АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

13 лютого 2014 року ПАТ КБ ПриватБанк звернулися до суду із зазначеним позовом, за яким просили суд стягнути з ОСОБА_2 на їх користь заборгованість за кредитним договором № DNН4КР95322654 від 02 червня 2006 року у розмірі 38 526,54 грн., стягнути з ОСОБА_2, ПАТ «Акцент-Банк» солідарно 10 000, 00 грн., стягнути з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 3200,00 грн., стягнути з ОСОБА_2 на їх користь судові витрати. У позовній заяві позивач посилався на те, що відповідно до укладеного договору № FNH4KP95322654 від 02.06.2006 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2886 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік, кінцевий термін повернення 04.06.2007 року. Зобовязання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року. Відповідач порушив умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 25.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 48 526,54 грн., а саме: 2 886 грн. заборгованість за кредитом, 14 706,68 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 0 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 28 146,88 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2 286,98 грн. штраф (процентна складова). В звязку з чим просили задовольнити їх позовні вимоги.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року ухвалено: у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» - відмовити.

В апеляційній скарзі позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її відхилити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до заяви позичальника № FNH4KP95322654 від 02.06.2006 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 2 886 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік, кінцевий термін повернення 04.06.2007 року. Зобовязання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року. Позивачем заявлено, що відповідач порушив умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 25.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 48 526,54 грн., а саме: 2 886 грн. заборгованість за кредитом, 14706,68 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 0 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 28 146,88 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2 286,98 грн. штраф (процентна складова).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд виходив з того, що строк дії кредитного договору № FNH4KP95322654 від 02.06.2006 року закінчився 04.06.2007 року, позовна давність за даним договором сплинула 04.06.2010 року. Позивач звернувся з позовом до суду 13.02.2014 року, керуючись при цьому положенням п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». З урахуванням того, що строк виконання зобовязання за кредитним договором настав 04 червня 2007 року, а договір поруки з ПАТ «А-Банк» було укладено після закінчення дії основного договору, тому відсутні підстави для стягнення боргу за цим договором поруки, керуючись при цьому ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки. Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно вирішив спір.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відповідно до вимог ст.ст.526,530 ЦК України, - зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що 02.06.2006 року на підставі заяви позичальника № FNH4KP95322654 між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем ОСОБА_2, як позичальником, який мешкає за адресою: Луганська область, м. Олександрівськ, вул. Октябрьська, буд. 28, було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 2 886 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 25,08% на рік, кінцевий термін повернення 04.06.2007 року. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 по 28 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 274,90 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно Умов.

Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) (далі: Умови) складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом позичальника у заяві (а.с.8).

Відповідно до вказаних Умов п.6.1. у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 1,25% від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.

Пунктом 6.3. Умов передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Пунктом 6.6. Умов передбачено, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

Дані умови підписані лише головою ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_3, а позичальником не підписані (а.с.9-10).

Однак, враховуючи на те, що на час укладення кредитного договору (2006 рік) кредитором був ЗАТ КБ «ПриватБанк», і змінив свою назву - 17.07.2009 року на ПАТ КБ «ПриватБанк», то вказані Умови, які надані позивачем суду, - не є складовою кредитного договору, який укладено між сторонами у справі.

З розрахунку позивача вбачається, що у відповідача ОСОБА_2 станом на 25.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 48 526,54 грн., а саме: 2 886 грн. заборгованість за кредитом, 14 706,68 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 0 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 28 146,88 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 500 грн. штраф (фіксована частина), 2 286,98 грн. штраф (процентна складова), оскільки свої зобовязання за кредитним договором позичальник не виконав (а.с.5).

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не зміг пояснити причини несвоєчасного звернення до суду за захистом порушеного права. Вимоги щодо поновлення строку позовної давності позивачем не заявлялись.

Оскільки недоведено, що позичальником і банком було обумовлено збільшення строку позовної давності відповідно до вимог ч.1 статті 259 ЦК України, то суд правильно врахував за розглядом справи загальну позовну давність.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Таким чином, банк мав би звернутися до суду за захистом свого права до 02 червня 2010 року включно, а звернувся 13 лютого 2014 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Встановлення обставин звернення позивача до суду в межах строку позовної давності є обовязком суду відповідно до вимог п.2 ч.1 ст. 214 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК України, - при ухваленні рішення суд зобов'язаний вирішувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідач у судових засіданнях участі не приймав, місце його проживання зазначено позивачем в Луганській області, м. Олександрівськ, фактично поштові відправлення на знаходять свого адресата в цьому регіоні держави у звязку з нестабільною ситуацією в цій місцевості, відповідач сповіщений через сайт Судової влади України.

За такими обставинами, відповідач не міг надати свої заперечення на позов або визнати позов, не міг надати заяву про застосування строку позовної давності, не міг надати суду докази, які мають значення для справи.

