Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 22-ц-778/2116/15 Головуючий у 1 інстанції: Мануйлова Н.Ю.
Суддя-доповідач: Бабак А.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Спас О.В.

Суддів Бабак А.М.

Полякова О.З.

При секретарі: Бабенко Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 січня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» (далі КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя») про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач зазначала, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Під час роботи, 08 вересня 2007 року отримала трудове каліцтво. Згідно з висновком медико-соціальної експертної комісії від 04 листопада 2014 року їй встановлено 30% втрати професійної працездатності та встановлена третя група інвалідності.

Зазначає, що отриманим трудовим каліцтвом їй спричинена моральна шкода, оскільки вона втратила професійну працездатність, не витримує легких фізичних навантажень, не в змозі займатись звичними справами по господарству, швидко втомлюється, постійно відчуває біль під час ходи. Травма та її наслідки порушили і змінили її звичайний спосіб життя, тому моральну шкоду вона оцінила в розмірі 45000,00 грн., яку просила стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 січня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн.

Стягнуто з Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Комунальна установа «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, оскільки судом не враховано, що шкода відшкодовується особою яка її завдала за наявності її вини, однак вина КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої допомоги медичної допомоги м. Запоріжжя» відсутня. Винними у нещасному випадку, що трапився є працівники ЖЕУ № 3 ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які не створили безпечні умови. Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 13.08.1989 року по 08.05.2008 року працювала в бригаді швидкої медичної допомоги Космічної підстанції КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» на різних посадах (а.с.16-18).

08 вересня 2007 року на установі КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» з ОСОБА_3, яка на той момент працювала молодшою медичною сестрою виїзної бригади швидкої медичної допомоги Космічної підстанції міської клінічної лікарні екстреної та швидкої медичної допомоги стався нещасний випадок, в результаті якого позивач отримала травму. Про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом складений акт № 231/8 за формою Н-1 від 28.09.2007 року (а.с. 10-12).

З 04.11.2014 року ОСОБА_3 встановлено 30% втрати професійної працездатності безстроково та встановлена третя група інвалідності (а.с.4).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 частково та стягуючи з відповідача на її користь моральну шкоду у сумі 15000,00 грн., суд першої інстанції виходив з того, що саме на власника або уповноваженого ним органу покладається обов'язок забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці.

Судова колегія вважає, що висновок суду є вірним. Розглядаючи спір, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 212-214 ЦПК України, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи на які посилалися сторони, дав належну правову оцінку правовідносинам, які склалися між учасниками процесу та закон, що їх регулює.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно з ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд першої інстанції правильно застосував вищевказані норми матеріального права, якими визначено, що моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Оскільки, між сторонами склалися трудові правовідносини, втрата професійної працездатності та інвалідність отримана позивачем під час виконання ним трудових обов'язків і пов'язана з виробництвом, тому наявні у зв'язку з цим підстави, передбачені ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України для відшкодування моральної шкоди.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди з відповідача, врахував вимоги закону та прийняв до уваги роз'яснення п.п.3,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р. " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Суд визначив розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, оцінивши характер та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалість, неможливість відновлення тощо) та з урахував інші обставини. Зокрема, врахував стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, вказав, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та навів мотиви прийняття доказів, якими це підтверджується. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд також навів в рішенні відповідні мотиви. При цьому суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Доводи апелянта, який вважає, що не має нести цивільно-правову відповідальність за спричинену моральну шкоду позивачу є неприйнятними, оскільки суперечать вищенаведеним обставинам, та нормам матеріального і процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновком суду першої інстанції та їх оцінкою.

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому підстав для скасування рішення та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Комунальної установи «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» відхилити.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 28 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: