Справа № 603/222/15-ц
Провадження №2/603/83/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2015 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Галіяна І. М.

при секретарі Пшеничняк В.Й.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Монастириського районного суду Тернопільської області цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Красіївської сільської ради Монастириського району Тернопільської області

про визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Монастириського районного суду Тернопільської області з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: вул.Шевченка №74 с.Красіїв Монастириського району Тернопільської області, до якого входить: одноповерховий житловий будинок загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м. під літерою «А», Літня кухня «Б», Сарай «В», Курник хв. №1, Огорожа №2, Відмостка №3, а також просить визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 0,81 в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ТР №0176656 зареєстрованого під №329.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 24.04.1995 року померла її мати, ОСОБА_2, після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно до якого входить право на земельну частку (пай) розміром 0,81 в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ТР №0176656 зареєстрованого під №329.

Вказану спадщину прийняв її батько та вона, оскільки проживали на час смерті з матірю. І вважає, що вони являються спадкоємцями за законом першої черги.

08.10.1997 року помер її батько, ОСОБА_3, після смерті якого залишилось спадкове майно, до якого входить житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: вул.Шевченка №74 с.Красіїв Монастириського району Тернопільської області, який складається з: одноповерхового житлового будинку загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м. під літерою «А», Літня кухня «Б», Сарай «В», Курник хв. №1, Огорожа №2, Відмостка №3.

Позивач вважає що саме вона повинна успадковувати за померлим спадкодавцем, оскільки являється спадкоємцем за законом першої черги, проживала разом із ним, а тому вважається такою, що прийняла спадщину.

Як зазначив позивач, 26.03.2015 року вона звернулась до Монастириської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини на вказане майно, яке залишилось після смерті спадкодавця, однак їй було відмовлено оскільки виявилось, що відсутні правовстановлюючі документи на будинковолодіння та документ, який підтверджує успадкування ОСОБА_3 земельної частки (паю) після смерті ОСОБА_2 Також у сертифікаті на земельну частку (пай) замість імені ОСОБА_2 вказано імя ОСОБА_4.

Представник позивача, позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявились, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача.

Представник Красіївської сільської ради в судове засідання не зявився суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги сільська рада визнає повністю.

З огляду на те, що учасники процесу про час і місце розгляду справи були повідомлені судом належним чином, тому зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 158 ЦПК України, суд визнав неявку позивача, представника відповідача такою, що не перешкоджає розглядові справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд не вбачає підстав для відкладення справи і вважає можливим розглянути її на підставі наявних у справі доказів та приходить до переконання, що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення виходячи із наступного.

Статтею 346 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника.

Судом встановлено, що 24.04.1995 року в с.Красіїв Монастириського району Тернопільської області, у віці 73 років померла мати позивача - ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ИД № 176887 виданого повторно 12.09.2014 року, копія якого міститься в матеріалах справи.

Ще за життя ОСОБА_2 належало право на земельну частку (пай) розміром 0,81 в умовних кадастрових гектарах, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ТР №0176656, зареєстрованого під №329.

Також судом встановлено, що вказану спадщину фактично прийняли ОСОБА_3 та ОСОБА_1, оскільки проживала на час смерті разом із спадкодавцем, але ОСОБА_3 за життя не встиг оформити згідно закону свої спадкові права на дане спадкове майно.

08.10.1997 року у віці 76 років помер батько позивача ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ИД №176888. Після його смерті залишилось спадкове майно, до якого входить: житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: вул.Шевченка №74 с.Красіїв Монастириського району Тернопільської області, що підтверджується по господарською книгою №2 Красіївської сільської ОСОБА_5 народних депутатів на 1991-1995 роки.

Родинні відносини між ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтверджується рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області від 14.10.2014 року, згідно якого було встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_1

Як убачається із виписки з будинкової книги №2 Красіївської сільської ОСОБА_5 народних депутатів житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами в с.Красіїв належить до суспільної групи колгоспний двір, що складався з чотирьох членів, зокрема ОСОБА_3, який був головою двору.

З довідки №91 від 10.03.2015 року, виданої виконкомом Красіївської сільської ради Монастириського району Тернопільської області вбачається, що в домогосподарстві по вул.Шевченка №74 в с.Красіїв Монастириського району Тернопільської області станом на 15.04.1991 року була зареєстрована і проживала ОСОБА_1

Відповідно до вимог ст.ст. 524, 525, 526, ЦК України (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Згідно з вимогами ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Як слідує із листа державного нотаріуса Монастириської державної нотаріальної контори, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину за законом на будинковолодіння за адресою: вул.Шевченка №74 с.Красіїв Монастириського району Тернопільської області з підстав того, що відсутній правовстановлюючий документ на будинковолодіння.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування.

Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України по справі №6-137цс13 визначено, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1966 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної ОСОБА_5 СРСР від 26.08.1948 року «Про громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього указу постановою ОСОБА_5 Міністрів СРСР від 26.08.1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної ОСОБА_5 СРСР від 26.08.1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом та Постановою підставою виникнення у громадян права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року (втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу №56 від 13.12.1995 року), будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, реєстрації не підлягали.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому у положенні п. 3.1 ОСОБА_6 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Згідно технічного паспорта, житловий будинок з господарськими будівлями за адресою вул.Шевченка №74 с.Красіїв Монастириського району Тернопільської області, був побудований в 1960 році.

З листа Міністерства Юстиції України від 21.02.2005 року «Щодо порядку оформлення документів в разі смерті власника нерухомого майна» вбачається, що у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючі документи відсутні, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку.

Суд не бере до уваги заяви ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, засвідчених секретарем виконавчого комітету Красіївської сільської ради Монастириського району Тернопільської області (а.с.18-20), які б мали право на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_3, згідно яких вони відмовились від права на спадкове майно, що залишилось після смерті ОСОБА_3 так як, згідно ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, а саме протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини.

Натомість, вищевказані заяви ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 свідчать про те, що їм відомо про заявлені вимоги ОСОБА_1 та щодо них не заперечують, так як протягом розгляду справи в суді заперечень проти позову не подавали і ніяких дій, які б могли помішати позивачу у задоволенні її заявлених вимогах не вчиняли.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею у позовній заяві щодо спадщини у вигляді житлового будинку з надвірними будівлями, а отже, позивач ОСОБА_1 має право на прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_3, так як на час смерті спадкодавця, 24.04.1995 року, проживала разом з ним, що підтверджується довідкою №93 від 10.03.2015 року, виданою виконкомом Красіївської сільської ради Монастириського району Тернопільської області.

Як було вже встановлено в судовому засіданні після смерті ОСОБА_2 залишилося спадкове майно, а саме, земельна частка (пай) розміром 0,81 в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ТР №0176656, зареєстрованого під №329.

Разом з тим, як убачається з матеріалів справи, існують розбіжності у документах, а саме, у сертифікаті на земельну частку (пай) серії ТР №0176656 вказано імя ОСОБА_4 замість ОСОБА_2 через що позивач не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, що підтверджується відмовою державної нотаріальної контори №173/01-16 від 20.03.2015 року, у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Беручи до уваги те, що існують розбіжності в правовстановлюючому документі, а саме, в сертифікаті, виписаному на ОСОБА_2 щодо розбіжностей її побатькові суд враховує наступне.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

В даному випадку встановлення такого факту необхідно заявникові для визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з імям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті.

Таким чином, факт, який потрібно встановити заявнику має юридичне значення.

Судом виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту повязане з вирішенням спору про право так як позивач окрім цього просить визнати право на земельну ділянку, а тому даний спір підлягає розгляду в позовному провадженні.

Так, при видачі правовстановлюючого документа, а саме сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ТР №0176656, органом, який його складав, була допущена помилка при записі побатькові спадкодавця ОСОБА_2

Аналізуючи всі подані позивачем докази в їх сукупності та дослідивши матеріали справи суд приходить до переконання, що «Вирозуб Анастасія Михайлівна» та «Вирозуб Анастасія Миколаївна», є одна і та ж особа.

Отже, факт належності ОСОБА_2 сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ТР №0176656, підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, в звязку з чим ОСОБА_1 має право на спадщину після смерті її матері ОСОБА_2 згідно закону.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Згідно п.3.5 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені нею у позовній заяві щодо спадщини у вигляді права на земельну частку (пай), а отже, вона, як спадкоємець за законом має право на дане спадкове майно.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу її відкриття.

Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було предявлено, а ОСОБА_1 фактично прийняла спадщину, тому є підстави визнати за нею право власності на спадкове майно. В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно, яким являється житловий будинок з надвірними будівлями та право, яким являється право на земельну частку (пай).

Крім того, відповідач позов визнає повністю.

Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності на те законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову.

Враховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів третіх осіб, суд приймає таке визнання і виносить рішення про задоволення позову повністю.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 215, 294 ЦПК України, ст.ст. 1218, 1222, 1223, 1268 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на:

- житловий будинок з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: вул.Шевченка №74 с.Красіїв Монастириського району Тернопільської області, до якого входить: одноповерховий житловий будинок загальною площею 69,3 кв.м., житловою площею 49,2 кв.м. під літерою «А», Літня кухня «Б», Сарай «В», Курник хв. №1, Огорожа №2, Відмостка №3.

Визнати за ОСОБА_1 право в порядку спадкування на:

· земельну частку (пай) розміром 0,81 в умовних кадастрових гектарах, згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ТР №0176656 зареєстрованого під №329

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області.

Суддя

ОСОБА_9