УХВАЛА

05 травня 2015 року суддя Солом`янського районного суду м. Києва Кицюк В.С., розглянувши позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго» до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренка Андрія Васильовича про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом.

Дослідивши позовну заяву та оглянувши додані до неї документи, приходжу до висновку, що вона не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України.

Так, позивачем заявлено вимоги про визнання такими, що не підлягають виконанню виконавчих написів приватного нотаріуса Сидоренка А.В., вчинених за заявою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз Україна», №№492, 493, 494, 495, 496, 497, 498 та 499 на простих векселях, за якими векселедавцем виступає Публічне акціонерне товариство «Сумиобленерго», в порядку цивільного судочинства, із зазначенням відповідача по справі саме приватного нотаріуса, мотивуючи тим, що оскаржується виключно процедура вчинення даної нотаріальної дії, посилаючись на роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладені в узагальненні «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні» від 07.02.2014 року, згідно яким відповідачем по такій категорії справ може бути приватний нотаріус і справа може бути розглянута за правила цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні якщо подано позов про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства.

З наведеного можна зробити висновок, що нотаріус може бути відповідачем у справах цієї категорії лише в разі оскарження процедури вчинення нотаріальної дії. При цьому такі вимоги до нотаріуса підлягають розгляду в позовному провадженні за правилами цивільного судочинства як спір про право.

Тоді в разі подання позову щодо оскарження нотаріальної дії з підстав недотримання приватним нотаріусом вимог чинного законодавства при їх вчиненні відповідачем буде сам приватний нотаріус.

Натомість позивач неодноразово в тексті позовної заяви зазначає про те, що оскаржуваний виконавчий напис був вчинений без встановлення безспірності суми боргу та без перевірки того чи надсилалась йому стягувачем вимога про погашення заборгованості. І про порушення процедури здійснення протесту зазначених векселів, як стверджує позивач, ним було заявлено вимогу до іншого приватного нотаріуса в Зарічному районному суді м. Суми. Проте жодних відомостей по цій справі за результатами її розгляду не наводить позивач, що робить таким, що не відповідає дійсності його твердження про те, що приватний нотаріус Сидоренко А.В. вчинив виконавчий напис векселів, які не були опротестовані в установленому законом порядку, що апріорі виключає можливість звернення до Солом`янського районного суду м. Києва, оскільки за викладених обставин, стверджувати про оскарження саме процедури вчинення виконавчого напису підстав немає, і вимоги повинні бути пред`явлені сааме до стягувача і розглядати за правилами іншого судочинства.

Більше того, сам позивач акцентує увагу суду, що ПАК «НАК «Нафтогаз України» не вчинив жодних дій щодо фактичного (реального) пред`явлення оригіналів векселів ПАТ «Сумиобленерго» до оплати, а саме не пред`явив векселі за місцезнаходженням ПАТ «Сумиобленерго», не пред`яви векселі в день, коли позивач міг фактично (реально) отримати оригінали векселів для оплати, не пред`явило позивачу до платежу оригіналів векселів і не надало можливості перевірити наявність у нього оригіналів таких векселів та прав власності на векселі, чим фактично порушує питання про захист права. Однак виходячи із суб`єктного складу сторін даних правовідносин, спір підпадає під регулювання ГПК України.

В даному випадку суд вбачає наявність господарських правовідносин між двома юридичними особами, і викладені позивачем обставини свідчать про необхідність їх розгляду господарським судом. Позивачем порушується питання про захист права відповідно до положень саме господарського законодавства.

Частиною 3 ст. 15 ГПК передбачено, що господарські справи у спорах за участю боржника і стягувача про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса розглядаються господарським судом за місцезнаходженням відповідача або за місцем виконання виконавчого напису нотаріуса за вибором позивача.

Пунктом 8 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24 жовтня 2011 року № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» (Постанова ВГСУ № 10) передбачено, що спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам ст. 1 ГПК. При цьому за змістом статей 1,2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 Закону № 3425-XII нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Водночас слід мати на увазі, що до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Суд знову акцентує увагу позивача на тому, що виходячи з підстав позову, викладених в позовній заяві, ним оскарується дії приватного нотаріуса Сидоренка А.В. щодо виконавчого напису не виключно у зв`язку із ймовірним порушенням останнім правил (порядку) вчинення даної нотаріальної дії.

В такому випадку суд в порядку усунення недоліків своєї позовної заяви пропонує позивачу згідно п.3 ч.2 ст.119 ЦПК України визначитися із змістом своїх позовних вимог (предметом позову) і згідно п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України підставою позову, які під час розгляду справи не можуть бути змінені.

В разі ж залишення підстав позову в частині тверджень, що ПАК «НАК «Нафтогаз України» не вчинив жодних дій щодо фактичного (реального) пред`явлення оригіналів векселів ПАТ «Сумиобленерго» до оплати, а саме не пред`явив векселі за місцезнаходженням ПАТ «Сумиобленерго», не пред`яви векселі в день, коли позивач міг фактично (реально) отримати оригінали векселів для оплати, не пред`явило позивачу до платежу оригіналів векселів і не надало можливості перевірити наявність у нього оригіналів таких векселів та прав власності на векселі, чим фактично позивачем порушується питання про захист права, заснованого на приписах господарського судочинства, судом буде прийнято рішення про відмову у відкритті провадження і роз`яснена можливість звернутися до суду господарської юрисдикції.

Виходячи з п. 8 Постанови ВГСУ № 10, положень ст. 12 ГПК, та враховуючи, що господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам ст. 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер, спір про визнання недійсним виконавчого напису буде підвідомчий саме господарському суду.

Отже, при визначенні юрисдикції розгляду справ даної категорії суд у повній сукупності та послідовності застосовує системний аналіз як норм процесуального права щодо юрисдикційних повноважень окремих судів, так і норм матеріального права у взаємозв'язку із судовою практикою та приписами вищих судових інстанцій, що стосуються даного питання, а також обов'язкові критерії розмежування справ цивільного судочинства і справ, які розглядаються за правилами інших видів судочинства - суб'єктний склад сторін та характер спірних правовідносин і доводить це до відома позивача.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки позову і долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо ж позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає всі вимоги, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачеві.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.119-121 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Сумиобленерго» до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сидоренка Андрія Васильовича про визнання виконавчих написів такими, що не підлягають виконанню - залишити без руху.

Роз'яснити позивачеві, що зазначені в ухвалі недоліки ним можуть бути усунені протягом двох днів з дня отримання копії ухвали шляхом подачі позовної заяви у новій редакції відповідно до вимог саме цивільного законодавства, якщо позивач має бажання розглядати справу в порядку ЦПК України.

Якщо у встановлений строк виявлені недоліки не будуть усунуті, заява буде вважатись неподаною та буде повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.С. Кицюк