Позивач банк, скориставшись своїм правом вибору підсудності, звернувся до суду за місцезнаходженням поручителя ПАТ «А-Банк», який взяв на себе відповідальність в розмірі 10 тисяч гривень відповідати за кредитними зобовязаннями на суму кредиту в розмірі 2 886 грн., тобто майже в 5 раз більше аніж тіло кредиту, відповідно до договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, тобто уклавши договір поруки після спливу строку позовної давності щодо повернення кредитних коштів (а.с.6-7).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно не застосував до спірних відносин сплив строку позовної давності, оскільки заява відповідача про застосування строку позовної давності відсутня у справі.

Доводи представника апелянта в судовому засіданні суду апеляційної інстанції про те, що суд неправильно застосував строк позовної давності без заяви про це відповідача, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю, а не за спливом строку позовної давності. При цьому суд керувався положенням п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», - кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув.

Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" судам роз'яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи).

Із вказаного розяснення випливає, що суд не має право застосовувати сплив строку позовної давності без заяви про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Оскільки суди за розглядом таких справ мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту, то в даному разі за встановленими обставинами справи судом першої інстанції здійснено судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Отже, ті дії, які заборонено законом в позасудовому порядку, не можуть бути реалізовані в судовому порядку, тобто, не можна використовувати судовий порядок для захисту прав кредитодавця, які він втратив в позасудовому порядку відповідно до вимог вищезазначеного Закону, а тому судом першої інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, та у звязку з тим, що вимоги позивача суперечать зазначеним вимогам закону, - правильно відмовив у задоволенні позову за його безпідставністю.

З Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 вбачається, що положення п. п. 22, 23 ст. 1, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.91 року, з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справи про захист прав споживачів кредитних послуг) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладання, так і виконання такого договору.

Та обставина, що предметом спору є споживчий кредит підтверджено матеріалами справи і не заперечується позивачем.

Таким чином, суд першої інстанції правильно застосував до спірних правовідносин ОСОБА_4 України «Про захист прав споживачів» та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором є безпідставними, оскільки п. 7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», - кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, а судом правильно встановлені обставини пропуску позивачем строку в межах якого він має право вимагати повернення споживчого кредиту.

Встановлення факту неповернення кредиту, строк давності якого минув, випливає з диспозиції вказаного Закону, і ці обставини встановлювались судом першої інстанції не для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, а для встановлення факту порушення позивачем зазначених вимог Закону.

Відповідно до Правових позицій Верховного Суду України від 04 лютого 2015 року у справі 6-239цс14, які є обовязковими для застосування їх судами, - згідно із частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 р. N 1023-XII "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вказана частина ст. 11 цього Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту (постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України: від 4 лютого 2015 р. у справі N 6-239цс14; від 11 березня 2015 р. у справі N 6-16цс15).

Вказані Правові позиції Верховного Суду України стосуються застосування судами п. 7 ч. 11 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 р. N 1023-XII "Про захист прав споживачів" при вирішенні питання щодо застосування позовної давності до спірних правовідносин.

За розглядом даної справи суд першої інстанції звернув увагу на те, що строк позовної давності може бути застосований судом лише за заявою сторони у спорі, а тому дійшовши правильного висновку про порушення позивачем вимог вищезазначеного Закону, відмовив у задоволенні позову за безпідставністю вимог.

Щодо висновків суду першої інстанції про припинення поруки відповідно до вимог ч.4 ст. 559 ЦК України, то вони також є правильними, оскільки в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, а тому до цих правовідносин застосовується ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Згідно Правовим позиціям Верховного Суду України (у справі 6-78цс12), які є обовязковими для застосування їх судами, - якщо в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобовязань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

З урахуванням того, що строк виконання зобовязання за кредитним договором настав 02.06.2007 року, а договір поруки з ПАТ «А-Банк» було укладено 20 жовтня 2010 року, тому відсутні підстави для стягнення боргу за цим договором поруки.

Таку мотивацію суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову до поручителя колегія суду визнає правильною, оскільки порука є забезпеченням виконання основного зобовязання і банк мав право вимагати у поручителя виконання цього зобовязання протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, однак договір поруки був укладений поза межами зазначеного строку виконання основного зобовязання та без визначення строку припинення поруки, кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявив вимоги до поручителя, та і не міг це зробити, оскільки договору поруки на той час не існувало, а тому ці позовні вимоги є безпідставними.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не застосовано ч.1 ст. 264 ЦК України про переривання перебігу строку позовної давності, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки з матеріалів справи не вбачаються обставини, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності за спірними правовідносинами, і представник апелянта в судовому засіданні не змогла пояснити наявність підстав, передбачених ч.1 ст. 264 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права при ухваленні рішення суду, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки судом правильно застосовано норми матеріального права і не встановлено порушень процесуального права в межах доводів апеляційної скарги.

Посилання суду першої інстанції на попередню редакцію п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" не впливає на висновки суду про відмову у позові за безпідставністю заявлених вимог, у звязку з чим не має підстав для скасування або зміни рішення суду, яким правильно вирішено спір по суті.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду постановлено у відповідності з вимогами закону та не має підстав для його скасування, і доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст. 308, ч.1 п.1 ст.314, 317,319, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - відхилити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_4