, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 79 150 доларів США.

На забезпечення виконання кредитного договору, 10 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок по АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та рішенням суду в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на житловий будинок за вказаною адресою шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів. Оскільки у зазначеному будинку зареєстровані та проживають наступні особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_7, а також діти: ОСОБА_9, 1998 року народження, ОСОБА_10 1999 року народження, ОСОБА_11 2001 року народження, ОСОБА_12 2013 року народження, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 26 квітня 2012 року звернувся до відповідачів з вимогою щодо добровільного виселення.

Проте зазначена вимога про виселення відповідачами виконана не була.

Враховуючи вказане, позивач просив виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_12 з житлового будинку за вказаною адресою та зобов'язати Дергачівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області зняти з реєстрації місця проживання ОСОБА_13, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12 за зазначеною адресою.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 05 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просить скасувати ухвалені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з безпідставності позовних вимог.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Судами встановлено, що 10 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №12-26-И, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 79 150 доларів США.

На забезпечення виконання кредитного договору 10 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок по АДРЕСА_1

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулося до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13 серпня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на житловий будинок по АДРЕСА_1 шляхом реалізації предмета іпотеки з прилюдних торгів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суди виходили з того, що виселення відповідачів з спірного будинку суперечить вимогам діючого законодавства та порушує права й інтереси дітей.

Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців.

Відповідно до частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позовних вимог про виселення, суди не надали належної оцінки тому, що рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13.08.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на спірний житловий будинок. Вказане рішення відповідачами не оскаржувалося та набрало законної сили.

Крім того, відповідно до роз'яснень, наданих у п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Враховуючи вказане, суди не надали належної оцінки тому, що укладений 10 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_4 іпотечний договір, предметом якого є житловий будинок по АДРЕСА_1 ніким з відповідачів не оспорювався та недійсним не визнавався.

Також, заперечуючи проти позову, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначало, що на день укладення іпотечного договору неповнолітні діти не мали права власності на предмет іпотеки чи право користування ним та не були зареєстровані у спірному будинку, про що відповідачем були надані банку відповідні документи.

Суди, вирішуючи справу, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України належним чином не перевірили вказаних доводів ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», зокрема, щодо наявності у ОСОБА_11, 1998 року народження, ОСОБА_11, 1999 року народження, ОСОБА_11, 2001 року народження, ОСОБА_12, 2013 року народження, права користування на спірний будинок на час укладення іпотечного договору.

Таким чином, суди, вирішуючи справу, не надали належної оцінки тому, що при вирішенні питання про виселення неповнолітніх дітей з належної їм житлової площі, повинні виходити з того, чи мали діти право власності, чи право користування на предмет іпотеки на момент укладення саме договору іпотеки.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами належним чином не встановлені, судами порушено норми матеріального та процесуального права, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 23 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: В.М. Коротун

Є.П. Євграфова

І.К. Парінова

О.В. Попович