Справа № 465/2516/15 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/783/5918/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Ю. Р.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

Головуючого судді: Мікуш Ю.Р.

Суддів: Ніткевича А.В., Павлишина О.Ф.

Секретар: Бохонко Е.Р.

З участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» на рішення Франківського районного суду м.Львова від 24 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-

в с т а н о в и л а :

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м.Львова від 24 липня 2015 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 листопада 2012 року до 01 квітня 2015 року в розмірі 85591 грн.44 коп. з врахуванням оподаткування та необхідності стягнення обов»язкових платежів.

Стягнуто з приватного акціонерного товариства «Львівтурист» на користь держави 855, 91 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржило ПрАТ «Львівтурист» в особі представника ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Наголошує на тому, що позивач в день звільнення був відсутній на робочому місці, а тому відповідач не мав змоги провести остаточний розрахунок з позивачем при звільненні його з роботи, оскільки в останнього закінчився термін дії банківської карточки. Крім цього, звертає увагу на те, що позивач, знаючи про існуючу перед ним заборгованість жодного разу до 31.03.2015 року не звертався про її виплату, а відтак вважає, що вини відповідача у невиплаті належних позивачу сум немає.

Вказує, що при постановленні рішення суду не враховано тривалості строку, який пройшов від дня звільнення позивача з роботи до моменту подання позову в суд, а також того, що позивач не звертався за виплатою заборгованості з корисливих мотивів протягом тривалого часу.

Судом не враховано істотної частки середнього заробітку за час затримки розрахунку відносно розміру суми заборгованості, а також причин не звернення щодо виплати заробітної плати та розрахункових коштів.

Просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення з приводу апеляційної скарги позивача ОСОБА_2, вивчивши матеріали цивільної справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що позивач по справі ОСОБА_2 працював заступником голови правління з туристично-екскурсійної діяльності ПрАТ «Львівтурист» до 01.11.2012 року.

Згідно наказу №19-К від 01 листопада 2012 року ОСОБА_2 звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України.( а.с. 35, 10-13), незважаючи на те, що з 25.10.2012 року призначений на посаду директора «Гетьман» ( а.с.14), чого не заперечив в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до довідки №06/4 від 06.04.2015 року заборгованість відповідача перед позивачем ОСОБА_2 за 2011-2012 роки становила 43561,95 грн.

Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника з роботи виплата всіх сум, що йому належить проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Як встановлено матеріалами справи та підтверджено позивачем, позивач в день звільнення 01.11.2012 року не працював, оскільки з 25 жовтня 2012 року був призначений на іншу роботу. В наступний день 02 листопада та послідуючі дні ОСОБА_2 не звернувся за виплатою заробітної плати, письмові звернення, заяви відсутні.

31 березня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся із письмовою заявою до голови правління «Львівтурист» про видачу йому довідки про заборгованість по заробітній платі помісячно за період його роботи з вересня 2011 року по жовтень 2012 року. В цей же день ОСОБА_2 видано довідку та виплачено по видатковому касовому ордеру заборгованість по заробітній платі в сумі 36 262 грн. (а.с.40).

Задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_2 про виплату йому середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку згідно ст.117 ч.1 КЗпП України як відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, суд не врахував вимог ст.116 ч.1 КЗпП України відповідно до якої якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред»явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Письмова вимога про видачу довідки про заборгованість поступила від позивача 31.03.2015 року та в цей же день були виплачені останньому кошти, які належалися до виплати в день розрахунку. До звільнення з роботи позивач отримував заробітну плату по відомостях на підприємстві чого не заперечив.

Відтак, колегія суддів вважає, що вини відповідача у невиплаті заробітної плати позивачу немає. Окрім цього, слід відмітити, що позивач був заступником голови правління ПрАТ «Львівтурист», тобто відносився до керівного складу та знав фінансовий стан підприємства, особисто повинен був впливати на виплату заробітної плати не тільки собі, але й іншим працівникам, однак цього не робив, оскільки готель «Гетьман», куди був призначений позивач ОСОБА_2 на роботу також підпорядковувався ПрАТ «Укрпрофтур». Про наведене вище свідчить постанова Наглядової ради ПрАТ «Укрпрофтур» № П-117-13 від 04.06.2014р. «Про результати перевірки фінансово-господарської діяльності ПрАТ «Львівтурист», Розпорядження голови Наглядової ради ПрАТ «Львівтурист» № 427 від 17.06.2014 р. щодо термінового проведення розрахунків. Знаючи з офіційних документів про заборгованість по заробітній платі, позивач ОСОБА_2 не пред»являв вимоги про її виплату.

Задовольняючи позовні вимоги позивача про виплату йому 85 591,44 грн. суд першої інстанції не звернув уваги на співмірність суми та відсутність вини відповідача у її невиплаті про що зазначається у п.20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Згідно статті 309 ч.1 п.4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду та постановлення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи вище зазначене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення через порушення норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Львівтурист» задовольнити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 24 липня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення згідно якого відмовити ОСОБА_2 у задоволенні його позову повністю.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий Ю.Р.Мікуш

Судді А.В.Ніткевич

ОСОБА_4