У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів:Коротуна В.М.,Парінової І.К.,
Попович О.В., Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Сад Поділля» до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «Сад Поділля» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу.

В обґрунтування своїх вимог вказувало на те, що 18 червня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого позивач передав відповідачу яблуні за актом приймання-передачі, а відповідач прийняв у користування яблуні та сплатив позивачу 7293,00 грн. Решту суми відповідач зобов'язаний був сплатити позивачу в строки до 01 грудня 2012 року та до 01 грудня 2013 року по 7293,00 грн відповідно. Посилаючись на те, що відповідач узятих на себе зобов'язань не виконував, оскільки у встановлені договором строки, кошти не сплатив, у зв'язку із чим виникла заборгованість за договором в сумі 14586,00 грн та заборгованість зі сплати штрафу в розмірі 8175,00 грн, позивач просив суд задовольнити позов.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 06 травня 2014 року в позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня 2014 року рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 06 травня 2014 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь публічного акціонерного товариства «Сад Поділля» заборгованість за договором купівлі-продажу від 18 червня 2011 року в сумі 22761,00 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня 2014 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,7447 га, на території Пеньківської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 397419 від 10 червня 2009 року.

18 червня 2011 року між СВАТ «Сад Поділля», правонаступником якого є ПАТ «Сад Поділля», (продавець) та ОСОБА_6 (покупець) підписано договір купівлі-продажу (далі - договір).

Відповідно до пункту 1.1 договору предметом купівлі-продажу є яблуні в кількості 442 штук, які належать продавцю та знаходяться на земельній ділянці покупця.

Відповідно до акту приймання-передачі майна у користування від 18 червня 2011 року СВАТ «Сад Поділля» передало, а ОСОБА_6 прийняла в користування яблуні у кількості 443 штук.

Згідно квитанцією до прибуткового касового ордера № 138 від 30 листопада 2011 року ОСОБА_6 внесла у касу підприємства аванс згідно договору від 18 червня 2011 року на суму 7293,00 грн.

Решту суми покупець зобов'язалася сплатити у строки та розміри, встановлені пунктом 3.3 договору.

Згідно пункту 5.3 договору у випадку порушення своїх зобов'язань за цим Договором у разі прострочення оплати за товар покупець сплачує продавцеві штраф у розмірі 15,00 грн за кожний день прострочення.

Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів за договором купівлі-продажу, ПАТ «Сад Поділля» як на підставу своїх вимог посилалось на те, що за договором купівлі-продажу від 18 червня 2011 року позивач продав спірні яблуні, які були його власністю, а відповідач не виконав узятих на себе зобов'язань та у встановлені строки не сплатив позивачу кошти за вказане майно.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відповідач не виконала умови укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 18 червня 2011 року, відповідно до якого зобов'язана була сплатити позивачу визначену грошову суму за купівлю яблук, які розташовані на її земельній ділянці.

Проте, з указаним висновком суду погодитись не можна з огляду на наступне.

Загальні положення про право власності викладені у главі 23 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина 1 статті 317 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до вказаних положень законодавства вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, зокрема, розпоряджатися майном шляхом його відчуження на підставі договору купівлі-продажу має право тільки власник майна.

Згідно із частиною першою статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки, виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із положеннями частини другої статті 22, статті 19 ЗК України багаторічні насадження це різновид сільськогосподарських угідь, що відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

Відповідно до частини другої статті 79 ЗК України (у редакції, чинній на час отримання державного акта) право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Згідно із частиною третьою статті 373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Враховуючи викладене, у правовідносинах, що склалися між реорганізованим сільськогосподарським підприємством та громадянином, багаторічні насадження не можуть розглядатися, як окремий об'єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки.

При цьому, перебування багаторічних насаджень на балансі підприємства не може вважатись підтвердженням права власності на ці насадження, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна і не свідчить про знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року в справі №6-14цс15.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції правильно виходив з того, що право власності на земельну ділянку поширюється й на багаторічні насадження, які знаходяться на цій земельній ділянці, а тому на момент укладення договору купівлі-продажу від 18 червня 2011 року спірні яблуні, розміщенні на земельній ділянці ОСОБА_6 були власністю останньої і ПАТ «Сад Поділля» не вправі було здійснювати будь-які угоди щодо цих насаджень, у тому числі продавати їх, оскільки підприємство не мало повноважень власника щодо розпоряджання спірним майном.

До таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до статті 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Оскільки рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону, то рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення районного суду - залишенню в силі.

Керуючись статтями 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 29 серпня 2014 року скасувати, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 06 травня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді:В.М. Коротун
І.К. Парінова
О.В. Попович
С.П. Штелик