Справа №468/1683/15-ц 07.12.2015 07.12.2015 07.12.2015
Справа № 468/1683/15-ц
Провадження №22-ц/784/2940/15 Головуючий у 1 інстанції Копейка Т.О.
Категорія 27 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1
У Х В А Л А

іменем України

07 грудня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів Галущенка О.І. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Тищенком Л.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним зобовязанням, -

в с т а н о в и л а :

12 жовтня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Акцент Банк» (далі Банк) предявило зазначений позов до ОСОБА_2, який обґрунтовувало наступним.

16 серпня 2008 року Банк, як надавач банківських послуг, з однієї сторони, та ОСОБА_2, в якості клієнта з їх отримання - з другої, шляхом підписання заяви позичальника уклали між собою строковий договір про надання Банківських послуг за № ABYCRC16040009.

При цьому, названий договір за своєю сутністю є договором приєднання, і складався із трьох частин, а саме, з Заяви позичальника про приєднання (далі Заява); Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» (далі Умови) та Тарифів за розрахунково-касове обслуговування (далі Тарифи) і, вважався укладеним з моменту ознайомлення позичальника з Умовами та Тарифами і належно оформленої сторонами названої Заяви.

За умовами указаного договору ПАТ «Акцент Банк» зобовязалося надати позичальниці на споживчі цілі грошові кошти у сумі 669 гривень 90 копійок, під обовязок тої повернути таку ж суму грошей частинами, згідно графіку погашення, але не пізніше 16 червня 2009 року, та вносити щомісяця плату за користування позиченими грошима у розмірі 1 % на суму залишку заборгованості за кредитом, а також сплачувати щомісячно винагороду за надання товариством фінансового інструменту у розмірі 7 гривень 37 копійок.

У випадку порушення зобовязання позичальником він повинен був сплачувати ПАТ «Акцент Банк» пеню в розмірі 1,25 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобовязання більш ніж на 30 днів позичальник сплачує ПАТ «Акцент Банк» штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 500 гривень та змінна складова - у розмірі 5% від суми заборгованості.

Взяті на себе обовязки ПАТ «Акцент Банк» виконало у повному обсязі, надавши відповідачеві кошти, і чекало відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, проте та, порушуючи норми Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та умови договору, кредит не повернула, проценти за користування ним, винагороду за користування фінансовим інструментом, а також штраф, за прострочку виконання кредитного зобовязання - не сплатила, у звязку із чим станом на 29 вересня 2015 року у неї виникла заборгованість у розмірі 15 590 гривень 64 копійки, з яких:

●476 гривень 03 копійки заборгованість за тілом кредиту;

●20 гривень 49 копійок заборгованість по процентам за користуванням кредитом;

●51 гривня 59 копійок заборгованість по комісії за користуванням кредитом;

●15 042 гривні 53 копійки пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ «Акцент Банк» просило стягнути заборговані грошові суми, попередньо вирахувавши з них 2 628 гривень 47 копійок, стягнутих з відповідача на користь товариства заочним рішенням Баштанського районного суду від 24 квітня 2014 року.

Остаточно ж позивач просив стягнути з відповідача 12 962 гривні 07 копійок, що складає заборгованість за відсотками та пенею, а також 1 148 гривень 10 копійок штрафу, а всього 14 110 гривень 17 копійок.

Правова позиція відповідача суду невідома, оскільки справу розглянуто без неї, а письмових заперечень проти позову вона не надала.

Заочним рішенням Баштанського районного суду від 29 жовтня 2015 року в задоволені позову відмовлено за його безпідставністю.

ПАТ «Акцент Банк»» подало на це рішення апеляційну скаргу, в якій просило його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування скарги посилався на невідповідність судового рішення дійсним обставинам справи та порушенням норм процесуального та матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд першої інстанції виходив з того, що правових підстав для його задоволення немає, оскільки заявлені вимоги знаходяться за межами дії укладеного договору, в той час як натепер, для захисту інтересів Банку в спірному зобовязанні законом передбачено інший спосіб захисту, а саме, стягнення збитків в порядку ст. 611 ЦК України.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Дійсно, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Зокрема, в силу ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Зокрема, цивільні права та обов'язки виникають із договору, яким визнається домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, зміст якого, відповідно до статей 203-204, 215, 626, 627 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; він вчинений у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.

Договір припиняється повністю або частково на підставах, встановлених ним або законом, зокрема він припиняється:

●його виконанням, проведеним належним чином;

●спливом строку на який він був укладений, якщо в ньому не передбачено його автоматичної пролонгації;

●його зміною за згодою сторін або за судовим рішенням;

●його розірванням за домовленістю його учасників або за судовим рішенням;

●визнання його недійсним.

●смертю його учасників, якщо за законом не допускається правонаступництво.

Одночасно слід зазначити, що договір є підставою виникнення договірного зобовязання під яким, відповідно до ст. 509 ЦК України, слід розуміти правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу ст. 525-526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов зобов'язання і вимог закону, інших правових актів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або іншими звичайно застосовуваними вимогами.

Принцип належного виконання припускає, що зобов'язання має бути виконане належними суб'єктами, в належному місці, в належний час, належним предметом і належним чином.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Названі дії є порушенням зобовязання, які тягнуть за собою, передбачені законом або договором правові наслідки.

За загальним же правилом, під порушенням зобовязання слід розуміти такий протиправний вплив з боку правопорушника, внаслідок чого субєктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення чи взагалі ліквідації.

Порушенням зобовязання є як його невиконання так і неналежне виконання.

Невиконання зобовязання має місце тоді, коли сторони взагалі не вчиняють дій, які складають зміст зобовязання, або не утримуються від певних дій, хоча за змістом зобовязання могли утримуватися від їх вчинення.

Неналежним виконанням зобовязання слід вважати, виконання рішення не тією особою, не в тому місяці, не у той строк, не щодо того предмету, що в кінці кінців приводить до ненастання бажаного сторонами результату.

За ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, особа винна у цьому повинна нести негативні наслідки такої своєї поведінки, а саме, виконати зобовязання належним чином та сплатити, в межах позовної давності, неустойку, відшкодувати збитки та моральну шкоду.

У свою чергу, зобовязання (цивільні права та обовязки) припиняється повністю або частково на підставах, встановлених договором або законом, зокрема:

●виконанням, проведеним належним чином;

●зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання по яким настав;

●за домовленістю сторін;

●звільнення кредитором боржника від його обовязків;

●поєднанням боржника і кредитора в одній особі;

●смертю боржника;

●ліквідацією юридичної особи.

З системного логічного аналізу названих норм колегія доходить висновку про те, що договір є одним з елементів зобовязання, а саме, підставою його виникнення. Істотні умови договору, як правило, містять права та обовязки його учасників. З припиненням договору, у тому числі і за спливом строку його існування, учасники за ним втрачають певні права та обовязки, крім випадку, коли це прямо передбачено ним. У той же час, зобовязання, підставою виникнення якого є договір, строк за яким сплив, не завжди припиняються.

Так, у разі невиконання або неналежного виконання договору, його учасники не втрачають права та обовязку виконати його належним чином, набуваючи, у той же час, інших прав та обовязків, викликаних названими обставинами. Зокрема, кредитор набуває права вимагати, а боржник - обовязку сплатити, в межах позовної давності, неустойку, відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Іноді, саме вимога про застосування названих останніми наслідків і є належним, в порядку ст. 16 ЦК України, засобом захисту права учасника цивільно-правового зобовязання.

Так, за спливом строку дії кредитного зобовязання, кредитор втрачає право на стягнення процентів за користування кредитом за правилами ст. 1054 ЦК України, у той же час, він набуває право на відшкодування збитків в порядку ст. 611 ЦК України, які можуть бути рівними сумі втрачених через невиконання кредитного зобовязання процентів.

З наведеного і слід виходити при вирішені даного спору.

Як вбачається з матеріалів справи 16 серпня 2008 року ПАТ «Акцент Банк» та ОСОБА_2, шляхом підписання заяви позичальника уклали між собою строковий договір про надання Банківських послуг за № ABYCRC16040009.

За умовами указаного договору ПАТ «Акцент Банк» зобовязалося надати позичальнику на споживчі цілі грошові кошти у сумі 669 гривень 90 копійок, під обовязок тої повернути таку ж суму грошей частинами, згідно графіку погашення, але не пізніше 16 червня 2009 року, та вносити щомісяця плату за користування позиченими грошима у розмірі 1 % на суму залишку заборгованості за кредитом, а також сплачувати щомісячно винагороду за надання товариством фінансового інструменту у розмірі 7 гривень 37 копійок.

У випадку порушення зобовязання позичальником він повинен був сплачувати ПАТ «Акцент Банк» пеню в розмірі 1,25% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу.

В ньому ж, сторони домовилися, що у разі прострочки виконання грошового зобовязання більш ніж на 30 днів позичальник сплачує ПАТ «Акцент Банк» штраф, складовими якого є тверда грошова сума у розмірі 500 гривень та змінна складова - у розмірі 5% від суми заборгованості.

Взяті на себе обовязки ПАТ «Акцент Банк» виконало у повному обсязі, надавши відповідачеві кошти, і чекало відповідної добросовісної договірної поведінки від позичальника, проте та, порушуючи норми Цивільного кодексу України та умови договору, кредит не повернула, проценти за користування ним, винагороду за користування фінансовим інструментом, а також штраф, за прострочку виконання кредитного зобовязання - не сплатила, у звязку із чим станом на 20 лютого 2014 року у неї виникла заборгованість перед Банком у розмірі 12 699 гривень 52 копійки, з яких:

●476 гривень 03 копійки заборгованість за тілом кредиту;

●20 гривень 02 копійки заборгованість зі сплати процентів за користуванням кредитом;

●51 гривня 59 копійок заборгованість зі сплати комісії за користуванням кредитом;

●11 070 гривні 95 копійки пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором,

●1 080 гривень 93 копійки штраф, сума фіксованої та процентної складових.

За позовом Банку, заочним рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 24 квітня 2014 року той позов задоволено частково, з відповідача у повному обсязі на користь банку стягнуто тіло кредиту, нараховані відсотки, комісію, штраф та частково пеню, а всього було стягнуто 2 628 гривень 57 копійок.

Назване рішення набуло законної сили і перейшло на стадію примусового виконання, проте і на сьогодні залишається невиконаним.

Не дивлячись на це, та на те, що 16 червня 2009 року кредитний договір припинив свою дію, 12 жовтня 2015 року ПАТ «Акцент Банк» подало до суду ще одну позовну заяву, в якій просило стягнути з відповідача, як вже стягнуті попереднім судовим рішенням грошові суми, так і додатково нараховані відсотки та пеню за час, що пройшов з дня ухвалення того рішення і до дня звернення з даним позовом, а всього, на 29 вересня 2015 року 14 110 гривень 17 копійок.

При цьому, такі свої вимоги Банк продовжував обґрунтовувати дією кредитного договору, строк якого сплив ще 6 років тому, а не ст. 611 ЦК України.

Проте, позов з врахуванням старого обсягу вимог не міг бути задоволений, оскільки частково вже був позитивно вирішений іншим судовим рішенням і воно набрало законної сили, а у новому обсязі оскільки для його задоволення були відсутні правові підстави.

За такого у позові слід відмовити з названих мотивів та підстав.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акцент Банк» відхилити.

Заочне рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 29 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Лисенко П.П.

Судді: Галущенко О.І.

ОСОБА_3