АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4643/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» про визнання поруки за договором іпотеки такою, що припинена,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась в листопаді 2013 року.

Зазначала, що 04.06.2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №32.2/СЖ-002.07.1, відповідно до якого позичальнику надано кредит у сумі 103 683,00 доларів США строком до 04.06.2017 року зі сплатою 15 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань за указаним кредитним договором між позивачкою та відповідачем 04.06.2007 року було укладено договір іпотеки, відповідно до якого вона передала в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з неналежним виконанням позичальника взятих на себе зобов'язання за кредитним договором утворилась заборгованість.

Оскільки засоби захисту прав і інтересів, як поручителя, так і іпотекодавця (майнового поручителя), є однорідними, а ПАТ «Родовід Банк»», починаючи з дня порушення позичальником умов кредитного договору, пропустив шестимісячний строк для пред'явлення вимог до позивачки, остання з урахуванняи уточнених позовних вимог просила визнати поруку за договором іпотеки від 04.06.2007 року, укладеним між нею та ПАТ «Родовід Банк» такою, що припинена.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 04.06.2007 року між ВАТ «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №32.2/СЖ-002.07.1, відповідно до якого банк надає позичальнику на споживчі цілі кредит в розмірі 86 000,00 доларів США, строком до 04.06.2017 року зі сплатою 15 % річних.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором, 04.06.2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого, іпотекодавець для забезпечення виконання в повному обсязі зобов'язань позичальника перед іпотекодержателем за кредитним договором №32.2/СЖ-002.07.1 та можливих змін та доповнень до нього щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами кредитного договору, передає в іпотеку іпотекодержателю належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

22.08.2007 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_4 укладено договір №1 про внесення змін до кредитного договору від 04.06.2007 року №32.2/СЖ-002.07.1, яким сторони погодили надання кредиту в сумі 103 683 доларів США, а також встановили порядок оплати щомісячного платежу в розмірі 867,00 доларів США.

В той же день між Банком та ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін до договору іпотеки відповідно до якого сторони узгодили внести зміни до п. 1.2.1 іпотечного договору від 04.06.2007 року, зазначивши, що іпотекодавець зобов'язаний повернути кредит в розмірі 103 683,00 доларів США в термін до 04.06.2017 року шляхом перерахування грошових коштів на позичковий рахунок, що вказаний в п. 1.2 Кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 не належно виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором №32.2/СЖ-002.07.1 від 04.06.2007 року.

Так, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.01.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 02.04.2013 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 04.06.2007 року в розмірі 105 900,37 доларів США та 387 122,92 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3 на праві власності шляхом реалізації її на прилюдних торгах.

На підставі вказаного рішення постановою старшого державного виконавця ВДВС Деснянського районного управління юстиції в м. Києві від 03.06.2013 року було відкрито виконавче провадження ВП №38235734.

Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач обґрунтовувала його тим, що юридична природа поруки та застави є однорідною. В силу правового статусу поручителя та майнового поручителя, а також виходячи зі змісту цивільно-правових норм, регулюючих правовідносини поруки та застави, їх права та способи захисту прав є однорідними. В порушення ст. 554 ЦК України, згідно якої у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, банк не пред'явив до позивача вимоги про сплату боргу протягом шести місяців з дня порушення позичальником умов кредитного договору, а тому на підставі ст. 559,598 ЦК України порука ОСОБА_3 перед відповідачем є припиненою.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що застава та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (ст. 553-559 ЦК України) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета іпотеки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до вимог статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до змісту ст. ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Враховуючи викладене, іпотека є самостійним видом забезпечення виконання зобов'язання.

При цьому, норми статті 559 ЦК України щодо припинення поруки не поширюються на відносини майнової поруки, оскільки іпотека за правовою природою є заставою та регулюється нормами параграфа 6 (статті 572-593) глави 49 ЦК України та спеціальним законом. Підстави припинення іпотеки, істотні умови договору іпотеки й порядок внесення змін і доповнень до іпотечного договору регулюється статтями 17, 18, 19 Закону України «Про іпотеку».

Вказана правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року № 3-44гс12, яка, відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

З огляду на вищезазначене посилання апелянта на положення ст. ст. 553-559 ЦК України, які регулюють порядок укладення та припинення договору поруки, є безпідставними.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено вичерпний перелік підстав для припинення зобов'язань за іпотечним договором, до яких не належить не пред'явленння вимоги до поручителя.

Врахувавши положення ст. ст. 11, 17 Закону України «Про іпотеку», ст. 546 ЦК України, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Посилання апеляційної скарги на Висновки Верховного Суду України, викладені в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п. 1ч. 1 ст. 355 ЦПК України за ІІ піврічча 2013 року, в яких йдеться про однорідність юридичної природи поруки та застави як засобів забезпечення виконання зобов'язань, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки у вказаних висновках зазначено, що виходячи з однорідної юридичної природи поруки та застави як засобів забезпечення виконання зобов'язань, а також того факту, що як порука, так і застава припиняються у разі припинення основного зобов'язання відповідно до ч. 1 ст. 575, п. 1 ч. 1 ст. 593, ч. 1 ст. 609 ЦК України, ч. 1 ст. 17 Закону України від 5 червня 2003 р. № 898-IV "Про іпотеку", іпотека як вид застави припиняється в разі припинення основного зобов'язання (кредитного договору). З огляду на це, припинення юридичної особи у зв'язку з визнанням її банкрутом є підставою припинення іпотеки, оскільки зобов'язання за кредитним договором припиняється.

Враховуючи викладене відсутні підстави вважати іпотеку припиненою згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, а саме не пред'явленням кредитором протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання вимоги до поручителя.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи вказаних висновків суду не спростовують та фактично повторюють вимоги позивача, які були досліджені в суді першої інстанції, з яких було зроблено висновки суду першої інстанції, з якими погодилась колегія суддів, а тому вони не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: