АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/791/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2,5 Фай В. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВініченка Б. Б.
суддівБондаренка С. І. , Храпка В. Д.
при секретаріПосипайко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_8 звернулася до суду із позовом до відповідача, обгрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що у період з 26 липня 2003 року по 20 квітня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, в якому ними за спільні кошти було набуте певне майно, від поділу якого у добровільному порядку відповідач відмовляється, в зв'язку з чим після уточнення позовних вимог позивачка просила провести поділ спільного майна подружжя між нею та ОСОБА_6, визнавши за ОСОБА_6 право власності на автомобіль марки «ВАЗ-211540», 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, стягнувши з ОСОБА_6 на її користь ? частину вартості вказаного автомобіля, що становить 39 660, 80 грн., та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати, що складаються із: 352,61 грн. судового збору, 1487, 81 грн. оплату за проведення судової автоварознавчої експертизи, 25 259 грн. за надання правової допомоги.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги уточнила, від поділу предметів домашнього вжитку відмовилася та просила суд визнати автомобіль марки «ВАЗ-211540», 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, зареєстрований на ОСОБА_6 спільною сумісною власністю подружжя, провести поділ спільного майна подружжя між нею та ОСОБА_6, визнавши за ОСОБА_6 право власності на вказаний вище автомобіль та стягнути з відповідача на її користь ? частину вартості автомобіля у розмірі 39 660, 80 коп. та стягнути з відповідача ОСОБА_6 на її користь понесені нею судові витрати в розмірі 352,61 грн. судового збору, та 1487, 81 грн. оплату за проведення судової автоварознавчої експертизи, 25 259 грн. за надання правової допомоги.

В зустрічній позовній заяві, прийнятій до одного провадження разом із первісним позовом, ОСОБА_6 просив поділити нерухоме майно між подружжям, виділити ОСОБА_8 квартиру у м. Києві та житловий будинок із господарськими спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, пральну машину «Індезіт», підвіс, душову кабіну, унітаз, умивальник, дзеркало, водозмішувач, стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію за належну йому частку у спільному майні подружжя, стягнути судові витрати.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2015 року позов ОСОБА_8 до ОСОБА_6 задоволено. Визнано автомобіль марки «ВАЗ-211540», 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, зареєстрований на ОСОБА_6 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_8 Проведено поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 шляхом визнання за ОСОБА_6 права власності на автомобіль марки «ВАЗ-211540», 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, вартістю 79 320 грн., стягнувши з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 ? частини вартості вказаного автомобіля, що становить суму в 39 660,8 грн. Стягнуто судові витрати у сумі 27 099,42 грн. В задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача за зустрічним позовом ОСОБА_6 ОСОБА_7, вказуючи на грубе порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення районного суду, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8 відмовити, зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову, районний суд виходив з того, що спірний автомобіль набутий у шлюбі є спільною власністю подружжя, підлягає поділу між ними в натурі. Судом враховано, що оскільки відповідач здійснив відчуження такого автомобіля проти волі іншого з подружжя, на користь позивачки стягнуто ? дійсної вартості, визначеної судовою автоварознавчою експертизою.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи із наступного.

За положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_8 та ОСОБА_6 26 липня 2003 року зареєстрували шлюб, який був розірваний 20 квітня 2013 року.

Відповідно до частини 2 статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що за час шлюбу 02 червня 2007 року сторони придбали автомобіль «ВАЗ-211540», 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_1, зареєстрований на ім'я ОСОБА_6. Даний факт не заперечувався і сторонами.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до положень ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. За такими правовими підставами, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що право власності між сторонами на спірний автомобіль має бути визнано в рівних частинах.

Згідно роз'яснень, які містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України, від 21.12.2007, № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Пунктом 30 вказаної Постанови роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не застосовано положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, колегія суддів не бере до уваги, оскільки позовні вимоги ОСОБА_8 не підпадають під дію даних положень Кодексу, оскільки остання просила визнати право власності за відповідачем і стягнути грошову компенсацію на свою користь враховуючи використання автомобіля відповідачем на власний розсуд.

Перевіряючи доводи та заперечення сторін в частині відчуження ОСОБА_6 автомобіля, виходячи положень ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, колегія суддів виходить з наступного.

В судовому засіданні в суді першої інстанції був допитаний свідок ОСОБА_9, зі свідчень якого вбачається, що спірний автомобіль був фактично придбаний ним у відповідача ОСОБА_6 за 5 700 $, хоча і оформили сторони свою домовленість шляхом видачі довіреності. (технічний запис судового засідання від 07 листопада 2014 року № з/п 6.

Із витягу з Єдиного реєстру довіреностей (а.с. 81 запис 5) вбачається, що 11 січня 2014 року ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_9 та ОСОБА_10 була видана довіреність на легковий автомобіль «ВАЗ-211540», 2007 р.в.

Таким чином, районний суд вірно прийшов до висновку про використання спірного автомобіля ОСОБА_6 на власний розсуд шляхом його передачі до січня 2024 року у володіння та користування третім особам.

Посилання апелянта на реєстрацію права власності на спірний автомобіль за відповідачем, що виключає продаж спільного автомобіля третій особі, не спростовують факту його використання, зокрема шляхом оформлення довіреності із наданням правомочностей третім особам щодо володіння та користування ним, без згоди позивачки.

Заперечуючи проти висновків судової автоварознавчої експертизи, проведеної без участі відповідача, вказуючи на її необ'єктивінсть та недостовірність, належних та допустимих доказів, які б дали змогу встановити дійсну вартості автомобіля відповідачем надано не було, клопотання про проведення повторної експертизи ним не заявлялися.

Надані позивачем за зустрічним позовом товарні накладні, видаткові чеки та квитанцій, на підтвердження проведених ремонтних робіт з автомобілем, виписані на ім'я його батька, не спростовують висновків вищевказаної експертизи

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відмови в задоволенні зустрічного позову, оскільки відповідачем не надані належні докази щодо збільшення вартості будинковолодіння, яке ОСОБА_8 20 грудня 2003 року отримала в дар від своєї бабусі ОСОБА_11, шляхом проведення ремонтних робіт та закупівлю будівельних матеріалів для їх проведення.

Посилання позивача за зустрічним позовом на товарні чеки та накладні про придбання будівельних матеріалів не обгрунтовують використання таких матеріалів для ремонту саме вищевказаного будинку.

Крім того, колегія суддів вважає безпідставними посилання позивача за зустрічним позовом на набуття у власність житлового будинку (а не квартири) АДРЕСА_2 за рахунок спільних коштів подружжя та погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позивачем таких вимог, оскільки судом достовірно встановлено, що власником будинку є ОСОБА_12, як і недоведено у силу ст. 10, 60 ЦПК України наявність спільних коштів подружжя та правові підстави їх використання для придбання частки у житловому будинку.

Перевіряючи доводи апелянта в частині помилкового стягнення судом витрат на правову допомогу, судова колегія виходить з такого.

Ухвалюючи рішення про стягнення із ОСОБА_6 витрат на правову допомогу у розмірі 25 259 суд першої інстанції виходив з того, що правова допомога включає в себе не лише прийняття участі в судових засіданнях, а і в складанні відповідних процесуальних документів, відпрацювання нормативної бази. Судом прийнято до уваги, що справа відкладалася сім разів і перебувала в провадженні більше п'яти місяців, в зв'язку із чим районний суд прийшов до висновку, що витрати на правову допомогу відповідають наданим розрахункам.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками районного суду, оскільки до таких висновків районний суд прийшов із неповним з'ясуванням обставин.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Статтею 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться до судових витрат.

Виходячи із змісту ст.ст. 56, 84 ЦПК України, ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у розгляді справи.

Згідно із ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа має право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, були присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

З матеріалів справи вбачається, що 05 серпня 2014 року позивач за попереднім усним договором доручення надала довіреність, в тому числі на ОСОБА_13, для представлення інтересів ОСОБА_8, в тому числі у судах. (а.с. 22)

Як видно із протоколу судового засідання від 10 вересня 2014 року (а.с. 26) ОСОБА_13 приймала участь у судовому засіданні за вищевказаною довіреністю № 606 як представник позивача. На виконання ч. 2 ст. 56 ЦПК України стороною позивача клопотання про залучення у справу ОСОБА_13 як особи, що надає правову допомогу не подавалася. Матеріали справи не містять ухвали про допуск вказаної особи до справи як такої, яка надає правову допомогу.

01 серпня 2014 року між ТОВ «Правова група «Домінанта» та ОСОБА_8 було укладено договір № 08/125/14 про надання юридичних послуг та правової допомоги (а.с. 169) з приводу судового спору про поділ майна подружжя, що набуте у період шлюбу з ОСОБА_6

Згідно наказу № 2-к ОСОБА_13 прийнята на посаду головного юрисконсульта в ТОВ «Правова група «Домінанта» (а.с. 175) та є фахівцем у галузі права.

У пункті 47 постанови пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року N 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Таким чином, ОСОБА_13 приймала участь у розгляді справи як представник позивача за довіреністю із повноваженнями представника, передбаченими ст. 44 ЦПК України, суд не постановляв ухвалу про допуск до участі її у справі, як особи, яка надає правову допомогу, у зв'язку з чим у суду не було підстав стягувати із відповідача на користь позивача 25 259 грн. витрат на правову допомогу.

До того ж, слід зауважити, що суд у силу ст. 88 ЦПК України стягує понесенні стороною та документально підтверджені витрати, а з пояснень позивачки ОСОБА_8 та листа вих. 145/45ц від 03 березня 2015 року вбачається, що оплата за надані юридичні послуги, визначені у звіті про надані юридичні послуги та правову допомогу (а.с. 173)., не проводилася, а сплату цих послуг ТОВ «Правова група «Домінанта» відстрочила до 01 травня 2015 року.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 10 лютого 2015 року змінити, виключивши з рішення суду вказівку про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 витрати за надання правової допомоги у сумі 25 259 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :