Справа № 185/1691/15-ц
Провадження № 2/185/1438/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2015 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Бондаренко В.М.,

за участю секретаря: Данильченко Ю.О.,

позивача: ОСОБА_1,

представника позивача: ОСОБА_2,

відповідача: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Павлограда цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, суд -

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, в якій просить усунути їй перешкоди у праві користування житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалася на те, що вона є власником 63/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, де проживає її колишній чоловік - відповідач по справі, який після розірвання шлюбу відмовляється виселитися з належного їй будинку. Оскільки відповідач в утриманні будинку участі не приймає, систематично порушує правила співжиття, а саме, зловживає спиртними напоями, вчиняє фізичне та психологічне насильство в сім»ї, що робить неможливим проживання з ним, позивачка вимушена постійно звертатися з приводу неправомірних дій відповідача з заявами до Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області для відповідного реагування. Таким чином порушується її право на володіння, розпорядження та користування власним майном.

У судовому засіданні позивачка, її представник позовні вимоги підтримали на доводах та підставах викладених у позові та просили їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову на тих підставах, що після розірвання шлюбу між ним та позивачкою склалися неприязнені стосунки. Колишня дружина сама провокує сварки, викликаючи працівників міліції, тоді як відповідно до характеристики з місця проживання, скарг від сусідів на нього не надходило, спиртними напоями він не зловживає та бере участь в утриманні будинку.

Третя особа в судове засідання не з'явилась через похилий вік та незадовільний стан здоров'я відповідно до наданої заяви від 20.03.2015 року, просила розглядати справу без її участі та не заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Вислухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, приходжу до наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 березня 2002 року є власником 63/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1, а 8/25 частин зазначеного житлового будинку відповідно до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 13.09.1973 року належить третій особі по справі - ОСОБА_4.

Згідно довідки квартального комітету № 69 м. Павлограда за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_3, як колишній чоловік.

Відповідно до свідоцтва серії НОМЕР_1 від 05.08.2014 року шлюб між сторонами розірвано 05.08.2014 року, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області зроблений відповідний актовий запис за № 68, але сторони продовжують проживати разом за зареєстрованим місцем проживання.

Позивачка, звернувшись до суду з зазначеним позовом посилалася на те, що відповідач своїми діями та проживанням у належному їй житловому будинку перешкоджає їй у реалізації її прав на володіння, користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, та своєю поведінкою зробив неможливим її проживання у належному їй будинку.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖСК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Як вбачається з матеріалів справи жодних доказів на підтвердження того, що до відповідача були застосовані вказані вище заходи попередження, або заходи громадського впливу, вжиті на зборах трудового колективу, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача суду надано не було.

Звернення позивачки до Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області з приводу неправомірної поведінки відповідача та прийняті ним відповідні висновки, не можуть свідчити про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одному житловому будинку, оскільки вказаними висновками не застосувалися зазначені вище заходи, які мають передувати виселенню відповідача, а тому систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку - не доведено.

З огляду на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, не підлягають задоволенню.

Судові витрати по справі відповідно до положень ст. 88 ЦПК України не підлягають розподілу.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: В.М. Бондаренко