Справа № 368/1833/14-ц Головуючий у І інстанції Кириченко В.І.
Провадження № 22-ц/780/887/15 Доповідач у 2 інстанції Іванова
Категорія 38 24.03.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

24 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - Іванової І.В.,

суддів - Поліщука М.А., Сліпченка О.І.

при секретарі - Петленко І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 08 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа яка не заявляє самостійних вимог - Реєстраційна служба Кагарлицького районного управління юстиції про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку в спадковому майні,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась з даним позовом до суду про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом.

На обґрунтування своїх вимог послалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її та відповідачів мати ОСОБА_4 Вона є єдиною спадкоємицею по заповіту матері на все майно, прийняла спадщину, проте не може в нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно, так як за життя спадкодавець не провела державну реєстрацію права власності на спадковий будинок і також втрачено оригінал державного акта на право власності на земельну ділянку. Тому позивачка просила визнати за нею в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4 право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 4,0568 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись з зустрічним позовом до ОСОБА_3 посилаючись на те, що спірний будинок придбаний батьком і матір'ю у шлюбі в 1974 році де батько ОСОБА_5 значиться головою двору до 1979 року. З 1980 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 їх батько проживав в іншій сім'ї за іншою адресою. після смерті батька, вони прийняли спадщину, тому просили встановити факт прийняття спадщини кожним після смерті батька та визнати право власності на 1/6 частину спірного житлового будинку за кожним в порядку спадкування після смерті батька.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 08 грудня 2014 року

Позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за позивачкою ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 4,0568 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва яка розташована на території Шубівської сільської ради Кагарлицького району Київської області, згідно державного акта серії НОМЕР_1, виданого Кагарлицькою РДА 29 серпня 2005 року.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, просять рішення скасувати в частині визнання за позивачкою права власності на житловий будинок та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачці в частині визнання за нею права власності на 1/3 частину житлового будинку, а за ними визнати право власності на 1/6 частину спірного житлового будинку за кожним.

Посилаються на те, що у оскаржуваному рішенні встановлено, що спірний будинок на час смерті батька був майном колгоспного двору, а не спільним сумісним майном подружжя, але і за таких обставин вважають, що визнаючи позивачку власником всього будинку, суд порушив їх майнові права, оскільки на час набуття чинності ЗУ «Про власність» вони брали безпосередню участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору, тому набули право власності на майно колгоспного двору.

Колегія суддів, заслухавши суддю доповідача, пояснення учасників, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Згідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку судом першої інстанції ці вимоги закону у повному обсязі не виконано.

Матеріалами справи встановлено, що спірний будинок придбаний батьком і матір'ю сторін у шлюбі в 1974 році, про що зазначено у погосподарській книзі Шубівської сільської ради, де батько сторін значиться головою двору до 1979 року. Суспільна група господарства була колгоспний двір з особовим рахунком НОМЕР_2, де також зазначено, що голова двору ОСОБА_5 працював трактористом в колгоспі, а його дружина ОСОБА_4 різноробочою в цьому ж колгоспі, та була членом колгоспу. У 1986 року шлюб між батьками було розірвано.

При цьому з 1980 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 батько сторін спору проживав в іншій сім'ї за адресою АДРЕСА_2.

Крім того, згідно акту від 1 жовтня 2014 року, складеного відповідно даних господарських книг, відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2, діти ОСОБА_5 і ОСОБА_4 були членами колгоспного двору до 1990 року, а позивачка стала членом колгоспного двору і проживала у спірному будинку разом з матір'ю з дня народження і мешкає дотепер. У ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, на випадок смерті вона залишила заповіт від 10.02.2005 року, яким все своє майно заповіла дочці, позивачці у справі.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, не заперечуються сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69.

Задовольняючи позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції, виходив із того, що спірний будинок на час смерті батька сторін спору був майном колгоспного двору, а не спільним сумісним майном подружжя, тому зустрічний позив про визнання права власності на спірне майно, як на спадщину після смерті батька необґрунтований, а позивачка, яка прийняла спадщину після смерті матері, але не може в нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно, оскільки за життя спадкодавець не провела державну реєстрацію права власності на спадковий будинок і також втрачено оригінал державного акта на право власності на земельну ділянку площею 4,0568 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва довела свої позовні вимоги.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не ґрунтується на матеріалах справи і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Вирішуючи спір в межах заявлених вимог, колегія суддів вважає, що зустрічний позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що спірний будинок на час смерті батька сторін спору був майном колгоспного двору, проте суд неповно з'ясував обставини у справі, оскільки право на частку у колгоспному дворі визначається у даному випадку на час його перетворення у господарство робітника.

Так, з матеріалів справи вбачається, що на момент набрання чинності Законом України «Про власність» станом на 1 січня 1991 року спірний будинок належав до суспільної групи господарств - колгоспний двір, головою колгоспного двору була ОСОБА_4, яка не тільки працювала а була членом колгоспу, про що зазначено у по господарській книзі, при цьому членами колгоспного двору були її діти, сторони у справі.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду, що батько сторін втратив своє право на частку у майні колгоспного двору, оскільки з 1980 року він виїхав на інше місце проживання, розірваши шлюб з ОСОБА_6, яка стала головою колгоспного двору, не виділивши свою частку, таким чином, втратив зв'язок з колгоспним двором, що підтверджується даними погосподарської книги (а.с.43-52).

Таким чином відповідачі не набули право на частку спірного майна після смерті батька, оскільки він втратив таке право.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідачі з 1990 року також виїхали на інше місце проживання, тобто на час перетворення колгоспного двору у господарство робітника, оскільки колгосп перестав існувати, що вбачається з довідки Шубівської сільської ради від 20.02.2015 року, не проживали в спірному будинку, а до суду з зустрічним позовом за захистом свого права на частку у спірному будинку, звернулись лише у 2014 році, пропустивши строк позовної давності , оскільки згідно ст. 71 ЦК України в редакції 1963 р. ( аналогічної ст. 257 ЦК України) загальний строк позовної давності для звернення до суду встановлений три роки і поновити такий строк вони не просили.

Колегія суддів вважає за необхідне керуватися нормами цивільного кодексу України в редакції до 01.01.2004 року, оскільки предметом розгляду суду є правовідносини, які виникли до введення в дію нової редакції ЦК України.

Крім того, судом встановлено, що позивачка весь час проживала і була зареєстрована в спірному житловому будинку, після смерті матері у ІНФОРМАЦІЯ_1, як єдиний спадкоємець за заповітом від 10.02.2005 року, прийняла спадщину, але в нотаріальному порядку отримати свідоцтво про право власності на спадкове майно не може, оскільки спірний будинок не зареєстрований у відповідних органах. Тому на думку колегії суддів позов в цій частині підлягає задоволенню, оскільки позивачка набула право власності на весь будинок, як колишній член колгоспного двору та як єдиний спадкоємець після смерті своєї матері. В решті рішення суду щодо задоволення її вимог не оскаржується.

За таких обставин, на підставі ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення позову про визнання права власності на житловий будинок та відмови у задоволенні зустрічного позову з ухваленням нового рішення в ці частині про задоволення позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з інших підстав.

Доводи, наведені у апеляційній скарзі не спростовують наведені висновки колегії суддів.

Керуючись ст.ст. 309,314,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 08 грудня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді :