Номер провадження: 22-ц/785/4341/15
Головуючий у першій інстанції Мишко В. В.
Доповідач Бабій А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Бабія А. П.

суддів Варикаші О. Д., Станкевича В. А.

при секретарі Стадніченко А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання частково недійсним строкового трудового договору, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17. 03. 2015 р.,

в с т а н о в и л а:
16. 01. 2015 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 під назвою про визнання частково недійсним строкового трудового договору з проханням:

1. поновити строк звернення до суду;

2. визнати строковий трудовий договір безстроковим;

3. визнати п. 4 даного строкового договору недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що при вступі на роботу у військову частину з ним був складений і підписаний строковий трудовий договір, який додав до позову, і у зв`язку з тим, що іншого шляху на той час у нього не було він був вимушений його підписати.

Вказав, що договір складений з порушенням норм трудового законодавства тому, що в п. 2 абзаці 3 договору сказано, що прийняття на посаду здійснюється після укладення даного трудового договору на визначений термін до комплектування цієї посади військовослужбовцем, а потрібно було вказати конкретну дату, а якщо дата не вказана, то договір вважається безстроковим, а оскільки дата не вказана і він вважається безстроковим, то він чинний і на даний час. Стосовно п. 4 даного строкового трудового договору зазначив, що в цьому пункті сказано, що працівник прийнятий на посаду юрисконсульта військової частини зобов`язується звільнити цю посаду за вимогою командування у разі комплектування її військовослужбовцем без дотримання вимог по попередженню про звільнення з посади за два місяці до звільнення, а це порушує ст. 9 КЗпП України, в якій сказано, до умови договорів про працю, погіршуючих стан стан працівника порівняно з законодавством про працю, являються недійсними. Одночасно вказує, що ним не порушено строки звернення до суду згідно ст. 233 КЗпП України тому, що при звільненні він належним чином оформлену трудову книжку не отримав, про що свідчить ксерокопія трудової книжки, а журнал реєстрації і видачі вихідної документації знищений і не може бути представлений.

12. 03. 2005 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з письмовою заявою з проханням:

1. визнати таким, що строк звернення ним не порушений;

2. задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, а саме визнати пункт 4 строкового трудового договору недійсним як такий, що не відповідає чинному законодавству, стаття 9 КЗпП України.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17. 03. 2015 р. відмовлено у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання частково недійсним строкового трудового договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду і винести нове по суті його позовних вимог тому, що судом при ухваленні рішення були порушені норми матеріального та процесуального права і це полягає в тому, що: а) ОСОБА_1 звертався з питанням про поновлення строку звернення до суду, але це питання не розглядалося і рішення не було прийняте, на його думку виходить двояке тлумачення, якщо справа розглядалася, то був поновлений строк звернення до суду, але в рішенні не говориться про це; б) він просив суд визнати недійсним п. 4 строкового трудового договору як такий, що не відповідає чинному законодавству з посиланням на ст. 9 КЗпП України, за якою всі договори, угоди, контракти і накази є недійсними, якщо вони погіршують становище працівника порівняно з законодавством про працю і у даному випадку погіршується його становище по зрівнянню з законодавством про працю, стосовно не попередження його про наступне звільнення за два місяці, як передбачено законом. Вважає, що головною підставою для відмови у задоволенні його позову, на думку суду, явилося те, що він підписав строковий трудовий договір, але в даному випадку у нього не було іншого шляху і або підписувати договір, або не працювати; в) просив визнати трудовий договір безстроковим тому, що в ньому не вказаний строк дії, а суд дане питання не розглядав і думку не виказав. Вважає, що не всі його вимоги були розглянуті судом, що є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши доводи скарги і перевіривши матеріали справи, судова колегія приходить до наступного.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової НОМЕР_1 про визнання частково недійсним строкового трудового договору виходив з того, що укладений між сторонами строковий трудовий договір від 07. 02. 2007 р. відповідає вимогам законодавства.

Висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на вимогах закону з наступних підстав.

Відповідно до ст. 2 ч. 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За положеннями ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Згідно зі ст. 21 ч. 1 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Ст. 6 ч. 3 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу (в редакції, яка діяла на час укладення строкового трудового договору між сторонами) передбачено, що окремі військові посади в мирний час можуть заміщатися (на умовах строкового трудового договору) цивільними особами в порядку, встановленому Міністерством оборони України.

Наказом Міністра оборони України від 14. 10. 2002 р. № 345 (в редакції, яка діяла на час укладення строкового трудового договору між сторонами), зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30. 10. 2002 р. за № 857/7145, затверджено Тимчасовий перелік посад офіцерського складу, які в мирний час можуть заміщатися цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), до якого входить і посада юрисконсульта військової частини.

Згідно з роз`ясненнями п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів від 06. 11. 1992 р. № 9 (зі змінами) при укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

За законодавством України за строковим трудовим договором роботодавець не зобов`язаний попереджати або в іншій спосіб, в тому числі за два місяці до звільнення, інформувати працівника про майбутнє звільнення.

Судом встановлено, що 07. 02. 2007 р. між військовою частиною НОМЕР_1 в особі її командира і громадянином ОСОБА_1 , який не є військовослужбовцем, було укладено в письмовій формі строковий трудовий договір за умовами якого, зокрема, дозволяється тимчасово заміщати вакантну посаду військовослужбовця не військовослужбовцем (абз. 1 п. 2 договору), прийняття на посаду здійснюється після укладення даного трудового договору на визначений термін до комплектування цієї посади військовослужбовцем (абз. 3 п. 2 договору), працівник, що прийнятий на посаду військовослужбовця юрисконсульта військової частини НОМЕР_1 зобов`язується звільнити цю посаду за вимогою командування у разі комплектування її військовослужбовцем без дотримання вимог по попередженню про звільнення з посади за два місяці до звільнення (п. 4), дія даного договору розповсюджується на весь час роботи по займаній посаді (п. 6) і вказаний договір підписаний сторонами та завірений відповідною печаткою військової частини (а. с. 3).

З матеріалів справи, в тому числі книги обліку трудових книжок військової частини НОМЕР_1 , вбачається, що ОСОБА_1 прийнятий на роботу на посаду юрисконсульта на підставі наказу військової частини НОМЕР_1 № 29 від 07. 02. 2007 р.

Вказані фактичні обставини підтверджені матеріалами справи і не оспорені сторонами.

Аналіз матеріалів справи, встановлених обставин у справі, умов вищевказаного строкового трудового договору від 07. 02. 2007 р. з урахуванням наведених вище правових положень вказує на те, що сторонами було погоджено умови праці позивача на посаді юрисконсульта саме за строковим трудовим договором з встановленням строку дії договору часом настання події, а саме: у разі комплектування посади військовослужбовцем, і звільнення у цьому випадку працівника без попередження про звільнення з посади за два місяці до звільнення, що відповідало діючому на той час законодавству.

Оскільки строковий трудовий договір в частині оспорюваній позивачем відповідав діючому законодавству України, то відсутні підстави для визнання їх відповідно до ст. 9 КЗпП України недійсними тому, що не встановлено, що умови вказаного договору погіршують становище працівника порівняно з законодавством України про працю.

Доводи позивача, що він підписав строковий трудовий договір тому, що в даному випадку у нього не було іншого шляху і підписувати договір або не працювати, то це відноситься до права вибору позивача з питань працевлаштування і суд першої інстанції обґрунтовано вказав, що позивачем не представлено до суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про той факт, що військовою частиною НОМЕР_1 застосовувався примус до укладення строкового трудового договору від 07. 02. 2007 р. на умовах, що суперечать законодавству.

Що стосується строку звернення до суду, то суд першої інстанції у рішенні правильно відмітив наявність одночасного твердження позивача про те, що він не пропустив строк звернення до суду з зазначеними позовними вимогами і прохання поновити цей строк.

При цьому, суд першої інстанції правильно зазначив з посиланням на п. постанову Пленуму Верховного Суду України Про судове рішення у справі від 18. 12. 2009 р., що у випадку недоведеності позову це є самостійною підставою для ухвалення рішення суду.

Апеляційний суд на підставі викладеного та матеріалів справи вважає, що суд першої інстанції правильно та обґрунтовано прийшов до висновку про безпідставність, необґрунтованість та недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 , у зв`язку з чим і відмовив у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання частково недійсним строкового трудового договору.

При цьому, апеляційний суд на підставі матеріалів справи та змісту рішення суду першої інстанції у справі відмічає, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання частково недійсним строкового трудового договору і, що усі свої вищевикладені позовні вимоги у справі ОСОБА_1 виклав у позові під саме такою назвою - про визнання частково недійсним строкового трудового договору.

Якщо ж ОСОБА_1 вважає, що стосовно якої-небудь його позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення, то він вправі на підставі ст. 220 ЦПК України звернутися до суду першої інстанції з відповідною заявою з питання ухвалення додаткового рішення суду.

Наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_1 вищевикладене не спростовують.

Відповідно ж до вимог ст. ст. 10, 11, 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

За викладених обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи висновки суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17. 03. 2015 р. залишити без змін.

Судове рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А. П. Бабій

О. Д. Варикаша

В. А. Станкевич