АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/3371/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Коренюк А.М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Білич І.М., Болотова Є.В.

при секретарі Прохоровій В.С.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу за договором позики та фінансових санкцій за невиконання умов договору, -

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який уточнив в ході розгляду справи в частині визначення гривневого еквіваленту станом на відповідну дату, про стягнення з ОСОБА_2 47447 доларів США, що за курсом валют НБУ станом на 10 грудня 2014 року (1 долар США - 15,57 грн.) становить 738749 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04 грудня 2013 року ОСОБА_2 отримала від нього у позику 44000 доларів США, які зобов»язалась повернути до 15 лютого 2014 року, проте своє зобов»язання не виконала.

У зв»язку із цим, ОСОБА_3 просить стягнути з ОСОБА_2 основну суму боргу, 3% річних відповідно до ст.625 ЦК України та пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, визначивши гривневий еквівалент за курсом валют НБУ станом на 10 грудня 2014 року.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 15 січня 2015 року позовні вимоги задоволено, вирішено стягнути з ОСОБА_2 738749 грн. боргу за договором позики з урахуванням фінансових санкцій за невиконання умов договору (три відсотки річних від простроченої суми та пені). Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погодившись з ухваленим рішенням, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу, у якій просить рішення в частині позовних вимог на суму більшу, ніж 351560 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

В апеляційній скарзі посилається на безпідставне визначення судом першої інстанції суми боргу із зазначенням гривневого еквіваленту за курсом валют станом на 10 грудня 2014 року, зазначаючи, що укладаючи договір та зазначаючи його суму у доларах США, сторони мали на увазі лише фіксування боргу станом на момент видачі розписки, а не на момент повернення боргу, у зв»язку із цим, а також з урахуванням того, що законним платіжним засобом на території України є гривня, вважає, що зобов»язання повинно бути виконано у гривні, виходячи з курсу валют США на момент отримання позики.

Окрім того, посилається на те, що договору позики, як такого, який давав би право позичальнику збільшувати зобов»язання позичальника в залежності від коливання курсу валют, між сторонами не укладалось, тому будь-яке регулювання правовідносин сторін повинно відбуватись лише на підставі норм закону.

Посилаючись на викладене, особа, яка подала апеляційну скаргу, вважає, що зобов»язання повинно бути виконаним, виходячи з курсу валют 7,99 гривень за 1 долар США.

В судовому засіданні відповідач підтримала апеляційну скаргу, вказала, що не заперечує проти повернення боргу, проте просить надати їй відстрочку виконання рішення суду до серпня 2015 року.

Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та представника позивача, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна підлягає частковому, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції установлено, що 04 грудня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошей, відповідно до умов якого ОСОБА_2 отримала у позику 44000 доларів США, які зобов»язалась повернути до 15 лютого 2014 року. Сплата процентів за користування позикою договором не визначено.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що вони ґрунтуються на обов»язку позичальника виконати своє зобов»язаня згідно із договором та обов»язку сплати передбачені законом фінансові санкції.

Проте повністю погодитися з такими висновками колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з вимогами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Відповідач не заперечує факту укладення договору, отримання у позику 44000 доларів США та визнає свій обов»язок виконати зобов»язання.

Згідно з частиною першою статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Як роз»яснено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред»явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, така іноземна грошова валюта переводиться в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, поряд з вираженням суми зобов»язання у доларах США, що підлягає стягненню, одночасно визначив суму зобов»язання у національній валюті. При цьому, визначення суми зобов»язання у національній валюті станом на 10 грудня 2014 року, а не на дату отримання позики, не суперечить вище викладеним роз»ясненням, оскільки ґрунтується на праві позивача згідно із ст.11 ЦПК України та обов»язку позичальника згідно із ст.1046 ЦК України.

Окрім того, основною суттю виконання грошового зобов»язання є повернення позикодавцю рівнозначної вартості тих речей (коштів, іноземної валюти, інших валютних цінностей), які були отримані позичальником у якості позики (ст.ст. 1046, 1049 ЦК України). Тобто, позичальник повинен повернути той самий розмір коштів, що був ним отриманий, якщо про інше не зазначено у договорі. Якщо зобов»язання було вчинено у іноземній валюті, то його виконання може, в деяких випадках повинно, бути здійснено у національній валюті виходячи із установленого курсу валют на момент виконання.

Коливання курсу валют є двостороннім ризиком. Так, для позичальника таким ризиком є зростання ціни купівлі іноземної валюти, а для позикодавця зниження такої ціни.

Розписка не містить в собі умови, виходячи з якої можна було б стверджувати, що сторони мали на меті здійснювати свої розрахунки під час виконання зобов»язання виходячи з установлено курсу валют станом на дату укладення договору, відтак, слід дійти висновків, що доводи апеляційної скарги суперечать суті виконання зобов»язання, не ґрунтуються на умовах правовідносин сторін та вимогах закону.

Окрім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування ст.625 ЦК України та стягнення 3% річних за невиконання грошового зобов»язання, оскільки такий висновок ґрунтується на вимогах закону (ст.ст. 625, 1050 ЦК України).

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, суд виходив із вимог ст.1048 ЦК України, яка не регулює питання застосування фінансових санкцій, а передбачає стягнення відсотків за користування грошовими коштами, що не є санкцією за невиконання грошового зобов»язання.

Умовами укладеного між сторонами договору не передбачено стягнення грошових коштів в якості неустойки (пені) у разі порушення грошового зобов»язання .

При цьому, як убачається із змісту позовної заяви, звертаючись до суду, позивач просив стягнути саме пеню за невиконання грошового зобов»язання, а не відсотки за користування грошовими коштами, відтак, вирішуючи питання в цій частині, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.

Відтак, колегія суддів уважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за договором позики у розмірі 44000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 10 грудня 2014 року становить 685080 гривень, 3% річних у розмірі 1081 долар 32 центи США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 10 грудня 2014 року становить 16836 гривень 15 копійок.

При ухваленні цього рішення колегія суддів не убачає підстав для надання відстрочки його виконання, що не перешкоджає за наявності обставин, що утруднюють його виконання, заінтересованій стороні звернутися до суду, який видав виконавчий документ, для вирішення питання в порядку ст.373 ЦПК України.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами дл скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.Києва від 15 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 44000 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 10 грудня 2014 року становить 685080 гривень, а також 3% річних у розмірі 1081 долар 32 центи США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 10 грудня 2014 року становить 16836 гривень 15 копійок.

В іншій частині заявлених вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 3654 гривень у рахунок відшкодування витрат на оплату суми судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя Н.В. Поліщук

Судді І.М. Білич

Є.В. Болотов