Справа № 357/9452/14-ц Головуючий у І інстанції Ярмола О. Я.
Провадження № 22-ц/780/2182/15 Доповідач у 2 інстанції Коцюрба О. П.
Категорія 47 17.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

17 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого - Коцюрби О.П.,

Суддів - Журби С.О., Сержанюка А.С.,

При секретарі - Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, -

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який 08 лютого 2006 року розірвано.

За період шлюбу, ними було набуто житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок, яке видане на ім»я ОСОБА_2, на підставі рішення виконавчого комітету Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 11 лютого 1992 року та 30 березня 1992 року зареєстроване в Білоцерківському БТІ Київської області в реєстровій книзі № 3, за реєстровим номером № 780.

Спірний будинок набутий ними під час шлюбу, тому він належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно заочного рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2006 року за ОСОБА_2 визнано право власності на самовільно побудовані на земельній ділянці на якій знаходиться спірний будинок прибудови до жилого будинку, а саме: веранду - літера А-2, розміром 2,48х2,02 кв.м., сарай-гараж - літера Б, розміром 8,38х4,98 кв.м., сарай - літера Б-1, розміром 2,22х2,76 кв.м.

Після розірвання шлюбу, суперечок між нею та відповідачем щодо користування спірним майном не виникало.

18 липня 2011 року вона отримала лист від адвоката ОСОБА_2, з вимогою, надати відповідачу ключ від будинку та забезпечити йому безперешкодний доступ до будинку. Саме з цієї дати, вона дізналася про те, що ОСОБА_2 не погоджується з тим, щоб вона сама проживала у спірному будинку та користувалась майном.

В зв'язку з чим, вона вимушена звертатися до суду з даним позовом, в якому просила, розділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку та прибудови до будинку, поділивши його в натурі, відповідно до запропонованих експертом варіантів поділу будинку та прибудови.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просив, скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалити по справі нове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову. Зазначив, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року є незаконним та необґрунтованим, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд не повно з»ясував обставини, що мають значення для справи, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року не відповідає.

В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 лютого 1984 року, який ними розірвано 08 лютого 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, Серія НОМЕР_1, актовий запис № 125.

Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 30 березня 1992 року, виданого на підставі рішення виконкому Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 11 лютого 1992 року № 7 на ім»я ОСОБА_2, та зареєстрованого в Білоцерківському БТІ Київської області за № 780, за період шлюбу, позивач та відповідач набули житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2006 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на самовільно збудовані на земельній ділянці прибудови до житлового будинку АДРЕСА_1, а саме: веранду - літера А-2, розміром 2,48x2,02 кв.м., сарай-гараж - під літерою Б, розміром 8,38x4,98 кв.м., сарай - під літерою Б 1, розміром 2,22 x2,76 кв.м.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В ч. 3 ст. 368 ЦК України вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції про те, що спірне майно - житловий будинок АДРЕСА_1, є об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_2, яке придбане (побудоване) ними в період шлюбу, спільним коштом, а тому може підлягати поділу відповідно до вимог ст.ст. 60,70 СК України.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, після розірвання шлюбу, 06 жовтня 2006 року ОСОБА_2 звертався в Білоцерківський міськрайонний суд Київської області з позовом до ОСОБА_3, виконкому Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області про розподіл спільного майна та узаконення самовільної забудови, з яким, ОСОБА_3 погодилась, що підтверджується заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 грудня 2006 року, яке, ОСОБА_3 не оскаржувала, та 11 грудня 2006 року дане рішення набрало законної сили, яким, за ОСОБА_2 визнано право власності на вищевказані самочинно побудовані прибудови до будинку АДРЕСА_1. Спір про розподіл спільного майна по вказаному позову, судом вирішений не був.

В 2007 році, ОСОБА_2 повторно звертався в Білоцерківський міськрайонний суд Київської області з позовом до ОСОБА_3, виконкому Фурсівської сільської ради Білоцерківського району Київської області про розподіл спільного майна, по якому, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2007 року за клопотанням ОСОБА_2 призначалась судово-будівельна експертиза для визначення можливих варіантів конкретного розподілу будинку на дві рівні частини. ОСОБА_3 також була присутня при розгляді вказаної цивільної справи, що підтверджується ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 січня 2007 року. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2007 року, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, даний позов залишено без розгляду.

У 2009 році між сторонами також виникали суперечки щодо розподілу спірного майна, в зв'язку з чим, ОСОБА_2 звертався з позовом в Білоцерківський міськрайонний суд Київської області, але справа по суті не розглядалася, так як позов ОСОБА_2 на підставі п. 5 ч. 1 ст.207 ЦПК України був залишений без розгляду.

Вище вказане підтверджується доказами, які є в справі, які позивачем не спростовані.

Колегією суддів не приймаються до уваги посилання ОСОБА_3 в позовній заяві на те, що вона лише 18 липня 2011 року дізналася про порушення свого права на право власності на спірне майно з листа адвоката відповідача, так як вони є безпідставними і необґрунтованим, спростовуються матеріалами цивільної справи, з якої вбачається, що спір про розподіл спільного майна подружжя існує між сторонами з 2006 році, що підтверджуються доказами по справі.

За таких обставин, та враховуючи докази по справі, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_3 було відомо про порушення свого права власності щодо розподілу спірного майна з 2006 року.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність

встановлюється тривалістю у три роки.

В ст. 261 ЦК України вказано, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна , заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

ОСОБА_2, який є відповідачем у справі, до ухвалення рішення по справі, у запереченнях поданих ним на позовну заяву ОСОБА_3 заявлено вимогу про застосування строків позовної давності до правовідносин, про розподіл спільного майна подружжя.

Колегія суддів вважає, що вказана вимога ОСОБА_2 є законною та обґрунтованою, підтверджується наданими ним доказами, які є в матеріалах справи, тому підлягає задоволенню.

Суд першої інстанції, розглядаючи спір, вказану вимогу проігнорував, належної оцінки не надав, мотивів, з яких він не застосував норму права до спірних правовідносин, на яку посилався відповідач не навів, тому, ухвалив по справі не законне рішення, яке підлягає скасуванню і по справі необхідно ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія судів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2015 року скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: