Ухвала

іменем україни

15 квітня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «Хрещатик», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Перофф», про визнання кредитного договору недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2015 року,

встановила:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати недійсним кредитний договір від

12 жовтня 2007 року, укладений між ним та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Хрещатик» (далі - ПАТ КБ «Хрещатик»).

Позов мотивував тим, що у листопаді 2013 року йому стало відомо про існування вищевказаного кредитного договору та додаткових угод до нього від 10 жовтня 2008 року, від 10 грудня 2008 року та від 5 листопада

2009 року про внесення змін до кредитного договору. Зазначав, що з

ПАТ КБ «Хрещатик» він не укладав жодних договорів, а підписи у правочинах та на заяві на видачу готівки від 12 жовтня 2007 року, згідно якої було видано кредит на суму 3 000 000 грн, йому не належить.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

20 січня 2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із пропуску позивачем строку позовної давності.

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Як на підставу позову ОСОБА_3 посилався на те, що оспорюваний кредитний договір від 12 жовтня 2007 року він не підписував, а тому він є недійсним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Так, відповідно до зазначених положень ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Висновком судово-почеркознавчої експертизи від 1 серпня 2014 року встановлено, що кредитний договір від 12 жовтня 2007 року та зміни до нього від 10 жовтня 2008 року, від 10 грудня 2008 року та від 5 листопада

2009 року підписані не ОСОБА_3 (а. с. 130-133).

Установивши, що позивач не підписував кредитний договір від

12 жовтня 2007 року, оскільки не було його волевиявлення на укладення кредитного договору, суд прийшов до висновку, що він є недійсним. При цьому зазначав, що позов не підлягає задоволенню через пропуск строку позовної давності.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 вказував, що про існування кредитного договору від 12 жовтня 2007 року та змін до нього він дізнався після надходження на його адресу ухвали суду про відкриття провадження у справі про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором у листопаді 2013 року.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до правил ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи в позові у зв'язку з пропуском строку, суди вважали доведеним факт, що про порушення свого права ОСОБА_3 дізнався під час підписання договору іпотеки 10 вересня 2010 року.

Проте такий висновок не узгоджується із сукупністю доказів у справі.

Зокрема, як у суді першої так і апеляційної інстанції ОСОБА_3 стверджував, що про порушення свого права він дізнався у 2013 році.

З обставин справи вбачається, що 14 березня 2013 року

ОСОБА_3 було підписано договір про задоволення вимог іпотекодержателя, проте даний факт не може свідчити про підписання останнім 10 вересня 2010 року договору іпотеки та спростовує висновок судів про обізнаність ОСОБА_3 про кредитний договір від

12 жовтня 2007 року.

Покладаючи в основу рішення твердження про підписання ОСОБА_3 договору іпотеки від 10 вересня 2010 року, суди не врахували, що в матеріалах справи наявна лише фотокопія вказаного договору та всупереч ст. 64 ЦПК України суди не витребували, та не дослідили в судовому засіданні оригінал даного договору чи належно завірену його копію.

Крім того, суди не зазначили, якими доказами спростовується обізнаність ОСОБА_3 про наявність спірного кредитного договору після підписання останнім 14 березня 2013 року договору про задоволення вимог іпотекодержателя, підписання якого стороною позивача не заперечується.

За таких обставин, висновок судів про доведеність факту про обізнаність позивача про порушення свого права у вересні 2010 року матеріалами справи не підтверджено.

За викладених обставини ухвалені у справі судові рішення не можуть залишатися в силі, оскільки ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому згідно ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 січня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська