АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09042015 м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Владичана А.І., Міцнея В.Ф.

секретар: Лук»янишина М.В.

за участю: позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої за довіреністю діє ОСОБА_2, на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 20 лютого 2015 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

Посилалася на те, що 15 липня 2004 року між нею та ОСОБА_3, який є її сином і ОСОБА_4, яка була її невісткою, був укладений договір дарування квартири в рівних частках кожному, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та яка належала їй на праві власності.

Укладаючи договір дарування, вона помилково вважала, що укладає договір довічного утримання.

17.11.2014 року Хотинським районним судом Чернівецької області був розірваний шлюб між її сином ОСОБА_3 та невісткою ОСОБА_4. Вважає, що саме з цього часу вона дізналася про порушене своє право, оскільки усвідомила наслідки укладеного договору.

Крім цього, посилалася на те, що у відповідачів право власності на оспорювану квартиру не виникло, оскільки не відбулася державна реєстрація права власності.

Просила визнати договір дарування №1341 від 15 липня 2004 року, укладений між нею та відповідачами, недійсним.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 20 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити рішення про задоволення позовних вимог. Посилалася на порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час укладення договору дарування позивачці були роз'яснені правові наслідки цієї правової угоди, яка в свою чергу підтвердила дійсність своїх намірів на її укладення, сторони домовились про істотні умови договору, а позивач не надала доказів того, що оспорюваний договір укладено під впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін (ст. 229 ЦК України).

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинули на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

У кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

З роз'яснень, викладених у п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Разом із тим, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 15 липня 2004 року між сторонами укладено договір дарування, за яким ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли в дар (в рівних частках кожен) квартиру АДРЕСА_1 (а.с.60).

За п.3 договору вбачається, що до його підписання дарувальник передала, а обдаровані прийняли майно і його символи.

Згідно п.9 договору сторонам роз»яснений зміст договору та його правові наслідки.

Як встановлено в судовому засіданні, що з часу укладення договору дарування позивачка в даній квартирі не проживала, оскільки має на праві власності інше житло в с.Ставчани Хотинського району. В спірній квартирі весь час проживали відповідачі.

Крім цього, в судовому засіданні апеляційної інстанції позивачка не змогла пояснити, які обов»язки за договором довічного утримання повинні були мати відповідачі, яке утримання вона бажала. В той же час вона пояснила, що саме вона допомагала дітям.

Спір щодо договору виник після того, як відповідачі розлучились і невістка відмовилась звільняти квартиру.

В засіданні апеляційної інстанції позивачка також пояснила, що уклала договір дарування під психологічним тиском сина та невістки, для збереження їх сім»ї, чим фактично визнала ту обставину, що була обізнана про те, який договір укладає.

Отже, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що у відповідачів не виникло право власності на оспорювану квартиру, оскільки не відбулася державна реєстрація нерухомого майна.

Відповідно до ст..334 ЦК України в редакції, яка існувала на час виникнення правовідносин, право власності у набувача майна за договором виникало з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч.3 ст.334 ЦК).

Згідно ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Зі змісту зазначеної статі вбачається, що законом не передбачено державної реєстрації договору дарування.

Отже, договір дарування є укладеним із моменту його нотаріального посвідчення, і державної реєстрації не потребує.

Суд повно, всебічно з'ясував обставини, що мають значення для справи, правильно встановив правовідносини, що склалися між сторонами, та зібраним у справі доказам дав належну оцінку. Будь-яких процесуальних порушень чи порушень норм матеріального права, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційний суд не вбачає.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє за довіреністю ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 20 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту вступу її в законну силу.

Головуючий:

Судді: