Номер провадження: 22-ц/785/2028/15
Головуючий у першій інстанції Гудіна Н. І.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Погорєлової С.О., Цюри Т.В., при секретарі - Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014р. по справі за позовом ОСОБА_2 до Колективного підприємства "Одеський шкіряний завод № 1", треті особи Комунальне підприємство ОМБТІ та РОН, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання приміщення житловим

встановила:

12 березня 2013р. ОСОБА_2 звернулася з позовом, в якому просила суд:

- встановити юридичний факт про визнання житловим та постійним місцем її проживання приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_1, площею 19кв.м. під літерою "Д-1";

- встановити юридичний факт, що приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_1, під літерою "Д-1" є тією ж самою будівлею, яка позначена на генеральному плані заводу від 26 липня 1946р. під літерою " 12", як гуртожиток та не є прибудовою до будинку під літерою "Д" - клуб, а є самостійним будинком по об'ємно-планувальному та конструктивному рішенням.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказала, що вона і її родина згідно посвідчення на право вселення отримали право на користування кімнатою площею 19 кв.м, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, у зв'язку з тим, що її чоловік ОСОБА_3 з 15 грудня 1981р. працював на "Одеському виробничому об'єднанні ім. В.І.Леніна "Шкірзавод № 1", а вона з 5 серпня 1983р. працювала в дитячому садочку №148, шефство над яким приймало вищевказане підприємство.

З 1993р. вона та її діти (на той час) неповнолітні були зареєстровані в зазначеному приміщенні, про що свідчать копія її паспорта і довідки про склад сім'ї № 685 від 20 жовтня 1993р. та № 2 від 02 грудня 2002р.

Позивач вказала, що весь зазначений час вона і її родина мешкають за вказаною адресою, іншого нерухомого майна не існувало та не існує, що також підтверджується довідкою № 406307.75 від 10 грудня 2012р.

Позивачка вказала, що підставою для звернення до суду є той факт, що приміщення, де мешкає вона, останні приблизно 10 років має не чітко встановлений статус, тягне порушення прав та законних інтересів, та починаючи з 2004р. виникли труднощі мешкання у зазначеному приміщенні, оскільки КП "Одеський Шкіряний завод №1" стверджує, що приміщення яке вони займають є адміністративним приміщенням, яке не має статусу житлового.

Позивач не згодна з вказаним твердженням та вважає, що приміщення під літ. „Д-1" у первісних інвента ризаційних документах було позначено як „гуртожиток". Згідно копії Генерального плану заводу від 26 липня 1946р., де будівля, в якої мешкає її сім'я значиться під літ. " 12" - гуртожиток.

Позивач вказала, що рішення компетентного органу стосовно переведення будинку, в якому проживає її родина з житлового до нежитлового не приймалося, що згідно матеріалів приватизаційної справи вбачається, що за інвентариза ційним описом № 1 за червень 1994р. до складу основних фондів попередника КП "Одеський шкіряний завод №1" була включена будівля гуртожитку за № 67 та адміністративна будівля № 42.

В подальшому в 1999р. відповідач провів первинну технічну інвентаризацію об'єкту. У зв'язку з відсутністю на момент інвентаризації переліку нерухомого майна у складі цілісного майнового комплексу орендного підприємства "КООТ", інженер, що проводив інвентаризацію, зазначив статус будівель та приміщень на підставі документів, що були представлені на момент інвентаризації, а також з пояснень працівників заводу.

Тому позивач стверджує, що у зв'язку з цим, будівля в якої проживала її сім'я, була позначена під літ. "Г" як жила. В подальшому на підставі переліку нерухомого майна, переданого заводу Регіональним відділенням Фонду держмайна України по Одеській області у технічний план були внесені зміни: так будівля під літ. "Г", позначена раніше як "жиле" була позначена як „Д-1" "адміністративне". Вищевказані зміни були прийняті при видачі свідоцтва про право власності виконкомом Одеської міської ради. За твердженням позивачки жодної правової підстави зробити такі зміни в статусі будинку не існувало та не існує на даний час.

Позивач вказала, що згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 27 грудня 2010р., будинок під літерою "Д", як клуб, є самостійним будинком по об'ємно-планувальному та конструктивному рішеннями.

Рішенням суду від 27 листопада 2014р. у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с.164-167).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на те, що суд в порушені вимог матеріального і процесуального права необґрунтовано відмовив їй у задоволені позову, не прийняв до уваги усі обставини по справі (а.с.170-175).

Колегія суддів, заслухав суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2, адвоката в її інтересах, представника відповідача, вивчивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2, з урахуванням обставин по справі і у відповідності вимог діючого законодавства.

Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарський або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь та самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2012р. було задоволено апеляційну скаргу представника Колективного підприємства "Одеський шкіряний завод №1" і скасовано рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 01 жовтня 2012р. з ухваленням нового рішення.

Задоволено позов КП "Одеський шкіряний завод №1". Зобов'язано ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 звільнити нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_1, позначене у технічному паспорті КП "ОМБТІ та РОН" від 9червня 1999р. під літерою "Д-1".

Визнано недійсним посвідчення НОМЕР_1 на право вселення в квартиру АДРЕСА_1, яке було видане на ім'я ОСОБА_2 на підставі спільного рішення адміністрації та профкому ОООП "КООТ" №20 від 18 травня 1993р.

У задоволені позову ОСОБА_2 до КП "Одеський шкіряний завод №1" про надання іншого житлового приміщення - відмовлено (а.с.69-74).

Вказане рішення апеляційного суду Одеської області набрало чинності.

З вищевказаного рішення апеляційного суду Одеської області вбачається, що суд апеляційної інстанції звернув увагу на наявність рішення господарського суду Одеської області від 12 жовтня 2010р., яке є преюдіційним для КП "Одеський шкіряний завод № 1" та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, оскільки даним рішенням вирішувалися їх права та обов'язки, вони брали участь у цій справі.

Тому та обставина, що будівля, розташована за адресою АДРЕСА_1 та зазначена в технічному паспорті під літерою "Д-1", є нежитловою не потребує доказуванню.

При розгляді справи і ухвалені рішення господарським судом Одеської області від 12жовтня 2010р., яким було відмовлено у задоволенні позову заступника прокурора Суворовського району м. Одеси в інтересах держави в особі РВФДМУ по Одеській області та ухвалені постанови Одеським апеляційним господарським судом від 31 травня 2011р., які були залишені без змін ухвалою Вищого господарського суду України від 3серпня 2011р., суди дійшли висновку про те, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази того, що спірна будівля, розташована за адресою АДРЕСА_1 та зазначена в технічному паспорті під літерою "Д-1", є житловою (а.с.75-90).

Пунктом п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13 червня 2007р. "Про незалежність судової влади" роз'яснено, що відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством.

З вищевказаних підстав, суд апеляційної інстанції не надавав оцінку висновкам судовій будівельно-техничній експертизі ОНДІСЕ №14813 від 27 грудня 2010р., які подавалися до судів господарської юрисдикції.

Слід зазначити, що КП "ОШЗ №1" на підставі свідоцтва про право власності № 006083 від 3 лютого 2000р., виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради, є власником комплексу нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1, та приміщення, зазначене в технічному паспорті від 9 червня 1999р. під літерою "Д-1", знаходиться на території КП "ОШЗ №1" і є невід'ємною частиною будівлі під літерою "Д" та цілісного майнового комплексу за вказаною вище адресою, який перейшов у власність ОООП "КООТ", правонаступником якого є завод.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2010р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 30 червня 2011р. було відмовлено у задоволені позову ОСОБА_2 про визнання інформації недостовірною, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію, відкликати технічний паспорта виготовити технічну документацію (а.с.91-94).

З вказаних рішень також вбачається, що вже вирішувалися питання, які поставила позивач ОСОБА_2 в позові в даній справі та надано відповідну оцінку тому, що спірне приміщення ні є житловим. Але позивач ОСОБА_2 лише незначно інтерпретувала свої позовні вимоги в даній справі, які фактично вже вирішувалися раніше при розгляді вищевказаних справ і їй було обґрунтовано відмовлено у задоволені.

Судова колегія не приймає до уваги доводи представника апелянта ОСОБА_6 про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, оскільки представником не враховані усі вимоги Європейської конвенції з прав людини.

Стаття 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантує права особи на повагу до житла.

В цій же статті зазначаються загальні принципи, конкретні положення, які може застосовувати держава, обмежуючи здійснення цих прав.

Тому Європейський суд у всіх своїх рішеннях зазначає, що втручання у зазначене право може бути виправданим лише при умові, що втручання буде здійснене відповідно до закону, повинно переслідувати законну мету і бути необхідним у демократичному суспільстві для досягнення цієї мети.

З урахуванням вищевказаних вимог Європейського суду, судова колегія вважає, що позивачем ОСОБА_2 не доведено, що її права при прийнятті вищевказаних рішень судів та оскаржуваного рішення суду, були порушені.

Крім того, судова колегія звертає увагу, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 23листопада 2012року було встановлено, що ОСОБА_2 була прописана за юридичною адресою КП "ОШЗ №1" за розпорядженням колишнього директора ОСОБА_7 (свекра ОСОБА_2.), який використовуючи своє службове становище, прописав її та надав нежиле адміністративне приміщення, а також суд апеляційної інстанції вказав, що факт складання самою ОСОБА_2 посвідчення, не передбаченого законом, на своє вселення у спірне приміщення не можна вважати правомірним.

Вищевказані факти встановлені рішенням суду апеляційної інстанції не були спростовані позивачем ОСОБА_2 до цього часу.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.304, 307, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2014р. - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді апеляційного суду Одеської області І.П.Сидоренко

С.О.Погорєлова

Т.В. Цюра