Справа № 463/1855/15 Головуючий у 1 інстанції: Гирич С.В.
Провадження № 22-ц/783/5552/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю: ОСОБА_2 його представника ОСОБА_3, ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5, представника органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третьої особи: органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька, виготовлення проїзних документів та отримання віз, та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третьої особи: органу опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Надано дозвіл ОСОБА_4 на тимчасовий виїзд за межі України до Французької республіки, Республіки Польща, Федеративної республіки Німеччина, Турецької республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської республіки Єгипет з малолітньою дитиною ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2, у супроводі матері ОСОБА_4, терміном на три роки з обов'язковим поверненням дитини до постійного місця проживання.

Надано дозвіл ОСОБА_4 на оформлення та видачу паспорту громадянина України для виїзду за кордон на ім'я малолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) батька ОСОБА_2.

Надано дозвіл ОСОБА_4 Маряні на отримання віз Французької республіки, Республіки Польща, Турецької республіки, Об'єднаних Арабських Еміратів, Арабської республіки Єгипет на ім'я ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька ОСОБА_2.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Встановлено ОСОБА_2 графік побачень з донькою ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, які здійснювати в присутності матері ОСОБА_4 виключно в громадських місцях: у період з 01 червня по 30 вересня включно кожного року: - першу та третю суботу місяця з 14.00 год. до 18.00 год.; - другу та четверту неділю місяця з 14.00 год. до 18.00 год.; - щосереди з 14.00 год. до 18.00 год.; у період з 01 жовтня по 31 травня кожного року: - першу та третю суботу місяця з 15.00 год. до 17.00 год.; - другу та четверту неділю місяця з 15.00 год. до 17.00 год.; - щосереди з 15.00 год. до 17.00 год.; щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15.00 год. до 17.00 год. В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується, вважає його незаконним, упередженим, прийнятим з порушенням норм матеріального і процесуального права і таким, що суперечить інтересам дитини.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року скасувати і постановити нове рішення, котрим в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити, в частині позову ОСОБА_2 справу скерувати на новий судовий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про народження (а.с.5) батьками малолітньої ОСОБА_7, 21.12.2011р.н., являються ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19.03.2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 розірвано.

Крім цього, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.12.2012 року стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_8 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_7, 21.12.2011р.н., аліменти в розмірі 1/4 частини заробітку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, а рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 04.06.2013 року (а.с.15) стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_8, аліменти на додаткові витрати на утримання малолітньої дитини ОСОБА_7, 21.12.2011р.н. в розмірі 300 грн. щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Іншим рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 19.03.2013 року встановлено ОСОБА_2, 09.03.1977р.н., графік побачень з донькою ОСОБА_7, 21.12.2011р.н., які здійснювати в присутності матері ОСОБА_8, 1981р.н., виключно в громадських місцях у: першу та третю суботу місяця з 15.00 год. до 17.00 год.; другу та четверту неділю місяця з 15.00 год. до 17.00 год.; щосереди з 15.00 год. до 17.00 год.; щороку: 19 грудня та 21 грудня з 15.00 год. до 17.00 год.

В подальшому, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 06.02.2014 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25.03.2014 року, визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_7, 21.12.2011р.н., із її матір'ю ОСОБА_4, 1981р.н., за місцем проживання матері - ОСОБА_4, 1981р.н.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_6 України (ч. 7 ст. 7 СК України).

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд повно і всебічно дослідив надані сторонами докази, належно їх оцінив і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову. При цьому суд першої інстанції правомірно виходив з того, що необґрунтовані відмови відповідача погодити виїзд малолітньої дитини за кордон з матір'ю, обмежують право дитини на належне піклування про неї та її фізичний, духовний і моральний розвиток.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком районного суду виходячи із наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Як вбачається із змісту наведеного закону, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон.

За змістом ч.7 ст.7 СК України, положень Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року при вирішенні будь-яких спорів, що стосуються дитини, державні органи, у тому числі суди, мають забезпечити пріоритет прав дитини, тобто спір має бути вирішений таким чином, щоб максимально гарантувати фізичний, розумовий, духовний розвиток дитині у соціально здоровому середовищі. При цьому особисті амбіції батьків або одного з них відносно дитини чи будь-які конфлікти між самим батьками стосовно питання утримання і виховання дитини не можуть прийматися до уваги.

Сторонами у справі визнається та обставина, що між ними після розлучення виник особистий конфлікт і очевидним є те, що малолітня дитина стала заручником цього конфлікту.

Доказами у справі вірно встановлено, що не надаючи згоди позивачеві у виготовленні проїзних документів для виїзду дитини за кордон, та не надаючи згоди на багаторазові тимчасові виїзди дитини за кордон, відповідач здійснює свої батьківські права щодо дитини ОСОБА_7, 21.12.2011р.н. , яка проживає з матір»ю , всупереч інтересам цієї дитини, оскільки необхідність таких виїздів дитини за кордон, позивачка обґрунтовувала з метою лікування, загального оздоровлення та відпочинку дитини.

Дана обставина доводиться тим, що відповідач постійно стверджує, що не проти надати таку згоду, оскільки позивач неодноразово призначала відповідачу зустрічі у конкретного нотаріуса, а також пропонувала йому звернутися на вибір до іншого нотаріуса, в тому числі під час судового розгляду справи, але відповідач крім обіцянок конкретних дій по оформленню згоди не вчиняв і заяву у нотаріуса не оформив. Ця обставина підтверджується матеріалами справи (а.с.11-12).

Тобто, відмова відповідача у дачі згоди на виїзд дитини за кордон не ґрунтується на захисті інтересів дитини.

Однак при розгляді справи в апеляційному суді відповідач ОСОБА_2 26 листопада 2015 року надав нотаріально завірену заяву на згоду на короткотермінові поїздки за кордон терміном не більше 30 ти календарних днів з України до Французької Республіки та інших країн Шенгенської Угоди, Турецької Республіки, Об»єднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет та взворотньому напрямку в періоди з 22.12.2015р. по 22.01.2016року, з 01.07.2016 по 30.07.2016 в супроводі матері ОСОБА_9 та на відкриття короткотермінових віз до зазначених країн та виготовлення паспорта Громадянина України для виїзду за кордон доньці ОСОБА_7 21.12.2011р.н.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суд першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що ця згода відповідно до вимог ч.1ст.303 ЦПК України не може слугувати підставою для скасування рішення суду від 3 липня 2015 року оскільки надана 26.11.2015 року після винесення рішення яке переглядається та в свою чергу є доказом щодо визнання вимог в тій частині відповідачем.

Судова колегія бере до уваги покази представника третьої особи органу опіки та піклування - Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради ОСОБА_6, який висловився щодо відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін, оскільки ними на підставі звернення ОСОБА_4 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон проводилася перевірка, в ході якого заслухано обох сторін, досліджено ряд документів та встановлено, що такий виїзд сприятиме оздоровленню та належному розвитку дитини.

Окрім того відповідно до висновку від 19.05.2015 року органу опіки та піклування - Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради за зверненням ОСОБА_2 змінено попередній встановлений графік згідно з рішенням Личаківського районного суду 19.03.2013 побачень його з донькою збільшивши на 1 годину.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

При вирішенні цього спору слід виходити з інтересів дитини, положень та принципів Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Конвенції ООН про права дитини, прийнятої та відкритої для підписання, ратифікації та приєднання 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, Європейської соціальної хартії, яка вступила в силу 1 липня 1999 року, Конституції України, Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року, Сімейного кодексу України, згідно з якими дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, особливої уваги, має право на особливий захист і допомогу для її благополуччя та гармонійного розвитку. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, виховувати дитину в дусі поваги до прав і свобод інших людей, любові до своєї сім'ї, родини, свого народу, своєї Батьківщини, забезпечувати здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Право на виховання дитини є одним із найважливіших батьківських прав. Водночас, це право є і обов'язком.

Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою.

Відповідно до ст. 157 цього Кодексу передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

В статті 141 СК України зазначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 159 СК України передбачено, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Право батька на спілкування та виховання дитини не може використовуватись на шкоду правам та законним інтересам матері, відповідальної за збереження фізичного та психічного здоров»я її дитини. Права батьків є рівними, тому суд, вирішуючи спір, повинен виходити із загальних засад національного сімейного, цивільного та Європейського права, сприяти, відповідно до ст..10 ЦПК, дотриманню та здійсненню прав осіб, які беруть участь у справі, прав дитини, передбачені Конвенцією про права дитини, роз»яснити, що домовленість батьків з питань виховання дитини, відповідно до вимог Сімейного кодексу України, відповідатиме інтересам обох батьків, зніме напругу у відносинах, що також позитивно впливатиме на їх стосунки з дитиною.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд прийшов до вірного висновку про часткове задоволення зустрічного з позову, виходячи з вимог сімейного законодавства, з врахуванням інтересів дитини та її віку, з урахуванням не тільки формального права позивача на зустрічі зі своєю донькою, а й усіх інших істотних обставин справи у їх сукупності та визначив спосіб участі батька у вихованні доньки шляхом встановлення систематичних побачень згідно графіку.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які відповідають інтересам дитини і сторін для забезпечення реалізації останніми своїх батьківських прав та обов'язків щодо виховання дитини.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є справедливим і спрямованим на захист інтересів дитини, та жодним чином не порушує батьківських прав відповідача, а відтак колегія суддів приходить до висновку про те, що підстави для його скасування чи зміни відсутні, оскільки таке ухвалене у відповідності до вимог ст.ст. 213-214 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

ОСОБА_10