АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-843 Головуючий у 1-й інстанції - Шклянка М.П.
Доповідач - Пікуль А.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Невідомої Т.О.

ПобірченкоТ.І.

при секретарі Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

Суд: визнав об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1; розділив спільне майно подружжя - квартиру АДРЕСА_1; визнав за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1; визнав за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Суд стягнув з ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 3 617 грн. 46 коп., а в частині стягнення витрат на правову допомогу - відмовив.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника, ОСОБА_3, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити (а.с.85-88).

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, ОСОБА_5 та його представника, ОСОБА_6, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

При ухваленні рішення суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

5 березня 1982 року позивач та відповідач, в Відділі ЗАГС Залізничного району міста Києва уклали шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1, та про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний запис № 269.

Від вищезазначеного шлюбу сторони мають спільних повнолітніх синів: ОСОБА_7, 1982 року народження та ОСОБА_8, 1994 року народження.

Шлюб між сторонами було розірвано 5 березня 2013 року.

7 грудня 1995 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, сторони набули квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу квартири було посвідчено державним нотаріусом Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 4-1766.

Квартиру було придбано на ім'я відповідача та 16 січня 1996 року зареєстровано належним чином в КП «Бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності», про що зроблено відповідний запис в реєстрову книгу № 8231.

Дана квартира була придбана за кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 за Договором купівлі-продажу нерухомого майна №0011/95 від 3 листопада 1995 року.

З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що квартира по АДРЕСА_2 була набута у власність шляхом приватизації вказаного майна на позивача, відповідача та їх спільного сина ОСОБА_7, 1982 року народження.

З пункту першого Договору купівлі-продажу нерухомого майна від 3 листопада 1995 року, а саме квартири АДРЕСА_2 вбачається, що відповідачка ОСОБА_4 під час посвідчення вказаної угоди діяла від свого імені, а також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_7 та відповідача - ОСОБА_9 У подальшому подружжя розпорядилось отриманими від продажу вказаної квартири коштами в інтересах сім'ї, в тому числі і в інтересах їх сина ОСОБА_7 та придбали спірну квартиру АДРЕСА_1.

На час розгляду даної справи, ОСОБА_7 1982 рокународження є повнолітнім. Ні відповідачем, ні представником відповідача не було надано суду жодних доказів щодо наявності будь-яких спорів між сторонами та ОСОБА_7 з приводу його частки, яка була отримана від продажу квартири АДРЕСА_2. Також ні відповідачем, ні її представником, ні самим ОСОБА_7 під час розгляду справи не заявлялось клопотання про залучення останнього до участі у справі в якості третьої особи з самостійними вимогами або без таких.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання придбаної подружжям в зареєстрованому шлюбі квартири АДРЕСА_1 спільним майном подружжя та поділу спільного майна подружжя шляхом визнання за кожним з них права власності на Ѕ частини спірної квартири.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_5 в порядку поділу спільного майна подружжя права власності на Ѕ частину спірної квартири відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги про те, що районним судом невірно застосовані до спірних правовідносин норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Відповідач посилається на те, що районний суд замість положень ЦК України, якими урегульований порядок визнання права власності на майно, помилково керувався положеннями СК України, у якому відсутні норми щодо надання позивачу права звернення до суду про визнання права спільної сумісної власності.

Указані посилання є безпідставними, суперечать суті спору, який виник щодо майна, набутого (придбаного за договором купівлі-продажу) подружжям у зареєстрованому шлюбі, а тому правовідносини сторін регулюються спеціальним законодавством у сфері регулювання сімейних відносин - КпШС України (діяв до 01.01.2004 року), Сімейним кодексом України (набув чинності з 01.01.2004 року).

Посилання апеляційної скарги на те, що чинним законодавством не передбачене право суду в порядку розподілу майна подружжя визнавати за одним з них права власності на частку у майні, також не можуть бути прийняті апеляційним судом у якості підстав для скасування оскаржуваного рішення ураховуючи наступне.

Відповідно до роз'яснень п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Таким чином, ураховуючи вищенаведені роз'яснення у контексті конкретних обставин даної справи, висновки районного суду відповідають положенням сімейного законодавства та узгоджуються із роз'ясненнями Верховного Суду України, наданими з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 під час придбання спірної квартири вклала свої особисті кошти у розмірі 66 666 666 крб., отримані нею у дар від ОСОБА_7 на умовах пожертви на придбання квартири, також відхиляються апеляційним судом, оскільки не підкріплені допустимими - письмовими, доказами про укладення нотаріально посвідченого договору дарування, як того вимагала ст. 244 ЦК УРСР, чинного на час придбання спірного майна.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга відповідача не містить.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підставдля скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.303, 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О. Невідома

Т.І. Побірченко