Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/7506/13-ц Головуючий у 1-й інст. Моголівець І. А.
Категорія 24 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

Головуючого - судді Трояновської Г.С.

Суддів: Миніч Т.І., Гансецької І.А.,

з участю секретаря Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з названим позовом. В обгрунтування вимог зазначав, що з 1989 року проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, яка належить йому на праві власності. В серпні 2013 року йому стало відомо, що згідно договору дарування зазначена квартира зареєстрована за його племінником ОСОБА_2 Вказує, що у звязку з тим, що він має похилий вік та поганий стан здоровя у 2007 році ОСОБА_2 та його родичі запропонували йому скласти заповіт на імя племінника та обіцяли йому свою допомогу. У березні 2007 року перед тим як лягати в лікарню, він з ОСОБА_2 та його вітчимом ОСОБА_3 заїхали до нотаріуса. Він з відповідачем залишився сидіти в машині, а ОСОБА_3 пішов до нотаріуса, після чого йому принесли документи, пояснивши, що це заповіт на квартиру, який він і підписав. Зазначає, що жодних документів про дарування квартири він не підписував і не мав наміру позбавлятися квартири. Вважає, що відповідач зловживаючи його похилим віком та довірою навмисно ввів його в оману та оформив договір дарування квартири. Посилаючись на положення ст. 230 ЦК України, просив визнати недійсним укладений 07.03.2007 року між ним та відповідачем договір дарування квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1С порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції, посилаючись на його незаконність, необгрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права та просить ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги. Вказує, що визнання договору дарування недійсним є єдиним способом захисту його права зберегти єдине житло. Зазначає, що, враховуючи медичні довідки, покази свідків було доведено, що мало місце навмисне введення його в оману. Також зазначає, що він має похилий вік та за своїм станом здоровя потребує медичного лікування та матеріальної допомоги, тому виходячи з цього, він не міг погодитися на передачу своєї квартири у власність відповідача без всяких умов, навіть без умови довічного його утримання. Крім того звертає увагу, що під час підписання ним документів, нотаріус не розяснив, що він оформляє договір дарування.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи 7 березня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 відчужив належну йому на праві власності однокімнатну кооперативну квартиру №21, що знаходиться в будинку №19-а по вул. Київській в м. Коростені Житомирської області ОСОБА_2П./а.с.54/.

ОСОБА_2 на підставі цього договору набув право власності на вказану квартиру як обдарований /а.с.4/.

Судом встановлено, що позивач фактично продовжує проживати у спірній квартирі, заборгованість по комунальних послугах на момент укладення спірного договору сплачено відповідачем, в подальшому комунальні послуги сплачував відповідач (квитанції - на імя позивача)/а.с.81-114/.

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири з підстав вчинення правочину під впливом обману /ст.230ЦК України/ у жовтні 2013 року /а.с.2/.

Рішенням суду першої інстанції від 24.11.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду від 18.02.2015 року позов задоволено з підстав вчинення правочину під впливом помилки /ст.229 ЦК України/а.с.185-186/.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 27.05.2015 року рішення судів скасував та зазначив, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на ст.229 ЦК України, не звернувши уваги на те, що вказані норми регулюють різні правовідносини. Змінивши правове обгрунтування позову та застосувавши як підставу для задоволення позову ст.229 ЦК України, на яку позивач не посилався при його предявленні, суд першої інстанції на порушення вимог ст.303 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог, ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а апеляційний суд зазначених порушень не усунув.

Згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

В ході повторного розгляду справи судом першої інстанції позивач не змінював підстав позову, а отже підставами для визнання договору дарування недійсним є вчинення правочину під впливом обману.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі /ч.3 ст.203 ЦК України/.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1ст.229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення /п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними/ .

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб.

Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність в діях відповідача ОСОБА_2 наявності умислу щодо введення в оману ОСОБА_1, щоб спонукати останнього до вчинення саме договору дарування квартири.

Так, оспорюваний договір було підписано ОСОБА_1 власноручно.

Посилання позивача на те, що перед тим як лягати в лікарню, відповідач разом із своїм вітчимом завезли його до нотаріуса, і він, перебуваючи у хворобливому стані, в машині підписав договір дарування, а не заповіт, не узгоджуються з матеріалами справи і підставами позову.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач у період з 1 по 31 березня 2007 року на стаціонарному лікуванні не перебував, а також не лікувався в стаціонарі з 2006 року по 2013 рік/а.с.127,186/.

Зі змісту договору дарування вбачається, що нотаріусом роз'яснено наслідки укладення вказаного договору, зокрема, положення ст. ст. 229, 230, 231, 233, 234, 235, 717, 721, 727 ЦК України.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що немає підстав вважати, що нотаріус ОСОБА_4 діяла всупереч положень ст.ст. 43,44 Закону України „Про нотаріат, тобто не встановила дійсних намірів кожної із сторін до вчинення правочину та відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення і умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Про те, що нотаріус розяснювала ОСОБА_1 наслідки договору дарування квартири і останній наполягав на укладенні саме договору дарування пояснив у судовому засіданні свідок ОСОБА_3, який був присутнім при укладення спірного договору.

Відтак, в судовому засіданні не доведено, що внутрішня воля позивача на вчинення правочину формувалась не вільно, а вимушено, під впливом обману відповідача, а тому суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснила, що позивач не мав на меті відчуження на користь відповідача квартири, яка є його єдиним житлом, він є людиною похилого віку, хворіє, а тому він погодився б на передачу квартири у власність відповідача лише за умови надання останнім допомоги та утримання. Укладаючи спірний договір позивач неправильно сприйняв фактичні обставини правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

Тобто фактично позивач вказує на обставини укладення спірного договору дарування під впливом помилки, правові наслідки укладення якого регулюються положеннями ст.229 ЦК України, проте із зазначених підстав позов ОСОБА_1 не було заявлено/а.с.2/.

Доводи апеляційної скарги на висновки суду не впливають.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами та досліджених у судовому засіданні доказів, повно і всебічно зясувавши обставини, на які посилаються сторони як на підставу своїх вимог і заперечень.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді