АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №635/1602/14ц Головуючий 1 інст. - Савченко Д.М.
Провадження № 22ц/790/735/15 Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Харківський РВ ГУДМС України в Харківській області, Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації, -

встановила:

25.02.2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, в якому, з урахуванням уточнень, просив позбавити відповідачів права користування житловим будинком, що розташований за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1, усунути перешкоду у здійсненні права володіння, користування та розпорядження належним йому житловим будинком за вказаною адресою та виселити відповідачів без надання іншого житлового приміщення; усунути перешкоду у здійсненні права володіння, користування та розпорядження належним йому житловим будинком за вказаною адресою та зняти відповідачів з реєстрації місця проживання.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18.07.2013 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_9 йому видано та посвідчено Свідоцтво на право власності на житловий будинок, розташований за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці площею 0,15га (кадастровий номер :00:011:0007). Одночасно з посвідченням вищевказаного Свідоцтва нотаріусом здійснено його державну реєстрацію, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Після придбання вказаного будинку позивач бажав вселитися в нього, але виявилось, що відповідачі добровільно не звільнили будинок та не знялись з реєстраційного обліку. Позивач неодноразово вимагав звільнити займане приміщення, проте відповідачі приміщення не звільняють і самовільно в ньому проживають, чим створюють позивачеві перешкоди в користуванні будинком і порушують його права як власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: Харківський РВ ГУДМС України в Харківській області, Служба у справах дітей Харківської РДА, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та зняття з реєстрації задоволено частково. Усунуті перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права володіння, користування та розпорядження належним йому житловим будинком за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Коротич, вул. Червоноармійська, 25-А, та виселені без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2014 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд не врахував, що відносини майнового найму житла між ОСОБА_1 та членами її сім'ї мали місце, та їх виселення було можливо тільки після попередження за три місяці і добровільного не звільнення житла. Також, суд не взяв до уваги, що правочин, за яким ОСОБА_2 став власником спірного житлового будинку, є нікчемним, як такий, що укладено без дозволу органу опіки та піклування, а крім того, як такий, що порушує публічний порядок. Судом першої інстанції не було надано оцінки запереченням Служби у справах дітей, стосовно того, що при оформленні права власності на будинок були наявні підстави для нікчемності цього правочину.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення.

За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 391 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

Свідоцтвом від 18.07.2013 року, виданим приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області ОСОБА_9, посвідчено, що ОСОБА_2 належить на праві власності земельна ділянка за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1, площею 0,15 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, оскільки майно не реалізовано/торги не відбулися і стягувач ОСОБА_2 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_1 (Том 1 а.с. 4, 5).

Свідоцтвом від 18.07.2013 року, виданим приватним нотаріусом ОСОБА_9 посвідчено, що ОСОБА_10 належить на праві власності житловий будинок, розташований за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1, на земельній ділянці площею 0,15 га розташовано: житловий будинок літ. «Б-1», загальною площею 70,00 кв.м, житловою площею 66,7 кв.м та надвірні будинки та споруди: огорожа № 1, веранда літ. «б», оскільки майно не реалізовано/торги не відбулися і стягувач ОСОБА_2 виявив бажання залишити за собою непродане майно, що раніше належало ОСОБА_1 (Том 1 а.с. 40, 41).

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.06.2014 року, земельна ділянка та житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, належать ОСОБА_2 на підставі свідоцтв від 18.07.2013 року, виданих приватним нотаріусом ОСОБА_9 (Том 1 а.с. 159).

Згідно з довідкою виконавчого комітету Коротичанської селищної ради від 11.03.2014 року (Том 1 а.с. 27), склад зареєстрованих осіб за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1, наступний: власник життя - ОСОБА_1, чоловік - ОСОБА_3, син - ОСОБА_4, син - ОСОБА_11, невістка - ОСОБА_6 , онуки - ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Згідно з довідками АДБ ГУДМС України в Харківській області, за вказаною адресою, зареєстровані: ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (Том 1 а.с. 69-75).

Судом першої інстанції встановлено, що позивач є власником житлового будинку за адресою: Харківська область, АДРЕСА_1,, і відповідачі у судовому засіданні вказані обставини не спростували.

Водночас відповідачі як члени сім'ї колишнього власника будинку ОСОБА_1 продовжують мешкати в ньому без дозволу позивача, чим порушують його право на володіння і користування цим будинком.

Після придбання вказаного будинку позивачем у власність у відповідачів припинилося самостійне право проживання в спірному будинку. При цьому договору найму або оренди житла між сторонами не укладалося.

При цьому суд не взяв до уваги посилання відповідача ОСОБА_1 та її представника на недотримання позивачем порядку виселення відповідачів у зв'язку з ненаданням тримісячного строку на добровільне виселення, як це передбачено статтею 168 ЖК України. Оскільки вказаною статтею врегульовано питання припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, а також розірвання договору за вимогою наймодавця. При цьому частиною 3 даної статті визначено, що договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Враховуючи, що зазначеною правовою нормою врегульовано відносини щодо розірвання договору найму жилого приміщення, який між сторонами не укладався, дія вказаної норми на спірні правовідносини не розповсюджується.

Щодо посилання представника відповідача ОСОБА_1 та представника Служби у справах дітей Харківської РДА на порушення порядку реалізації спірного житлового будинку з прилюдних торгів у зв'язку з неотриманням державним виконавцем дозволу органу опіки та піклування на реалізацію вказаного будинку, судом зазначено, що питання стосовно дотримання порядку проведення прилюдних торгів не є предметом спору в даній справі, і дії державного виконавця в даному випадку можуть бути оскаржені окремо у встановленому законом порядку.

Права власника житлового будинку, визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Правила ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України, передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника.

Відповідачі не були і не є членами сім'ї нового власника, а тому гарантії, визначені ст. 156 ЖК України на відповідачів не розповсюджуються.

Судом встановлено, що відповідачі втратили право користування спірним житловим будинком після набуття права власності на нього позивачем, оскільки не є членами сім'ї останнього і не укладали з ним договору найму або іншого договору на право користування будинком, у зв'язку з чим суд вважав, що позовні вимоги в частині позбавлення відповідачів права користування спірним житловим будинком задоволенню не підлягають. Суд першої інстанції також відмовив у задоволенні позовних вимог в частині зняття відповідачів з реєстрації у спірному житловому будинку, оскільки відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Зазначені правові норми встановлюють певний порядок скасування реєстрації місця проживання фізичної особи, який пов'язано насамперед з втратою або позбавленням права користування або права власності на житлове приміщення, у зв'язку з чим рішення суду про виселення осіб, що набрало законної сили, є підставою для зняття вказаних осіб з реєстрації уповноваженим на те органом.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: -