АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц-/790/2021/15 Головуючий І інстанції: Зуб Г.А.
Справа № 640/374/15-ц Доповідач: Івах А.П.
Категорія: договірні
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Івах А.П.,

суддів - Хорошевського О.М., Пшенічної Л.В.,

при секретарі - Курносовій К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова 20 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Макрокап Девелопмент Україна" про розірвання договору та стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про розірвання договору та стягнення грошових коштів.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що між ТОВ "Макрокап Девелопмент Україна" - "Забудовником", в особі директора Кутового Д.Є. та нею - "Учасником" було укладено договір про спільну участь у будівництві №104 від 16 травня 2007 року.

Відповідно до п.1.1 та 1.3. договору учасник зобов'язаний внести грошовий вклад у сумі 611470,00 грн., що на момент його внесення визначений в договорі у еквіваленті 118732 доларів США, забудовник зобов'язувався здійснити будівництво багатоквартирного житлового будинку та передати у власність учасника - 3-х кімнатну квартиру у строки передбачені в договорі.

Згідно п.1.4 договору строк закінчення будівництва був визначний у 3 кварталі 2009 року.

Взяті на себе зобов'язання за договором ОСОБА_1 виконала у повному обсязі.

Проте у визначені строки забудовник свої зобов'язання за договором не виконав, строки введення об'єкта в експлуатацію неодноразово порушувалися, що потягло за собою подання ОСОБА_1 (10.08.2012 року та 25.03.2014 року) претензії.

14 січня 2015 року ОСОБА_1 звернулася з клопотанням про забезпечення позову, в якому просила заборонити комісії з припинення ТОВ "Макрокап Девелопмент Україна" здійснювати ліквідацію товариства і заборонити Реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції вносити запис до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про реєстрацію припинення юридичної особи ТОВ "Макрокап Девелопмент Україна" в результаті його ліквідації, реорганізації.

В обґрунтування доводів клопотання посилається на те, що ТОВ "Макрокап Девелопмент Україна" було зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців заяву про прийняття засновниками 30 вересня 2014 року рішення про припинення діяльності юридичної особи та встановлено строк для заявлення кредиторами юридичної особи своїх вимог до 09.12.2014 року. Оскільки строк для пред'явлення вимог кредиторами вже сплив, відповідач може внести запис про остаточне припинення діяльності в будь-який час, що зробить неможливим як розгляд справи в цілому, так і виконання рішення суду.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 20 січня 2015 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій порушує питання про її скасування та ухвалення нової якою задовольнити її клопотання в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на порушення судом норм процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам, викладеним в клопотанні.

Заслухавши доповідь судді в межах доводів апеляційної скарги, та осіб, що з'явилися в судове засідання, судова колегія приходить до наступного:

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії, суд першої інстанції виходив із того, що остання належним чином не обґрунтувала, що невжиття заходів забезпечення позову у такий спосіб може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. При цьому суд керувався вимогами ст.. ст.. 151-152 ЦПК України та роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування цивільного-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову".

З висновком суду першої інстанції колегія погоджується у повному обсязі.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно положень ч. 3 ст. 152 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими вимогами.

У відповідності до роз'яснень, що містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 "Про практику застосування цивільного-процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", передбачено, що суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні такої відповідності слід врахувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді приводить до незворотних наслідків.

Отже, при обранні заходів забезпечення позову суд повинен також врахувати необхідність збереження балансу прав і законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб, не допускаючи використання заходу забезпечення позову у якості тиску на відповідача.

Наявні матеріали справи, характер позовних вимог ОСОБА_1 свідчать, що зазначені вимоги закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України судом першої інстанції при вирішенні питання враховані у повній мірі.

Судова колегія вважає, що суд постановив ухвалу таку, що відповідає вимогам ст..210 ЦПК України із зазначенням мотивів, з яких він дійшов висновків, і закону, яким керувався.

Розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону, як це передбачено вимогами п.1 ст. 312 ЦПК України.

З урахуванням викладеного судова колегія підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування чи зміни ухвали суду не вбачає.

Керуючись ст.. ст.. 303, 304, п. 1 ч. 2 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 312, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова 20 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -