УХВАЛА

іменем україни

18 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Маляренка А.В., Писаної Т.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 28 березня 2014 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що між сторонами існують відносини, які виникли з кредитного договору від 25 липня 2008 року. Предметом договору є кошти в сумі 22 907 дол. США, зі сплатою 15% річних, з погашенням кредиту та процентів щомісяця, не пізніше останнього робочого дня кожного календарного місяця. У забезпечення виконання даного кредитного договору цього ж дня між банком та відповідачами було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки є квартира загальною площею 62,3 кв.м, яка розташована

за адресою: Львівська обл.., АДРЕСА_1. Унаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, станом на 15 листопада 2012 року утворилась заборгованість, яка становить 39 285, 62 дол. США. З урахуванням викладеного позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу, виселити відповідачів із квартири та стягнути судові витрати.

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 28 березня 2014 року позов задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 серпня 2008 року у розмірі 39 285,62 доларів США , що еквівалентно 313 892 грн 13 коп., відповідно до курсу Національного банку України від 15 листопада 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, квартиру загальною площею 62,3 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, із отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та малолітнього ОСОБА_7, які зареєстровані та проживають у квартирі (предмет іпотеки), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, із зняттям з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України, до повноважень якого входять питання громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, компетенція якого територіально поширюється на адресу зазначеної квартири. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції змінено в частині звернення стягнення на предмет іпотеки по договору іпотеки нерухомого майна, доповнивши його: за ціною продажу предмета іпотеки, встановленою незалежним експертом - оцінювачем, а саме, ринкової вартості нерухомого майна на момент реалізації. Рішення суду першої інстанції скасовано в частині розподілу судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення, яким вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Заслухавши доповідь судді судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, виходив із того, що позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, тому наявні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення указаного боргу.

Апеляційний суд, змінюючи рішення місцевого суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та в цій частині ухвалюючи нове рішення, виходив із того, що суд першої інстанції не зазначив у резолютивній частині рішення початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Судом установлено, що 28 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого надано кредит в розмірі 22 907 дол. США зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном повернення 28 серпня 2023 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 1 вересня 2008 року ПАТ «ПриватБанк» було укладено іпотечний договір з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за умовами якого надано в іпотеку банку належну відповідачам квариру загальною площею 62,3 кв.м за адресою: Львівська обл., м. Борислав, АДРЕСА_1

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником зобов'язань за договором кредиту, станом на 15 листопада 2012 року утворилась заборгованість, яка становить 39 285,62 дол. США, що за курсом Національного банку України складає 313 892 грн. 13 коп.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Таким чином, звернення стягнення на предмет іпотеки є можливим у разі невиконання боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі заходи необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Проте, 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчиним кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно зі статтею 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При розгляді справ суди зобов'язані враховувати не тільки буквальне текстове вираження норми права, але тлумачити і застосовувати вказану норму

у контексті тих завдань та очікувань, які стали підставою для прийняття конкретного нормативного акта.

Основною метою прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконання своїх кредитних зобов'язань.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» після прийняття рішення судом першої інстанції не позбавляє права, а зобов'язує суд апеляційної інстанції застосувати його норми при перегляді рішення суду першої інстанції, як і не виключає того, що суд має застосовувати цей Закон за наявності критеріїв, викладених у статті 1 цього Закону.

Справа в апеляційному порядку розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою ЦПК України про апеляційне провадження (ч. 1 ст. 304 ЦПК України).

Апеляційний суд, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на вищевказане уваги не звернув та встановивши наявність підстав, передбачених нормами матеріального та процесуального права, для зміни рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення у справі, не перевірив наявність чи відсутність умов для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на стадії апеляційного провадження, оскільки у такому разі при ухваленні власного судового рішення, апеляційний суд застосовує закон, який є чинним на час ухвалення такого рішення.

Таким чином, апеляційним судом допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування рішення апеляційного суду та передачі справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді А.О. Леванчук
Л.М. Мазур
А.В. Маляренко
Т.О. Писана