Справа № 308/4200/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 квітня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Ігнатюка Б.Ю.

суддів - Мацунича М.В., Панька В.Ф.

при секретарі - Дашковській С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи : відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою площею 0.0231 по АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що рішенням Ужгородської міської ради № 456 від 24.02.12р. «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок» позивачці відведено зазначену земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Цю земельну ділянку надано в оренду строком на 3 роки до лютого 2015 року. Без погодження позивачки та Ужгородської міської ради в період 6-9 березня 2013 року відповідачка почала самовільне використання вищевказаної ділянки і самовільно здійснила зведення паркану. Позивачка стверджувала, що протиправні дії відповідачки унеможливлюють користування земельної ділянкою, яка виділена їй для обслуговування її частини будинку по АДРЕСА_1.

Позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог і на вирішення суду поставлено такі питання як визнання за нею права володіння та користування вказаною земельною ділянкою та зобов'язання відповідачку усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою та знести самочинно натягнуту синю поліетиленову плівку. Вказувала, що право на володіння і користування наданою їй земельною ділянкою заперечується відповідачкою, тому вона має право заявити позов про визнання такого права. Також зазначила, що постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.10.13р. було підтверджено законність рішення Ужгородської міської ради № 456 від 24.02.12р. та відмовлено у задоволенні позову прокурора м. Ужгорода про скасування п.1.15 зазначеного рішення.

Рішенням суду позовні вимоги задоволено.

З цим рішенням не погодилась відповідачка, порушила питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована не правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апелянт та її представник, а також третя особа ОСОБА_4 скаргу з наведених підстав підтримали.

Представник позивачки вважала, що підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши осіб, які приймали участь у справі та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці надано в оренду вказану земельну ділянку відповідно до рішення органу місцевого самоврядування, яке є чинним і тому позов підлягає задоволенню.

З таким висновком погодитись не можна на підставі наступного.

По справі встановлено, що позовні вимоги ґрунтуються виключно на рішенні Ужгородської міськради № 456 від 24.02.2012 р. «Про затвердження проектів відведення земельних ділянок», яким затверджено проекти відведення земельних ділянок юридичним та фізичним особам, в тому числі відповідно до п/п 1.15 і ОСОБА_3, якій надано вказану земельну ділянку в оренду на три роки. Цим же рішенням зобов'язано осіб, яких воно стосується, укласти протягом місяця договори оренди та подати їх на державну реєстрацію. В цьому рішенні також зазначено, що для використання земельних ділянок слід приступити після відповідної державної реєстрації одержаних документів, що посвідчують право власності або право користування землею.

По справі встановлено, що договору оренди спірної земельної ділянки у позивачки немає.

Відповідно до ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату.

Відповідно до ст.5 ЗУ «Про оренду землі» орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Відповідно до ч.5 ст.6 ЗУ «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст.17 ЗУ «Про оренду землі» передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Відповідно до ст.124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Виходячи з встановлених обставин справи та вимог зазначених норм матеріального права, слід зробити висновок, що позивачка, не уклавши договір оренди спірної земельної ділянки з Ужгородською міською радою, відповідно не провівши його державну реєстрацію, не виконала вимоги як рішення зазначеного органу місцевого самоврядування щодо необхідності укладення такого договору так і вимог зазначених норм матеріального права. З цього слід зробити висновок про те, що спірна земельна ділянка не надана їй в оренду, вона не являється орендарем цієї земельної ділянки, не має права на цю земельну ділянку, відповідно, жодні її права відповідачкою не порушені, що і є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відповідно до ч.4 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.307, 309, 315 ЦК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи : відділ Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні зазначеного позову відмовити.

Заходи забезпечення позову, накладені ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 19.03.2013 року скасувати.

Стягнути із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 судові витрати по справі в сумі 121 грн.80 коп.

Рішення набирає законної сили негайно та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді: