АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.В.

суддів: Бреславського О.Г., Заводян К.І.

секретар Давня Я.А.

за участю позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та про стягнення аліментів на утримання дружини, яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 червня 2015 року,

встановила:

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та про стягнення аліментів на її утримання.

Обгрунтовуючи свої вимоги, посилалася на те, що 18.10.2013 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб. Від шлюбу в сторін народився син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З моменту народження і по даний час дитина проживає з нею і перебуває на її утриманні, оскільки відповідач під час її вагітності залишив сім`ю та проживає окремо. Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, а також не надає матеріальної допомоги їй, як матері дитини, хоча є працездатним та не має інших утриманців.

Вказує, що самостійно утримувати дитину позбавлена можливості, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною, будь-якого догоду не отримує.

Згідно уточнених позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 700 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття;

____________________________________________________________________

22ц-1078/2015 р. Головуючий у 1нстанції Піхало Н.В.

Категорія 50 доповідач Савчук М.В.

стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на її утримання в розмірі 400 грн. щомісячно до досягнення дитиною 3-х років;

стягнути з ОСОБА_3 понесені нею судові витрати за надання правової допомоги в суді в сумі 2000 грн.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 червня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 16.12.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на її утримання в розмірі 300 грн. щомісячно, починаючи з 16.12.2014 року і до досягнення ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, трирічного віку.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

Вирішено питання щодо судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції змінити: встановити розмір стягнення аліментів з нього на користь малолітнього сина в твердій грошовій сумі 400 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття; виключити з рішення суду вимогу щодо стягнення аліментів на користь ОСОБА_1 на її утримання в розмірі 300 грн. щомісячно до досягнення ОСОБА_5 трирічного віку; виключити з рішення суду вимогу щодо стягнення з нього на користь позивачки витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн.

Посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що на даний час він не працює, постійного доходу не має, а тому не має змоги сплачувати аліменти в сумі, яка вказана в рішення суду, стягнення з нього аліментів в розмірі 900 грн. щомісячно ставить його у важке матеріальне становище. Апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з нього 2000 грн. витрати на правову допомогу, оскільки вони не підтверджені належними доказами.

В запереченнях на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду необхідно змінити в частині стягнення розміру правової допомоги, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов частково про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини та дружини, суд першої інстанції виходив з матеріального стану сторін, інтересів та стану здоров'я малолітньої дитини, обов'язку обох батьків утримувати дитину, а також з вимог ст. 84 СК України та права дружини, з якою проживає дитина, на утримання від чоловіка, яким не доведено належними доказами неможливість сплачувати аліменти на її утримання.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Судом у справі установлено, що 18 жовтня 2013 року між сторонами укладено та зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану шлюб (а.с. 3). Від шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народився син ОСОБА_5, та згідно копії свідоцтва про його народження батьками хлопчика зазначено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (а.с. 4).

Малолітній ОСОБА_5 зареєстрований та проживає разом із позивачкою ОСОБА_1 та знаходиться на її утримання. Відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини та утримання позивачки.

Судом також установлено, що відповідач 01.08.2013 року був прийнятий на роботу на посаду робітника з комплексного обслуговування й ремонту будинків і споруд 2 розряду та наказом № 923-п від 05.09.2014 року звільнений з роботи за згодою сторін. Відомості про подальше працевлаштування у копії трудової книжки відсутні (а.с. 37).

За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

Оскільки дитина проживає з матір'ю, батько - відповідач по справі, зобов'язаний надавати матеріальну допомогу на її утримання. Враховуючи, що відповідач ухиляється від надання допомоги на утримання сина, аліменти підлягають стягненню за рішенням суду.

Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому, за змістом ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Колегією суддів встановлено що, відповідач не працює, але отримує мінливий, нерегулярний дохід, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визначення розміру аліментів саме у твердій грошовій сумі.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини, проте, безумовно, враховується судом при визначенні розміру аліментів.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2015 рік» прожитковий мінімум дітей віком до 6 років встановлено з 1 січня 2015 року - 1032 гривень.

Визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 600 грн. щомісячно, меншій, ніж просила позивачка, суд першої інстанції вірно виходив з того, що відповідач має мінливий, нерегулярний дохід та є працездатною особою, а сума стягуваних аліментів буде відповідати інтересам та потребам дитини, а тому посилання в апеляційній скарзі на зменшення розміру аліментів на дитину є безпідставними.

Крім того, судом установлено, що ОСОБА_1 з 27.11.2014 року перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку (а.с. 29).

Відповідно до ч.2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

З урахуванням обставин справи, суд першої інстанції визначив розмір аліментів на утримання позивачки по 300 гривень щомісячно до досягнення дитиною трьохрічного віку.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Безпідставними є посилання апелянта на неможливість надавати допомогу - аліменти на утримання позивачки, оскільки визначаючи розмір аліментів на утримання дружини, суд виходив з того, що відповідач офіційно ніде не працює, матеріали справи не містять доказів відносно його перебування на обліку в центрі зайнятості й, відповідно, відповідачем не надано доказів щодо неможливості сплачувати аліменти на утримання дружини, а також доказів щодо перебування на його утриманні інші дітей або непрацездатних батьків, наявність перешкод для працевлаштування (інвалідність, хвороба тощо), докази щодо стану його здоров'я.

Колегія суддів вважає, що висновки суду в цій частині є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права, а, отже, рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів на утримання дитини та дружини є по суті правильним.

Разом з тим, апелянт ОСОБА_3 також не погоджується з рішенням суду в частині стягнення на користь позивачки витрат на правову допомогу. Посилається на відсутність проведення розрахунків між позивачем та його представником (адвокатом). Вказує, що ті послуги, які визначені угодою про надання правової допомоги, укладеної між сторонами, не входять до переліку послуг, визначених ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року.

Колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу, проте вважає помилковими висновки щодо розміру компенсації витрат на правову допомогу в сумі 2000 гривень з огляду на наступне.

У відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Зі змісту ст. 79 ЦПК України вбачається, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розгляду справи, належать в тому числі і витрати на правову допомогу.

З матеріалів справи вбачається, що 19 лютого 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено угоду про надання правової допомоги та ведення справи в суді, згідно умов якої остання зобов'язалася надавати правову допомогу на ведення справи в суді. В свою чергу ОСОБА_1 зобов'язалася сплатити 2000 гривень. Оплата здійснювалася готівкою, що підтверджується квитанцією № 14 від 25 травня 2015 року, згідно якої адвокат ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 2000 гривень (а.с. 68).

Як роз'яснено в п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року №10, право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013 ).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року №3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом ( стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України віл 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що адвокатом ОСОБА_2 як представником позивача надавалася послуга на представництво інтересів позивача у судовому процесі в кількості 2 години 4 хвилини, тобто безпосередньої участі представника позивача у судових засіданнях, що вбачається із журналів судових засідань, а саме: 25 лютого

2015 року - 39 хв., 25 травня 2015 року - 15 хв., 12 червня 2015 року - 2 хв., 26 червня 2015 року - 1 год. 08 хв., та з врахуванням вимог ч. 2 ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 813 грн. 10 коп.

Позивачем та її представником не надано доказів на підтвердження надання інших видів юридичних послуг та їх розрахунку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення витрат на правову допомогу слід змінити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 813 грн. 10 коп. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в цій частині.

В решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313 ЦПК України, колегія суддів ,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 червня 2015 року в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2000 гривень змінити, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 813 гривень 10 копійок.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: