УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Городнянського району Чернігівської області, який діє в інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, відділу Державного агентства земельних ресурсів у Городнянському районі Чернігівської області, Реєстраційної служби Городнянського районного управління юстиції, треті особи: Тупичівська сільська рада Городнянського району Чернігівської області, Городнянська районна державна нотаріальна контора в Чернігівської області, Городнянське районне бюро технічної інвентаризації, приватний нотаріус Городнянського районного нотаріального округу Сова Валентина Федорівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, зобов'язання внести запис про скасування права власності, зобов'язання скасувати реєстрацію земельних ділянок, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року прокурор Городнянського району Чернігівської області, який діяв в інтересах ОСОБА_3, звернувся до суду з указаним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що договір купівлі‑продажу земельної ділянки від 17 вересня 2007 року укладено з порушенням вимог ст. ст. 81, 120 ЗК України.

Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 була власником земельної ділянки площею 0,48 га, що розташована на території Тупичівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області та складалась з двох земельних ділянок площею 0,27 та 0,21 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

17 вересня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі‑продажу, за умовами якого остання придбала земельну ділянку загальною площею 0,27 га.

В пункті 1 договору купівлі-продажу зазначено, що придбана ОСОБА_5 земельна ділянка складається з двох частин: площею 0,25 га, цільове призначення якої - для обслуговування житлового будинку, та площею 0,02 га - для ведення особистого селянського господарства. Тобто цільове призначення земельної ділянки площею 0,27 га змінено.

Прокурор також посилався на те, що земельна ділянка, відчужена за оспорюваним договором, сформована частково за рахунок земельної ділянки, що належить ОСОБА_3 у порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 На підставі викладеного просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 17 вересня 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Городнянського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2014 року у позові відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2015 року рішення Городнянського районного суду Чернігівської області від 10 листопада 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 17 вересня 2007 року. Зобов'язано Реєстраційну службу Городнянського районного управління юстиції Чернігівської області внести до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про припинення права власності ОСОБА_5 на земельні ділянки площею 0,02 га та 0,25 га, що розташовані по АДРЕСА_1. Зобов'язано державного кадастрового реєстратора відділу Державного агентства земельних ресурсів у Городнянському районі Чернігівської області скасувати у Державному земельному кадастрі реєстрацію земельних ділянок ОСОБА_5 площею 0,02 га та 0,25 га, що розташовані по АДРЕСА_1. Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що не можуть бути захищені права позивача у вибраний нею спосіб.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд керувався тим, що в договорі купівлі-продажу земельної ділянки графічне зображення земельних ділянок не відповідає графічному зображенню у державному акті, виданому на ім'я попереднього власника, внаслідок чого відбулося накладення земельної ділянки ОСОБА_5 на земельну ділянку ОСОБА_3, та дійшов висновку про визнання такого договору купівлі-продажу недійсним. Крім того, відсутні відомості про зміну цільового призначення земельних ділянок, що були предметом договору купівлі-продажу.

Судами встановлено, що згідно із державним актом на право приватної власності на землю від 10 березня 1998 року ОСОБА_7 на праві власності належала земельна ділянка загальною площею 0,17 га, яка складалась із земельних ділянок площею 0,04, 0,09 та 0,04 га, розташованих по АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

25 червня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до Городнянської районної державної нотаріальної контори Чернігівської області з заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, на якій розташований успадкований нею будинок по АДРЕСА_2, оскільки згідно із договором купівлі-продажу земельна ділянка належить ОСОБА_5

Згідно з рішенням Тупичівської сільської ради народних депутатів Городнянського району Чернігівської області від 20 липня 1993 року ОСОБА_8 безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,48 га, розташовану в с. Тупичів Городнянського району Чернігівської області.

Відповідно до акта погодження меж земельної ділянки, яка належить ОСОБА_8, складеного 25 грудня 1996 року, суміжними землекористувачами були ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які погодили межі земельної ділянки.

12 лютого 1997 року ОСОБА_8 видано державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, згідно з яким йому передано у приватну власність земельну ділянку загальною площею 0,48 га з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства. Вказана земельна ділянка складається із двох частин площею 0,27 і 0,21 га та розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до довідки про визначення нормативної ціни земельної ділянки, виданої районним відділом земельних ресурсів 27 березня 2000 року, цільовим призначенням земельних ділянок площею 0,25 та 0,02 га було обслуговування будинку та ведення особистого підсобного господарства.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер.

28 жовтня 2005 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8

31 жовтня 2005 року ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,48 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Зазначена земельна ділянка складається із двох частин площею 0,27 та 0,21 га.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 вересня 2007 року ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,27 га, частина якої площею 0,25 га передана для обслуговування житлового будинку, а інша площею 0,02 га - для ведення особистого селянського господарства.

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом про право власності на земельну ділянку.

Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частинами 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд у порушення вимог ст. 303, 316 ЦПК України на вказані положення закону та обставини справи уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, не надав належної оцінки наявним у справі доказам, не з'ясував чи пов'язує закон з обставинами, на які посилається позивач, можливість визнання договору недійсним, залишив поза увагою те, що позивач ОСОБА_3 не була стороною оспорюваного нею договору купівлі-продажу, не з'ясував яким чином укладенням договору на відчуження земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 порушили її права та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи допущені апеляційним судом порушення норм матеріального та процесуального права, рішення апеляційного суду не може вважатись законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П.Дербенцева

Д.О.Остапчук

В.О.Савченко