Провадження № 22ц/784/902/15 Головуючий 1 інстанції Рум'янцева Н.О.
Категорія 44 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Лисенка П.П. ,

суддів: Галущенка О.І. та Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Богуславською О.М.,

з участю:

представника позивача - Статкевської І.С.,

відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

представника 3-ої особи - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_7 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про виселення із квартири без надання іншого житлового приміщення, -

у с т а н о в и л а :

18 листопада 2013 року виконавчий комітет Миколаївської міської ради (далі ВК ММР) пред'явив зазначений позов до ОСОБА_3, який обґрунтував наступним.

Двокімнатна квартира АДРЕСА_1 обслуговується житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Південь» - житлово-експлуатаційна контора № 16 (далі ЖКП ММР «Південь» ЖЕК № 16) і є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва.

На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 березня 2003 року № 362 вона, з метою поліпшення житлових умов була надана сім'ї ОСОБА_3, до якої на той час крім нього входили ще двоє його дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Проте, набувши право на володіння та користування спірним житлом, не одна з названих осіб не отримала ордеру на вселення в нього, а, відповідно, не вселилася в нього та не уклала договору найму.

У зв'язку з цим, рішенням ВК ММР від 26 грудня 2008 року № 2578 право названих осіб на квартиру було припинено. Названим рішенням їх виключили з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 березня 2003 року № 362, яким це житло було їм надано.

Не дивлячись на це, і не маючи права на спірну квартиру, відповідач самовільно вселився в неї і не бажає у добровільному порядку її звільнити.

При цьому, і до часу звернення до суду з даним позовом, він залишається зареєстрованим в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, яка і є постійним місцем проживання його сім'ї.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив виселити ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житлового приміщення.

В подальшому він уточнив позовні вимоги, адресувавши їх не тільки ОСОБА_3, але й членам його сім'ї - ОСОБА_4 та ОСОБА_8, у зв'язку з чим остаточно просив виселити їх усіх із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2014 року позов задоволено у повному обсязі й вирішено питання про розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позову.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене рішення суду І інстанції в частині вимог, що стосуються ОСОБА_3 скасувати, оскільки в цій частині суд постановив його без додержання норм матеріального й процесуального права, і ухвалити в ній нове рішення, яким у вимозі до названого відповідача відмовити за безпідставністю вимоги.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено у оскарженому рішенні, суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач повинен звільнити спірну квартиру, оскільки вселилися в неї самовільно і, у подальшому, так і не набув права на неї. А оскільки в добровільному порядку він не бажає виселитися з житла, то його слід виселити з нього за судовим рішенням примусово без надання іншого житла.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у повній мірі з таким не погоджується, вважає обставини, на які суд посилався в обґрунтування своїх вимог не доведеними, а результат вирішення справи - помилковим, необґрунтованим й не законними.

Так, в силу ст.ст. 3, 30, 47 Конституції України, положень Загальної декларації прав людини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 10 грудня 1948 року, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 9 ЖК України, практики Європейського Суду з прав людини та судів України - Людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Одним із гарантованих державою прав - є право особи на житло.

За названими статтями Конституції України кожен має право на житло і це право є непорушним.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Кожному гарантується недоторканість житла.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Юридичний зміст виписаних норм, спрямований на забезпечення стабільності відносин власності чи оренди, об'єктом яких є житло - будинок, квартира, кімната у гуртожитку тощо, унеможливлення свавільного позбавлення громадян однієї з обов'язкових умов нормального існування - права на житло, оскільки втрата людиною житла створює реальну загрозу для її фізичного та соціального буття.

Стабільність цих відносин забезпечується різноманітними цивільно-правовими засобами, зокрема чітким законодавчим закріпленням підстав примусового припинення права на житло.

Проте, і на сьогодні позбавлення суб'єктивного права на житло залишається актуальною проблемою у юридичній науці та практиці, оскільки Українське цивільне законодавство передбачає чимало підстав позбавлення суб'єктивного права на житло окремих осіб, які не завжди є справедливими і законодавчо виваженими.

У зв'язку з цим, позбавлення права на житло має відповідати принципам: законності, винятковості, справедливості, розумності, дотримання балансу інтересів власника і суспільства, обґрунтованості та гласності.

Позбавлення права на житло можливе тільки на підставі судового рішення.

Це обумовлено особливістю житла як об'єкта цивільних правовідносин, що несе специфічну соціальну функцію, зокрема: сприяє розвитку стабільних сімейних стосунків, подоланню таких явищ, як бездомність, дитяча безпритульність, сприяння зміцненню та охороні здоров'я, як фізичного, так і психологічного.

В ст.ст. 71,72,109,116 ЖК України законодавець визначив, що позбавлення особи права на житло можливе лише у судовому порядку.

При цьому, слід враховувати те, що право на житло виникає у особи з моменту прийняття рішення про його виділення і припиняється лише з набранням чинності судовим рішенням про таке.

Орган, який в установленому законом порядку прийняв рішення про надання житла особі, не може іншим своїм рішення його припинити.

Зазначене підтверджено рішенням Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп-2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) де зазначено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Зазначене є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Проаналізувавши виписані обставини, колегія доходить наступних висновків.

Право на житло, що є об'єктом комунальної власності територіальної громади, виникає у особи з моменту прийняття в установленому порядку, на підставі необхідних для цього документів, компетентним органом територіальної громади рішення про надання житла і припиняється лише за судовим рішенням з передбачених законом підстав.

Позбавлення особи права на житло з порушенням виписаного - слід розцінювати як протиправне.

Виселення - є наслідком позбавлення права користування житлом, яке теж повинно здійснюватися з дотриманням встановлених законом норм.

Чинним законодавством передбачено наступні підстави припинення житлових правовідносин і виселення особи без надання іншого житла:

· виселення осіб, в порядку ст.116 ЖК України, які самовправно зайняли жиле приміщення;

· виселення у разі розірвання договору найму за вимогою наймача або наймодавця;

· виселення у зв'язку визнання договору найму недійсним;

· виселення у разі неправомірної поведінки наймача або членів його сім'ї;

· виселення у разі визнання ордера на житло недійсним;

· виселення внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер; виселення у зв'язку з позбавленням батьківських прав; зі службового житла - робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією; з гуртожитків - сезонних, тимчасових працівників і осіб (які працювали за строковим трудовим договором і припинили роботу), осіб (що навчалися у навчальних закладах і вибули з них), а також працівників підприємств, установ і організацій, які поселилися в гуртожитку в зв'язку з виконанням професійних обов'язків (в разі звільнення їх за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину);

· виселення у разі припинення договору найму житла в будинку (квартирі), що належить громадянину на праві приватної власності; відносно піднаймачів і тимчасових мешканців у разі припинення договору найму житла;

· виселення у випадку отримання компенсації за пай особи з колишнього подружжя (квартиру якого у житлово-будівельному кооперативі розділити неможливо);

· виселення у разі виключення з членів житлово-будівельного кооперативу;

· виселення з житла, коли воно може загрожувати обвалом;

· виселення у зв'язку з розірванням у судовому порядку договору житлового найму через несплату квартирної плати;

· виселення у зв'язку із закінченням строку, на який було укладено договір найму, а також у разі визнання особи такою, що втратила право на житло в порядку ст.ст. 71-72 або 107 ЖК України та її самовільне вселення в житло, після набрання таким рішенням законної сили.

В останньому випадку, виселенню обов'язково передує судове рішення про визнання особи такою, що втратила право на житло, з якого вона підлягає виселенню.

Позбавлення особи права на житло в іншому порядку слід вважати незаконним і у такій вимозі слід відмовляти за її безпідставністю.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що сім'я ОСОБА_3, що складалася із 4-х осіб, він, дружина, син та донька, на підставі договору житлового найму проживала і була зареєстрована в однокімнатній квартирі АДРЕСА_4 з частковими зручностями, житловою площею 7,0 м2, що і до цього часу є об'єктом комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва.

Рішенням Миколаївського міськвиконкому № 497 від 25 грудня 1987 року ця квартира визнана ветхою і такою, що не підлягає капітальному ремонту, з відселенням осіб, що в ній проживають (а.с. - 149). І на сьогодні це рішення є чинним, а указана квартира так і перебуває в аварійному стані.

З метою поліпшення житлових умов виконавчий комітет Миколаївської міської ради надав ОСОБА_3 на склад сім'ї з чотирьох осіб, 3-ри кімнатну квартиру у Корабельному районі м. Миколаєва.

Проте, через деякий час, з підстав зменшення складу сім'ї наймача (померла дружина наймача) сім'ю позбавили права на надану квартиру, а натомість, рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 362 від 21 березня 2003 року ОСОБА_3 на склад сім'ї з трьох осіб було надано вже 2-во кімнатну квартиру № 38 житловою площею 27,1 кв.м АДРЕСА_1 в м. Миколаєві, яка належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. (а.с.10).

На підставі вказаного рішення ОСОБА_3, на сім'ю у складі 3 осіб, він та двоє дітей - ОСОБА_8 та ОСОБА_4, отримав ордер на вселення, про що свідчить наданий ним корінець до ордеру серії 005444 (а.с.49). Належних та допустимих доказів, що спростовували б це, у справі немає, оскільки надані позивачем та підпорядкованою йому установою довідки, за наявності у відповідача корінця ордеру, такими вважати не можна.

З часом він вселився в квартиру, де і проживає зараз, за договором найму жилого приміщення, укладеному в усній формі, оплачуючи, хоча і не повністю, квартирну плату та комунальні послуги, що підтверджується оглянутими у судовому засіданні книжками з особовими рахунками на його ім'я та поясненнями у судовому засіданні апеляційної інстанції представника третьої особи. Ці платежі позивачем приймаються і обліковуються у відповідних фінансових документах. Іншого позивач належними та допустимими доказами не довів.

За такого, та відсутності у справі судових рішень, про позбавлення ОСОБА_3 права на спірну квартиру, його не можна вважати особою, що самовільно в неї вселилася і з цих підстав, виселити його з неї.

Оскільки суд 1 інстанції був іншої думки і виселив ОСОБА_3 з квартири, то рішення суду про це слід скасувати і ухвалити в зазначеній частині нове рішення, яким у вимозі до названої особи про виселення відмовити у зв'язку з відсутністю правових підстав для цього.

Що ж до, посилання позивача на відсутність між відповідачем та позивачем правовідносин, які б витікали з письмового договору житлового найму, то воно не може братися до уваги, оскільки не ґрунтується на доказах та законі.

Дійсно, відповідно до ст. 61 ЖК України договір житлового найму потребує письмової форми його укладення. Проте законодавець не передбачив його недійсності при недотриманні такої форми, а значить, в силу ст. 218 ЦК України, він є чинним і підлягає виконанню. Тим більше, що за поясненнями представника третьої особи, приблизно 30% мешканців території, яку обслуговує ЖЕК, проживають за усними договорами житлового найму.

Що ж до рішення ВК ММР від 26 грудня 2008 року № 2578 яким право відповідачів на квартиру було припинено, шляхом виключення з рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 21 березня 2003 року № 362, висновку про надання їм житла, то він не є належним документом, який можна було б прийняти, як підставу для виселення ОСОБА_3, оскільки постановлений названим органом з перевищенням своїх повноважень.

Стосовно реєстрації ОСОБА_3 у спірній квартирі з деяким запізненням, то вона викликана, з його слів, перешкодами, які чинились йому позивачем та реєстраційними органами при здійснені свого права на реєстрацію. Ці пояснення є неспростованими і, більше того, названа обставина, сама по собі - не припиняє право особи на житло.

Не можуть братися до уваги і твердження представника позивача про збереження відповідачами за собою права на квартиру АДРЕСА_4, названа обставина, навіть за її доведеності, теж не впливає на правову долю квартири, наданої замість неї. Більше того, позивачем не спростовано, що в тій квартирі ніхто не проживає, оскільки вона і натепер перебуває в аварійному стані та непридатна для проживання.

Крім того, факт проживання відповідача в спірній квартирі підтвердили свідки, які є сусідами ОСОБА_3 за новою адресою, що були допитані в суді першої інстанції. Це ж вбачається і з листа прокуратури Ленінського району м. Миколаєва від 26 квітня 2012 року.

В інші частині, відповідно до положень ст. 303 ЦПК України, справа не переглядалася.

Керуючись статтями 303, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 08 серпня 2014 року в частині вирішення вимоги виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_3 про його виселення із квартири АДРЕСА_5 без надання іншого житлового приміщення скасувати і, в цій частині, ухвалити нове рішення.

Відмовити виконавчому комітету Миколаївської міської ради у позові до ОСОБА_3 про виселення із квартири АДРЕСА_5 без надання іншого житлового приміщення за безпідставністю названої вимоги.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді