Справа № 370/1741/15-ц Головуючий у І інстанції Косенко А. В.
Провадження № 22-ц/780/6615/15 Доповідач у 2 інстанції Верланов С. М.
Категорія 46 07.12.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

07 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С., Березовенко Р.В.,

при секретарі - Бобку О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 07 жовтня 2015 року у справі за позовом прокурора Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Київській області до Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_2 про скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року прокурор Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Київській області звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що суб'єктом підприємницької діяльності «ОСОБА_4» на підставі дозволу на проведення інвентаризації земельних ділянок для безоплатної передачі у власність Гавронщинською сільською радою від 12 жовтня 2005 № 189 було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у с. Гавронщина Макарівського району Київської області. Під час розроблення технічної документації в пояснювальній записці зазначено що, відповідно до Державного класифікатора об'єктів адміністративно-територіального устрою України (далі - ДКОАТУ України) код зазначений с. Гавронщини - НОМЕР_1. Однак в державного акті на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2, кадастровий номер земельної ділянки починається з коду - НОМЕР_2, який відповідно до ДКОАТУ України визначає місцезнаходження земельної ділянки в адміністративних межах с. Гавронщина. Згідно з інформацією управління Держземагентства в Макарівському районі від 12 травня 2015 року спірна земельна ділянка знаходиться в адміністративних межах Гавронщинської сільської ради, за межами населеного пункту с. Гавронщина.

Зазначав, що рішенням Гавронщинської сільської ради Київської області від 12 жовтня 2005 року № 189-19 затверджено технічну документацію без висновків органу по земельних ресурсах про наявні обмеження на використання земельних ділянок від 15 грудня 2005 року № 2311 та висновку відділу містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури про погодження технічної документації та про наявні обмеження на використання землею від 15.12.2005 року № б/н, які були отримані після затвердження документації. Тому вважав, що Гавронщинська сільська рада у порушення ст.ст.12, 122, п.12 розділу 10 Перехідних положень Земельного кодексу України перевищила свої повноваження та надала земельну ділянку ОСОБА_2 за межами населеного пункту, а технічна документація розроблена з порушенням чинного законодавства.

Крім того, прокурор вказував, що, будучи власником земельної ділянки ОСОБА_2 08 грудня 2007 року згідно з договором купівлі-продажу відчужила земельну ділянку ОСОБА_3, який 24 березня 2008 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, тим самим були порушені права держави, про що прокуратурі стало відомо під час проведення перевірки щодо законності відведення земель державної та комунальної власності у приватну власність громадян у травні 2015 року.

З наведених підстав прокурор просив скасувати рішення Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 12 жовтня 2005 року за №189-19; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданий 30 грудня 2005 року на ім`я ОСОБА_2; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, виданий 24 березня 2008 року на ім`я ОСОБА_3; витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Головного управління Держземагенства в Київській області зазначену земельну ділянку.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 07 жовтня 2015 рокупозов прокурора Макарівського району Київської області задоволено. Скасовано рішення Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 12 жовтня 2005 року за №189-19; визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 30 грудня 2005 року, виданий на ім`я ОСОБА_2; визнано недійсним державний акт на право власності на вказану вище земельну ділянку серії НОМЕР_4 від 24 березня 2008 року, виданий на ім`я ОСОБА_3; витребувано з володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Головного управління Держземагенства в Київській області земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель, з кадастровим номером НОМЕР_5, що знаходиться в адміністративних межах Гавронщинської сільської ради.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові прокурора відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що суд не звернув уваги не та, що прокурором пред`явлено позов в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Київській області, якому було відомо про його порушене право з часу державної реєстрації ОСОБА_2 права власності на землю - 30 грудня 2005 року та з часу державної реєстрації ОСОБА_3 права власності на землю - 24 березня 2008 року, а тому позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення з позовом до суду, про застосування якого ОСОБА_2 подала заяву до суду. Крім того, посилається на те, що судом не враховано, що станом на 2005 рік та 2007 рік земельна ділянка ОСОБА_2 знаходилась в межах села Гавронщина Макарівського району, що встановлено рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 січня 2014 року.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що суб'єктом підприємницької діяльності «ОСОБА_4» на підставі дозволу на проведення інвентаризації земельних ділянок для безоплатної передачі у власність Гавронщинською сільською радою від 12 жовтня 2005 № 189, було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в с. Гавронщина Макарівського району Київської області (а.с. 19-42).

Рішенням Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 12 жовтня 2005 № 189 «Про передачу у власність земельних ділянок» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам України для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в с. Гавронщина Макарівського району Київської області. Передано безоплатно у власність громадянам, зокрема, ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,250 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у с. Гавронщина, вул. Жовтнева (а.с.16-17).

На підставі вищевказаного рішення ОСОБА_2 30 грудня 2005 року отримала державний акти на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3. Кадастровий номер земельної ділянки: НОМЕР_5 (а.с.9).

По справі встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 08 грудня 2007 року ОСОБА_2 відчужила належну їй земельну ділянку ОСОБА_3 На підставі даного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 24 березня 2008 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, набувши право власності на неї (а.с.10, 11).

Статтею 173 ЗК України (у редакції, чинній станом на момент передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2.) визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою, які розробляються відповідно до техніко-економічного обґрунтування їх розвитку, генеральних планів населених пунктів.

Згідно зі ст.12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальної громади; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян відповідного до цього кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено ч. ч. 1, 3, 4, 5 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо). Обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті. Київська та Севастопольська міські державні адміністрації надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах їх територій для всіх потреб, крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції, чинній станом на момент передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2.) визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про планування і забудову територій» (у редакції, чинній станом на момент передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2.) сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, у тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Відповідно до п. 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

Частиною першою статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що під час розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам України для будівництва і обслуговування жилого будинку у пояснювальній записці вказано, що відповідно до Державного класифікатора об'єктів адміністративно-територіального устрою України код зазначений с. Гавронщини - НОМЕР_1 (а.с.21).

Однак з державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 30 грудня 2005 року на ім`я ОСОБА_2 вбачається, що кадастровий номер земельної ділянки починається з коду - НОМЕР_2, що відповідно до Державного класифікатора об'єктів адміністративно-територіального устрою України визначає місцезнаходження земельної ділянки в адміністративних межах с. Гавронщина (а.с.9).

Також згідно з листом управління Держземагентства у Макарівському районі Київської області від 12 травня 2015 року спірна земельна ділянка знаходиться в адміністративних межах Гавронщинської сільської ради, за межами населеного пункту с. Гавронщина (а.с. 8).

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що завдання на виконання робіт щодо розробки технічної документації погоджено 17 січня 2005 року, а дозвіл на проведення інвентаризації земельної ділянки надано 12 жовтня 2005 року за № 189.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що рішенням Гавронщинської сільської ради Київської області від 12 жовтня 2005 року № 189-19 затверджено технічну документацію без висновків (висновки отримані після затвердження документації) органу по земельних ресурсах про наявні обмеження на використання земельних ділянок від 15 грудня 2005 року № 2311 та висновку відділу містобудування, архітектури та розвитку інфраструктури про погодження технічної документації та про наявні обмеження на використання землею від 15 грудня 2005 року № б/н.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що рішення Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 12 жовтня 2005 № 189 «Про передачу у власність земельних ділянок» в частині передачі ОСОБА_2 безоплатно у власність земельної ділянки прийнято з перевищенням повноважень та в порушення ст.ст.12, 122, п. 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України, оскільки Гавронщинською сільською радою виділено земельну ділянку ОСОБА_2 за межами населеного пункту.

Оскільки рішення Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 12 жовтня 2005 № 189 визнано незаконним, то суд дійшов вірного висновки про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_2 на підставі вказаного рішення сільської ради.

Враховуючи те, що 08 грудня 2007 року згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_2 відчужила належну їй земельну ділянку ОСОБА_3, на підставі якого він 24 березня 2008 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого ОСОБА_3 та витребування її із володіння останнього на користь держави в особі Головного управління Держземагенства в Київській області,оскільки земельна ділянка вибула із власності держави з порушенням встановленого законом порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на 2005 рік та 2007 рік земельна ділянка ОСОБА_2 знаходилась в межах села Гавронщина Макарівського району, що встановлено рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 січня 2014 року, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Макарівського районного суду Київської області від 09 грудня 2013 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 21 січня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Гавронщинська сільська рада Макарівського району, Управління Держкомзему у Макарівському районі про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки - відмовлено.

При цьому зі змісту вказаного вище рішення суду вбачається, що законність рішення Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області від 12 жовтня 2005 № 189, на підставі якого ОСОБА_2 було передано безоплатно у власність спірну земельну ділянку, судом не перевірялась та воно не було предметом доказування у межах заявленого позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Разом з тим, під час ухвалення рішення, суд у порушення ст.214 ЦПК України не вирішив заяву ОСОБА_2 щодо пропущення строку позовної давності.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України).

Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року (справа № 6-178цс15).

Як вбачається зі справи, прокуратурою пред'явлено позов в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Київській області.

Відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 09 грудня 2010 № 1085 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» визначено утворити Державне агентство земельних ресурсів України, реорганізувавши Державний комітет України із земельних ресурсів та утворити Міністерство аграрної політики та продовольства України та Державну інспекцію сільського господарства України, реорганізувавши Міністерство аграрної політики України.

Отже, Державне агентство земельних ресурсів України є правонаступником Державного комітету України із земельних ресурсів, що визначено пунктом 2 Указу Президента України від 8 квітня 2011 року № 445 «Про Державне агентство земельних ресурсів України».

Згідно з пунктами 4.11, 4.14, 4.18 Положення про Головне управління Держземагентства в області, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України № 258 від 10 лютого 2012 року, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань здійснює, зокрема: землеустрій відповідно до Закону України «Про землеустрій», у тому числі забезпечує проведення інвентаризації земель; ведення державного земельного кадастру та отримує інформацію про відведення земельних ділянок; державну реєстрацію земельних ділянок та обмежень у їх використанні щодо земельних ділянок, які знаходяться на території міст та/або районів, відповідні управління/відділи Держкомзему в яких реорганізовані, шляхом утворення відповідного Головного управління.

Тобто, в силу наділених повноважень Головне управління Держземагенства в Київській області могло довідатися про порушене право з 10 лютого 2012 року.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 жовтня 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду з клопотання про відмову в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності (а.с. 66-67).

Прокуратурою пред'явлено позов в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Київській області14 липня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що згідно з ч.4 ст.267 ЦК України є підставою для відмови у позові.

У позовній заяві прокуратурою не ставилося питання про поновлення пропущеного строку позовної давності.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.213, 214 ЦПК України на вказані обставини справи, вимоги закону та правову позицію Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, уваги не звернув та не застосував до вказаних правовідносин строк позовної давності, а відтак дійшов помилкового висновку по задоволення позову.

За таких обставин рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові з наведених вище підстав.

Відповідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Частиною 4 ст. 88 ЦПК України передбачено, що у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держав.

Прокурор на час пред'явлення позову був звільнений від сплати судового збору згідно з п.11 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на час подачі позову), а відтак судовий збір понесений ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги слід компенсувати за рахунок держави.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 535 грн. 71 коп. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в позові прокурора відмовляє, тому сплачений ОСОБА_2 судовий збір слід компенсувати за рахунок держави, зобов'язавши Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області повернути їй судовий збір у розмірі 535 грн. 71 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 07 жовтня 2015 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

В позові Прокурора Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства в Київській області до Гавронщинської сільської ради Макарівського району Київської області, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_2 про скасування рішення сільської ради, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельної ділянки - відмовити.

Зобов'язати Головне управління Державної казначейської служби України в Київській області повернути ОСОБА_2cплачений нею за квитанцією №0.0.456786883.1 від 04 листопада 2015 року судовий збір у розмірі 535 грн. 71 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді