Справа № 487/7622/14-ц
Провадження № 2/487/139/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.03.2015 року Заводський районний суд м. Миколаєва в складі головуючого - судді Щербини С.В., при секретарі - Шевиряєвої К.А., роглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення з вказаної квартири ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

В позові позивач зазначили, що спірна квартира належала на праві власності їхньому батьку ОСОБА_4, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Після його смерті за ними та відповідачем було визнано право власності по 1/3 частки за кожним на квартиру АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом. Але між ними та відповідачем склалися неприязні стосунки, у зв'язку з чим неможливо було спільно користуватися спірною квартирою. Відповідач у 2010 році змінила замки на вхідних дверях, у зв'язку з чим вони зверталися до правоохоронних органів, щоб попасти до квартири. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.12.2012 року за відповідачем було припинено право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, а за ними визнано право власності на зазначену квартиру по 1/2 частки за кожним, відповідачу ними було сплачено вартість вказаної частки квартири. Рішенням залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14.02.2013 року та набрало законної сили. На теперішній час ними проведено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. Проте, відповідач не маючи ніякого права на спірну квартиру продовжує незаконно користуватися нею, перешкоджаючи їм в здійсненні законного права власності, не бажає добровільно виселятися з квартири, хоча має у власності інше житло в квартирі АДРЕСА_2, де є власником 2/3 частки вказаної квартири.

В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав в повному обсязі, підтвердив викладені обставини, просив про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала, просила в задоволенні позову відмовити з посиланням на те, що вона проживала однією сім'єю з ОСОБА_4 з 1991 року по день його смерті 2007 року. У 2005 році за спільні кошти для сумісного проживання вони купили квартиру АДРЕСА_1, але оформили квартиру лише на ОСОБА_4, зареєструвалась вона квартирі у 2011 році. ОСОБА_4 тяжко хворів протягом 5 років, перебував у безпорадному стані, потребував сторонньої допомоги, яку вона йому надала Позивачі діти ОСОБА_4 з 1994 року проживають в Ізраїлі. Але в 2007 році до м. Миколаєва приїхали позивачі, незаконно отримали паспорт громадянина України, ОСОБА_2 зареєструвався у спірній квартирі, щоб отримати спадщину. Позивачам було відомо, що рішенням суду від 04.05.2007 року встановлено факт проживання її однією сім'єю з їхнім батьком та за нею було визнано право на спадкування після його смерті, рішення позивачами не оскаржувалось. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина та вона та позивачі отримала у власність в порядку спадкування за законом по 1/3 частки спірної квартири. Вона з 2005 року весь час проживає у спірній квартирі, сплачує за неї. У неї у власності є нерухомість, але в квартирі АДРЕСА_2 проживає її син разом з родиною. З 2007 року по теперішній час у неї не було конфліктів з позивачами, з їхньої згоди вона проживала у спірній квартирі та позивачі не ставили питання про її виселення. У 2010 році вона дійсно змінила замки на вхідних дверях, в липні 2010 року передала ключ від двері позивачу ОСОБА_2 Але він, маючи ключ від квартири, у 2011 році прийшов до квартири з працівником міліції та вона позивачу знову передала ключ від вхідної двері. Крім того, рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 25.12.2013 року позивачам вже було відмовлено у позові про її виселення.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного:

Як встановлено в судовому засіданні, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_4, на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.2005 року.

Відповідач ОСОБА_3 вселилась в квартиру АДРЕСА_1 у 2005 році, за згодою колишнього власника ОСОБА_4, як член його сім'ї, з яким вона проживала однією сім'єю з 1991 року, що встановлено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04.05.2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Після смерті ОСОБА_4 зі згоди позивачів, які постійно з 1994 року проживають за межами України, відповідач продовжувала проживати у спірній квартирі, несла витрати на її утримання та інші платежі.

Позивачі на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.08.2007 року та відповідач на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.12.2008 року були власниками по 1/3 частки кожний квартири АДРЕСА_1.

З липня 2008 року у спірній квартирі зареєстрований позивач ОСОБА_2, а з травня 2011 року, також за усною згодою інших співвласників, позивачів по справі, відповідач ОСОБА_3

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 19.12.2012 року за ОСОБА_3 було припинено право власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, а за позивачами визнано право власності на зазначену квартиру по 1/2 частки за кожним, та стягнуто на користь відповідача з позивачів компенсацію 1/3 частки вартості квартири АДРЕСА_1. Рішенням залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14.02.2013 року та набрало законної сили.

Звертаючись до суду із позовом про виселення відповідача з спірної квартири позивачі посилалися на положення ст.391 ЦК України і вказали на перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належною ним квартирою.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном.

Проте, вказанні посилання позивачів на застосування у даному випадку ст. 391 ЦК України є хибними, оскільки виселення є категорією житлового законодавства,

Позивачами не заявлялися вимоги щодо виселення відповідача з підстав передбачених ЖК України.

Як визначено ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У відповідності з положеннями ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом, при незаконному позбавленні права користування жилим приміщенням порушене право підлягає відновленню.

Окрім того, слід звернути увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав».

При встановлених обставинах суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, заявленого на підставі ст. 391 ЦК України, оскільки позивачами вибрано неправильний спосіб судового захисту.

Одночасно, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивачів.

Керуючись ст.ст. 10,11, 60, 212-215 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном, шляхом виселення - відмовити.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський райсуд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина