АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/371/15 Справа № 182/4333/14 Головуючий у 1 й інстанції - Бабаніна В. А. Доповідач - Лаченкова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2015 року м. Дніпропетровськ 02 березня 2015 року колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Демченко Е.Л.

при секретарі - Назаренко А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Приватного підприємства «Таврія» на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року по справі за позовом Приватного підприємства «Таврія» до ОСОБА_2, Фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та визнання Приватного підприємства «Таврія» орендарем земельних ділянок,-

ВСТАНОВИЛА:

02 червня 2014 року до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов Приватного підприємства «Таврія» до ОСОБА_2, Фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович» про визнання не дійсним договору оренди земельної ділянки та визнання Приватного підприємства «Таврія» орендарем земельних ділянок.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року відмовлено Приватному підприємству «Таврія» в задоволенні позову до ОСОБА_2, Фермерського господарства «Скорук Максим Анатолійович» в повному обсязі заявлених позовних вимог.

В апеляційній скарзі Приватне підприємство «Таврія» просить скасувати рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2014 року та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 на праві Державного акту на право власності на земельну ділянку Серії ЯА №187209 виданого 13 червня 2006року, на праві владності належить земельна ділянка площею 9.9429 га в с.Новософіївка Нікопольського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням сільськогосподарського виробництва.

23 лютого 2006 року року між ПП «Таврія» та ОСОБА_2 було укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 9.9429га. терміном на п'ять років, починаючи з дня його реєстрації. Договір зареєстрований у Державному реєстрі земель 29 травня 2007року.

При цьому, дану земельну ділянку підприємство орендувало у загальному масиві (полем) згідно схеми поділу, разом з ділянками інших власників, без встановлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками. Зазначені обставини не заперечувалися учасниками процесу.

ПП «Таврія» 13.02.2012р та 19.04.2012року направило ОСОБА_2 лист-повідомлення про намір скористатися своїм переважним правом на оренду земельної ділянки з додаванням проекту додаткової угоди, підтвердженням чого є відповідний штамп поштового відділення та підпис службової особи поштового відділення про отримання простих листів. Відповідачкою не доведено її твердження щодо неотримання зазначеного листа та необізнаності про наявність пропозиції позивача.

Відповідачка від переговорів ухилилась та 16.06.2012 уклала договір земельної ділянки з ФГ « Скорук М.А.», який було зареєстровано 13.07.2012 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для застосування положень ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» щодо поновлення договору оренди та посилався на ті обставини, що ПП «Таврія» зайняло недобросовісну позицію щодо орендодавця, засіявши восени 2011 року орендовану землю озимою, не зважаючи на те, що ще 15 серпня 2011 року ОСОБА_2 повідомила позивача про небажання укладати з ним договір на новий строк та наперед знаючи, що на момент закінчення договору оренди, а саме до 29 травня 2012 року, урожай не буде зібрано, а отже підприємство після закінчення строку договору продовжило користуватися цією ділянкою проти волі орендодавця.

Також суд зазначив, що підстави, на які посилається позивач - незаконність складання акту визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), який є невід'ємною частиною договору, в розумінні ст. 15 Закону України «Про оренду землі» та ст. 203 ЦК України не можуть свідчити про недійсність оспорюваного договору оренди землі, оскільки позивач не є його стороною та цим договором його права не були порушені.

З такими висновками колегія суддів не може погодитися, вважає, що суд дійшов їх при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи та судом неправильно застосовано норми матеріального права, а тому рішення суду відповідно до положень п.п.1,3,4, ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

За змістом ч.2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Законом, який регулює дані правовідносини, є Закон України «Про оренду землі», розділом V якого визначені умови зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до положень ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

Таким чином, інститут переважного права забезпечує додержання інтересів не лише власника землі, а й інтереси орендаря, який, орендуючи та використовуючи земельну ділянку, поніс відповідні затрати. Про це свідчать положення ч. 4 ст. 33 вказаного Закону, якою передбачено, що переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється лише у разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору. Тобто, переважне право не припиняється виключно з підстав бажання власника землі передати земельну ділянку в оренду іншій особі. В даному випадку орендодавець може відмовити орендарю при відсутності домовленості щодо орендної плати, інших істотних умов, а умови запропоновані орендодавцю третьою особою, є кращими.

Заява ОСОБА_2, яку ПП «Таврія» отримало 15 серпня 2011 року, містить прохання після збору врожаю 2011 року не займати належну їй земельну ділянку. Будь-які претензії щодо недотримання позивачем умов договору, відповідачка не висловлювала.

Висновки суду першої інстанції, що засіявши землю і вважаючи договір оренди землі з ОСОБА_2 поновленим, ПП «Таврія» не розрахувалось за оренду землі з ОСОБА_2 за 2012 рік, що свідчить про недобросовісність позивача, не відповідають обставинам справи та спростовуються наданими позивачем довідками та копіями відомостей, з яких убачається, що відповідачка в період 2007 - 2011,2013 років отримувала орендну плату. Для отримання орендної плати за 2012 рік відповідачка запрошувалася позивачем листами, проте, як пояснив в судовому засіданні представник ФГ «Скорук М.А.», оскільки відповідачка уклала договір оренди з їх підприємством та ними було виплачено орендну плату за 2012 рік, відповідачка від отримання орендної плати позивача за 2012 рік утрималась.

Висновки суду першої інстанції, що оспорюваний договір було правомірно укладено відповідачкою після закінчення строку договору оренди з ПП «Таврія», оскільки ОСОБА_2 не була повідомлена, що позивач засіяв її земельну ділянку, та що таким чином, відповідачка фактично підтвердила відмову від продовження договору з попереднім орендарем, не ґрунтуються на нормах закону.

Відповідно до положень ч.6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» заперечення у поновлені договору повинно бути висловлено на протязі місяця після закінчення строку дії договору, а не до його закінчення, а також у формі листа-повідомлення на адресу орендаря, а не фактом укладання договору оренди з іншим орендатором.

Виходячи з положень ст. 11 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про оренду землі», відповідно до яких права та обов'язки сторін виникають з актів цивільного законодавства та укладеного договору, колегія суддів дійшла висновку, що направлення відповідачкою до закінчення строку дії договору оренди, укладеного з ПП «Таврія», заяви з проханням не займати її земельну ділянку після збору урожаю 2011 року, не створює будь-яких прав та обов'язків для сторін в розумінні положень ст. 33 ЗУ «Про оренду землі».

Приймаючи до уваги, що після закінчення строку дії договору земельна ділянка, яка без визначення меж перебувала у загальному масиві, що орендувався ПП «Таврія», а ОСОБА_2 протягом одного місяця після закінчення строку дії договору не звернулася до позивача з листом-повідомленням про заперечення у його поновленні, договір оренди земельної ділянки площею 9,9429 га від 23 лютого 2006 року, укладений між Приватним підприємством «Таврія» та ОСОБА_2 відповідно до ч.6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» слід вважати поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Враховуючи, що згідно зазначеної норми права у цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності), колегія суддів вбачає підстави для задоволення вимог позивача щодо зобов'язання ОСОБА_2 вчинити дії щодо укладення з Приватним підприємством «Таврія» додаткової угоди.

Відповідно до положень ст.ст.203, 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу.

Звертаючись до суду за захистом своїх прав, позивач зазначив, що ОСОБА_2, укладаючи договір оренди з ФГ «Скорук М.А.» порушила права ПП «Таврія» ще й тому, що не визначила межі своєї земельної ділянки в загальному масиві, як того вимагає чинне законодавство України, а отже даний договір підлягає визнанню недійсним.

Однак, суд першої інстанції дані доводи не взяв до уваги, посилаючись на те, що ПП «Таврія» не є стороною по договору, укладеного між ОСОБА_2 та ФГ «Скорук М.А.», а тому не може його оскаржити.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, а тому є помилковим.

ПП «Таврія», як орендар суміжних земельних ділянок, зацікавлене в тому, щоб межі земельної ділянки ОСОБА_2 в натурі (на місцевості), місце її розташування, були встановлені вірно та закріплені межовими знаками в установленому законом порядку.

Оскільки договір оренди, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Скорук М.А.», юридично закріплює право останнього на використання земельної ділянки першої у межах, які незаконно та не вірно визначені актом про відновлення меж земельної ділянки, тому цей договір порушує права ПП «Таврії» як орендаря суміжних з нею земельних ділянок, що в свою чергу вказує на те, що підприємство є зацікавленою особою і може просити суд визнати цей договір недійсним.

В даному випадку ПП «Таврія» звернулася до суду з позовом з цих підстав з метою захисту своїх інтересів, а не суміжних власників, про що зазначив суд першої інстанції.

Підтвердженням порушення порядку встановлення місця розташування земельної ділянки ОСОБА_2 є наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, до моменту укладання договору оренди між ФГ «Скорук М.А.» та ОСОБА_2, ТОВ «Дніпропетровська ОЗА» не здійснювала встановлення меж зазначеної земельної ділянки в натурі (на місцевості), а лише обмежилися складанням акту про відновлення її меж, який був долучений до договору як невід'ємна його частина.

Порядок встановлення (відновлення) меж земельної ділянки визначається Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів за № 376 від 18 травня 2010 року.

Відповідно до п. 4.1 даної Інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкоджені, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками суміжних земельних ділянок.

Пунктом 4.3. цієї ж Інструкції передбачено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 ЗК України документації із землеустрою.

ПП «Таврія» орендувало земельну ділянку ОСОБА_2 у загальному масиві, разом з ділянками інших власників, без встановлення меж для кожної окремої ділянки та закріплення їх межовими знаками, підтвердженням чого є технічна документація ТОВ «Верхньодніпровське землевпорядне підприємство», на підставі якої виготовлялися державні акти на право власності на земельну ділянку і з якої вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_2, як власника сертифіката, знаходиться в загальному масиві і межовими знаками не закріплювалася; договір оренди, укладений між ОСОБА_2 та ПП «Таврія», в якому зазначено, що орендодавець передає, а орендар приймає в строкове, платне володіння і користування земельну ділянку, яка розташована згідно з планом, що додається і належить до схеми поділу земель; відсутність акту встановлення меж земельної ділянки ОСОБА_2 в натурі (на місцевості) та закріплення її межовими знаками на момент укладання договору оренди між останнім та ФГ «Скорук М.А.».

Відповідно до абзацу 1 ч. 1, ч. 4 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі, зокрема, є об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); невід'ємною частиною договору оренди є акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

У зв'язку з тим, що, встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) до підписання договору оренди між ФГ «Скорук М.А.» та ОСОБА_2 не здійснювалося, тому на момент укладання та реєстрації даного договору була відсутня невід'ємна його частина - акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а отже місце розташування земельної ділянки, яке є істотною умовою договору, не було встановлене.

Згідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації та визнання договору оренди недійсним.

Оскільки договір оренди, укладений між ОСОБА_2 та ФГ «Скорук М.А.», юридично закріплює право останнього на використання земельної ділянки відповідачки, за умови визнання поновленим попереднього договору оренди земельної ділянки, враховуючи, що ПП «Таврія» орендує суміжні ділянки, єдиним земельним масивом та що на момент укладення оспорюваного договору межі спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначені не були, колегія суддів вважає, що цей договір порушує права порушує права позивача та вбачає підстави для визнання його недійсним.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, стягує на користь позивача з відповідачів ОСОБА_2 та ФГ «Скорук М.А.» витрати по сплаті судового збору пропорційно задоволеним вимогам 53,65 грн. з кожного.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 309, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Таврія» - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 липня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги Приватного підприємства «Таврія» задовольнити частково.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки загальною площею 9,9429 га, укладений 16.06.2012року між Фермерським господарством «Скорук М.А.» і ОСОБА_2.

Визнати договір оренди земельної ділянки загальною площею 9,9429 га, укладений 23.02.2006 року між Приватним підприємством «Таврія» і ОСОБА_2, поновленим

Зобов'язати ОСОБА_2 вчинити дії щодо укладення з Приватним підприємством «Таврія» додаткової угоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, Фермерського господарства «Скорук М.А.», на користь Приватного підприємства «Таврія», витрати по сплаті судового збору по 53,65 грн. (п'ятдесят три грн. 65 коп.) з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

Е.Л.Демченко