Номер провадження: 22-ц/785/3258/15
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання правочину удаваним,

встановила:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору дарування 385/1000 частин квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 удаваним, таким, що приховує договір купівлі-продажу.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що він є власником 615/1000 часток квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ Одеської міської ради 10.12.1999 року, реєстр № 11-12490. Власником 385/1000 часток квартири останні роки був ОСОБА_3, який отримав право власності на підставі договору дарування від ОСОБА_5

У власності позивача знаходиться кімната площею 21,7 кв.м., у власності ОСОБА_3, - кімната площею 14,2 кв.м., а кухня, коридор та вбиральня були у спільному користуванні.

Під квартирою розташовано підвальне приміщення площею 27,0 кв.м., єдиний вхід до якого знаходиться в квартирі позивача. Але за договором купівлі-продажу, укладеному між Одеською міською радою та ОСОБА_5, посвідченим 24.12.2003 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фуфаєвою О.В., зареєстрованому в реєстрі під №2207, вказане підвальне приміщення перейшло у власність ОСОБА_5, яка потім подарувала приміщення ОСОБА_3 (договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Дмитрієвим А.О.19.12.2007 рокує, зареєстрований в реєстрі під №9961).

12.12.2013 року позивач отримав від ОСОБА_3 лист-повідомлення про продаж його частки у праві спільної часткової власності за адресою: м. Одеса, провулок Воронцовський №2, датований 05.12.2013 року, в якому пропонував придбати належні йому 185/1000 часток квартири за 200000,00 грн. (двісті тисяч гривень 00 копійок), без зазначення у якій конторі та якого числа має відбутись відчуження належного йому майна. ОСОБА_2 вказану пропозицію прийняв та направив відповідачу відповідь про згоду, та просив сповістити, де буде укладатись угода купівлі-продажу та запропонував надати аванс, проте ОСОБА_7 відповіді не надав.

Згодом, позивачу стало відомо, що новий власник 385/1000 часток квартири ОСОБА_4, звернувся до Приморського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні та про виселення з підвального приміщення, який було задоволено. Під час розгляду вказаної цивільної справи, позивачу стало відомо, що 27.01.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування частки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичєвою Г. Л., зареєстрований у реєстрі за № 88, оцінивши дар в 100158,00 грн. ( сто тисяч сто п'ятдесят вісім гривень 00 копійок).

Позивач вважає, що договір дарування 385/1000 часток квартири, був укладений відповідачами з метою приховати договір купівлі-продажу і позбавити позивача, як учасника спільної часткової власності, права привілейованої купівлі його частки.

Позивач та його представник у судовому засіданні позовну заяву підтримали в повному обсязі, просять задовольнити з підстав, наведених у позові.

Представник відповідачів у судовому засіданні позовну заяву не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Рішенням суду у задоволені позову відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати це рішення та ухвалити нове рішення, яким визнати удаваним договір дарування 385/1000 частин квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Пашичевою Г.Л. 27 січня 2014 року та зареєстрований у реєстрі за №88, таким що приховує договір купівлі-продажу, посилаючись при цьому на порушення судом норм процесуального та матеріального законодавства при вирішенні справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, та вірно послався на діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

19.12.2007 року відповідно до договору дарування частини квартири, ОСОБА_5 на умовах, передбачених цим договором безоплатно передала у власність, а ОСОБА_3 прийняв у власність 385/1000 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1.

27.01.2014 року між ОСОБА_3 з однією сторони та ОСОБА_4 з другої сторони, укладено договір дарування частки квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, Пашичєвою Г.Л., зареєстрованого в реєстрі за № 88.

Відповідно до п. 1 зазначеного Договору, ОСОБА_3 передав безплатно у власність, а ОСОБА_4 прийняв у власність 385/1000 (триста вісімдесят п'ять тисячних) часток квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка в цілому складається з двох кімнат, загальною площею - 44,3 кв.м., у тому числі житловою площею - 36,9 кв.м.

Позивач зазначає, що сторін по договору - ОСОБА_7 та ОСОБА_4, не зв'язують родинні стосунки, а за звичаєм цивільного обороту таке майно, як квартира, не дарується сторонньому учаснику цивільних відносин з яким його нічого не пов'язує, а тому позивач вважав, що договір дарування 385/1000 часток квартири укладений тільки з метою приховати договір купівлі-продажу і позбавити позивача, як учасника спільної часткової власності, права привілейованої купівлі його частки.

Згідно статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Згідно роз'яснень викладених в пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними" роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

З узагальнень судової практики Верховним Судом України від 24.11.2008р. "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" вбачається, що удаваним є правочин що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад, договір купівлі-продажу квартири, що насправді є договором застави в забезпечення повернення позики або укладений з метою уникнути звернення стягнення на заставлене майно в судовому порядку). При цьому позивач повинен вказати, який інший правочин приховується з допомогою укладеного правочину та надати відповідне підтвердження.

Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним, необхідно встановлення того, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди.

Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладення правочину, що на його думку є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, а саме відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховати іншу волю учасників угоди.

Частиною 4 статті 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції правильно не погодився з доводами позивача, що укладений між відповідачами договір є удаваним, так як сторони договору дарування не перебувають у родинних відносинах, договір був укладений з метою приховати договір купівлі-продажу та позбавити позивача права привілейованої купівлі частки квартири, оскільки позивачем не надано суду належних і відповідних доказів у підтвердження своїх тверджень.

Свідки, які були викликані за клопотанням позивача, не надали суду жодних свідчень в підтвердження тверджень позивача щодо визнання договору дарування удаваним. При цьому вони зазначили, що з відповідачами особисто не знайомі та ніколи їх не бачили, їм відомо про наявність між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 тривалого побутового конфлікту. Також, з свідчень свідків судом було вірно встановлено, що подарована частка квартири перебуває у непридатному для життя стані.

Представник відповідачів в наданих суду пояснень зазначив, що 27.01.2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу нежитлового підвального приміщення №599, яке розташоване за адресою АДРЕСА_1, і лише потім був укладений спірний договір дарування 385/1000 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1, при цьому сторони під час його укладення не мали на меті приховати будь-який інший правочин. Частка квартири, яка належала ОСОБА_3 не мала придатного для життя стану, відповідач тривалий час намагався її продати. У зв'язку з чим, після продажу підвального приміщення ОСОБА_4, ОСОБА_3 вирішив додатково подарувати йому й частку квартири.

З матеріалів справи вбачається, що на час укладання спірного договору ОСОБА_3 був законним власником 385/1000 часток квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В силу ст. 41 Конституції України, ст. 319, 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Власник майна не може бути обмежений у здійсненні своїх прав, окрім випадків визначених законом.

Таким чином, приймаючи до уваги усі надані суду доказі у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що позивачем та його представником не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, тобто суду не доведено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4, укладаючи 27.01.2014 року договір дарування частки квартири за адресою: АДРЕСА_1, вчиняли цей правочин з метою приховати вчинення договору купівлі-продажу, що воля ОСОБА_3 та ОСОБА_4 була направлена на встановлення інших відносин, ніж відносини з приводу договору дарування.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, та дійшов до вірного висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають в повному обсязі по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї позовної заяви та апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков