1Справа № 335/5532/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2015 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., при секретарі Марусій І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування його реєстрації та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Запорізької міської ради, Департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю „Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування його реєстрації, який в ході розгляду справи було уточнено, в обґрунтування позову зазначивши наступне. У березні 1994 року батько позивача - ОСОБА_3 та його мати, бабуся позивача - ОСОБА_4, приватизували двокімнатну квартиру №157 за адресою: вул. Патріотична, 52 у м. Запоріжжя та отримали свідоцтво про власність на житло за № 833 від 29.03.1994 року. Після смерті бабусі і батька при оформленні спадщини Позивачем було з'ясовано, що вказана квартира з червня 1994 року зареєстрована за відповідачем - ОСОБА_2

Від родичів позивач дізналася, що ОСОБА_3 під впливом погроз його родичам та насилля над ним, під примусом його та введення в оману його матері ОСОБА_4 на біржі «Хортиця», підписали договір-доручення № 646 і довіреність на брокера ОСОБА_5, яка у подальшому від їх імені оформила з брокером ОСОБА_6, яка діяла за договором-дорученням №647 від ОСОБА_2, договір №555 від 06.04.1994 року купівлі-продажу квартири за 20 000 000 карбованців, не отримавши при цьому грошових коштів за її продаж. Згідно вказаного договору купівлі-продажу батько і бабуся позивача мали право проживати у квартирі тільки до 06.10.1994 року, після чого повинні були її звільнити для ОСОБА_2 Зазначені довіреності не були засвідчені у встановленому законом порядку. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 06.04.1994 року, зареєстрований за №555, як такий, що вчинений під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також як такий, що громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин. Також просить зобов'язати Реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 за №1 та стягнути з ОСОБА_2 понесені нею судові витрати.

Ухвалою суду від 22.07.2014 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Запорізької міської ради, Департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, третя особа: ТОВ ЗМБТІ про визнання дійсним договору купівлі-продажу від 06.04.1994 року № 555 та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 до спільного розгляду з первісним позовом.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_2 зазначив, що 06.04.1994 року він уклав договір №555 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 з ОСОБА_4, яка померла 03.03.2000 року та ОСОБА_3, який помер 21.08.2006 року. Зазначений договір оформлений та зареєстрований Універсальною біржею «Хортиця». Право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстровано 07.06.1994 року в ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації».

Договір був складений і підписаний брокерами брокерської контори №161: ОСОБА_5, яка діяла на підставі довіреності від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та ОСОБА_6, яка діяла на підставі довіреності від ОСОБА_2 При оформлені договору сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, відбулося часткове виконання договору, а саме ОСОБА_2 виконав свою частину договору - заплатив гроші за квартиру, а Продавці: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ухилилися в подальшому звільнити продану квартиру та нотаріально посвідчити договір.

У звязку з цим, посилаючись на ч.2 ст.220 ЦК України, ч.2 ст.47 ЦК УРСР, ОСОБА_2 просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 06.04.1994 року №555 квартири АДРЕСА_5, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_5, та стягнути ОСОБА_1 понесені ним судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримав на підставах, викладених у позові, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Представник відповідача у судовому засіданні первісний позов не визнала, суду надала письмові заперечення, зустрічний позов підтримала у повному обсязі, просить його задовольнити на підставах, викладених у ньому.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили, заперечень на позови суду не надали.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини, на які сторони посилаються в обґрунтування своїх позовних вимог і заперечень, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Судом встановлено, що 06.04.1994 року між ОСОБА_4, ОСОБА_3 в особі брокера ОСОБА_5, яка діяла на підставі договору доручення № 646 від 06.04.1994 року та довіреності з однієї сторони та ОСОБА_2 в особі брокера ОСОБА_6, яка діяла у відповідності до договору доручення № 647 від 06.04.1994 року та довіреності, укладено Договір №555 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, зареєстрований Універсальною біржею «Хортиця».

Судом встановлено, що позивач є спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_3 та прийняла спадщину у встановлений законом спосіб, отже позов поданий належним позивачем.

За змістом п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи не відповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно 57 ЦК УРСР (у редакції 1963 року), угода, укладена внаслідок обману, насильства погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Як роз'яснено в п.12 Постанови ПВСУ № 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" від 28.04.1978 року, яка діяла на час укладення договору, при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст. 57 ЦК УРСР, суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як видно із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, достовірних доказів в розумінні ст.ст.57,58 ЦПК України, які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме доказів того, що оспорюваний договір укладений внаслідок обману, насильства погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також, що договір це угода, яку ОСОБА_3 був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, матеріали справи не містять та позивачем суду не надано.

Так, показання допитаних у судовому засіданні свідків не містять даних щодо предмета доказування. Допитаний свідок ОСОБА_7 пояснив суду, що був знайомий з ОСОБА_3 з 1998 року та він розповідав, що його змусили продати квартиру. Свідок ОСОБА_8 пояснив, що знав ОСОБА_3 з 1993-1994 року та він розповідав, що його змусили продати квартиру. Таким чином, свідки не були присутніми при укладенні договору та не були очевидцями подій, про які зазначено у позові.

Інші свідки, клопотання про допит яких було задоволено судом, до судового засідання не зявились, представник позивача не наполягав на їх допиті та вважав за можливе продовжити судовий розгляд без їх допиту.

Посилання позивача на неодноразові звернення її батька до правоохоронних органів не можуть бути взяті до уваги, оскільки суду не надано даних про реєстрацію їх в правоохоронних органах та результати їх розгляду.

Доводи представника позивача про невідповідність вимогам закону довіреностей на імя брокерів ОСОБА_6, ОСОБА_5, як одну з підстав для визнання договору недійсним, суд вважає безпідставними, оскільки довіреності не визнані недійсними та вимог про визнання довіреностей недійсними Позивачем не заявлялось.

Крім того, як вбачається з матеріалів цивільної справи 2-52/10, витребуваної для огляду з Заводського районного суду м.Запоріжжя, з позовом про визнання договору недійсним вперше позивачі звернулись у квітні 1996 року, вже після звернення до суду ОСОБА_2 з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення.

Що стосується тверджень Позивача про те, що Відповідач не мешкає у спірній квартирі, то ці обставини не можуть свідчити про недійсність правочину та бути підставою для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст.57 ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Таким чином, встановлені обставини свідчать, що доказів про порушення права ОСОБА_1, яке підлягає захисту у обраний нею спосіб, матеріали справи не містять, у зв'язку з чим суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на законі, тому не підлягають задоволенню.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України „Про товарну біржу угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 15 Закону України „Про товарну біржу біржовою операцією визнається угода, що здійснюється з додержанням таких умов: а) вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) її учасниками є члени біржі; в) вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зміст біржової угоди (за винятком найменування товару, кількості, ціни, місця і строку виконання) не підлягає розголошенню. Цю інформацію може бути надано тільки на письмову вимогу судам, органам прокуратури, служби безпеки, внутрішніх справ та аудиторським організаціям у випадках, передбачених законодавством України. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Згідно ст. 47 ЦК України (у редакції 1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

У відповідності до п. 4 Перехідних положень Цивільного кодексу України щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

ст. 153 ЦК УРСР 1963 року передбачено, що договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Ст. 44 ЦК УРСР 1963 року було передбачено, що повинні укладатись у письмовій формі: 1) угоди державних, кооперативних та інших громадських організацій між собою і з громадянами, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього Кодексу, та окремих видів угод, для яких інше передбачено законодавством Союзу РСР і Української РСР;2) угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР; 3) інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми.

У відповідності до ст. 128 ЦК УРСР 1963 року право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно із ст. 128 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах.

Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що правочин від 06.04.1994 року відповідав діючому на той час законодавству та не потребував нотаріального посвідчення.

Проте, враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом не надано суду оригіналу договору купівлі-продажу та встановлено відсутність оригіналу даного договору, підтверджену матеріалами справи, позовні вимоги про визнання договору дійсним задоволенню не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 в ТОВ «ЗМБТІ» та встановлено судовим рішенням від 22.01.2014 року, тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Таким чином зустрічний позов також не підлягає задоволенню у повному обсязі.

Керуючись, ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування його реєстрації відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, Запорізької міської ради, Департаменту житлово-комунального господарства Запорізької міської ради, третя особа: Товариство з обмеженою відповідальністю „Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації, про визнання договору купівлі-продажу квартири дійсним та визнання права власності на квартиру відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особами, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: В.В. Калюжна