Справа №592/1193/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1383/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Ткачук С. С.,

суддів - Ільченко О. Ю. , Попруги С. В.

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 червня 2014 року у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про виселення, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі банк) звернулось із зазначеним позовом до суду, у якому після уточнення, посилаючись на те, що квартира АДРЕСА_1 є іпотечним майном, на яке рішенням апеляційного суду Сумської області від 15.03.2013р. у рахунок погашення кредитної заборгованості звернуто стягнення, просило виселити відповідачів з квартири.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 червня 2014 року позов задоволено частково: виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2. В решті позову щодо виселення ОСОБА_5 відмовлено.

Додатковим рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2014 року вирішено питання судових витрат: стягнуто з ОСОБА_3 114 грн.70 коп. судового збору.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідачем ОСОБА_3 принесена апеляційна скарга, де вона, посилаючись на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, просила скасувати через незастосування при ухваленні рішення судом першої інстанції вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року №1304, який набрав чинності з 07.06.2014р. Вважає, що суд першої інстанції передчасно задовольнив позов банку про її виселення.

Дана справа вже розглядалась апеляційним судом Сумської області, який своїм рішенням від 19.08.2014р. скасував рішення суду першої інстанції і відмовив від позову в наслідок п.1.ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» .

Після перегляду рішення апеляційного суду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, суд касаційної інстанції своєю ухвалою від 10.06.2015р. скасував рішення апеляційного суду Сумської області і повернув справу на новий розгляд.

В судовому засіданні відповідач свою скаргу підтримала і підтвердила, що до цього часу заборгованість нею не погашена і оскаржує рішення в частині задоволення позову.

Представник банку до суду не зявився, але згідно розписки судова повістка отримана представником банку 07.07.2015р. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Судом визнано встановленим, що в рахунок погашення заборгованості, через неналежне виконання відповідачем кредитного зобовязання за договором № SUH6GA00000178 від 03.09.2007р., укладеного з банком, згідно якого їй було надано кредит в сумі 10000 доларів США, за рішенням апеляційного суду Сумської області від 15.03.2013р. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, належну відповідача двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 шляхом продажу публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приват банк» на прилюдних торгах за початковою ціною 70700грн. Дана квартира, належить відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину від 27.08.2004р. і згідно договору іпотеки була передана в іпотеку банку в рахунок забезпечення виконання своїх кредитним зобовязань.

Дані обставини сторони не оспорюють.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач в серпні 2013 року була попереджена письмово про виселення з квартири, але у добровільному порядку відмовилась виконати вимогу банку. У звязку з тим, що банк виконав умови ст. 40 Закону України «Про іпотеку» але відповідач після спливу місячного строку не звільнила квартиру у добровільному порядку, суд на підставі ст. 109 ЖК України визнав вимоги про її виселення законними.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції через порушення норм матеріального та процесуального права при ухваленні ним рішення.

Так, вище викладені обставини щодо існування на даний час розміру заборгованості за кредитним договором, в рахунок якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, відповідач підтвердила в судовому засіданні, але наполягала застосувати Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року №1304, що набрав чинності з 07.06.2014р., яким вважає заборонено звертати стягнення на майно громадян.

На час подання позову відповідач дійсно листом від 14.08.2013р. повідомлялась про виселення з квартири оскільки в 30-ти денний строк з дня отримання цієї вимоги. Цей лист згідно фіскального чеку «Укрпошти» був відправлений 22.08.2013р. Відповідач не заперечила про отримання такої вимоги банку, але відмовилась її задовольнити у добровільному порядку.

Відповідно до ч.3 ст.33, ч.2 ст.33, ч.1ст.40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Одночасно з рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду, т.т. не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо.

За частиною 2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене у рішенні суду.

Враховуючи, що відповідач в рахунок забезпечення свого кредитного зобовязання передала банку в іпотеку власну квартиру за адресою: АДРЕСА_4, яка не була придбана за рахунок кредитних коштів, приведені вище норми матеріального права передбачають при зверненні стягнення на предмет іпотеки, виселення з квартири її мешканців за рішенням суду за умови надання іншого жилого приміщення, яке повинно бути зазначено в рішенні суду.

Така правова позиція викладено в постанові Верховного суду України від 24.06.2015р., прийняте за наслідком розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних про відносинах, і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Однак, суд першої інстанції зазначених норм закону не врахував.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо застосування Закону України ««Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року №1304, який набрав чинності з 07.06.2014р., оскільки відповідно до ст. 1 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон), бо протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки. Але цей Закон не позбавляє та не припиняє право іпотекодержателя вирішити в судовому порядку питання виселення мешканців з квартири, яка є предметом іпотеки.

Таким чином, суд першої інстанції не вірно визнав характер спірних правовідносин, ухвалив рішення про виселення не зясував питання щодо надання відповідачу іншого жилого приміщення, яке зобовязано бути зазначено в судовому рішенні, чим не дотримався при ухваленні рішення ст. 213,214 ЦПК України.

Ураховуючи, що з боку банку на час судового засіданні не надійшло інформації про адресу іншого жилого приміщення у звязку із виселенням відповідача з іпотечної квартири, колегія визнає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Додатковим рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2014 року стягнуто з ОСОБА_3 114 грн.70 коп. судового збору на користь банку.

У звязку із ухваленням колегією суддів апеляційного суду нового рішення про відмову у позові, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачу не відшкодовуються. З таких підстав колегія суддів скасовує і додаткове рішення у справі, яким вирішено питання про розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 червня 2014 року в частині виселення ОСОБА_6 та додаткове рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 14 липня 2014 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позову публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про виселення.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -