АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2473/15 Справа № 206/5007/13 Головуючий у 1 й інстанції - Кушнірук Р.О. Доповідач - Глущенко Н.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ 22 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Деркач Н.М.

за участю секретаря - Яловою Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, де просила скасувати рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2013 року та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити /т. 1 а. с. 145-147/.

Як на підстави своєї апеляційної скарги відповідачка посилалась на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідачка вважає, що судом безпідставно не застосовано до спірних правовідносин позовну давність /т. 1 а. с. 145-147/.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2013 року позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволені частково, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Суд стягнув з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 02.05.2006 року в сумі 70165 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ, станом на 20.11.2013 року, становить 560618,35 грн., яка складається з: суми основного боргу - 11500 доларів США та відсотків у розмірі передбаченому умовами договору позики в сумі 58665 доларів США, а також стягнув витрати з оплати судового збору в сумі 3443,10 грн. /т. 1 а. с. 138-139/.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2014 року скасовано рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2013 року в частині стягнення заборгованості за договором позики, і ухвалено нове рішення в цій частині, яким стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 основний борг за договором позики від 02.05.2006 року в сумі 50650 грн. та заборгованість по процентам в сумі 387251.10 грн., а в іншій частині рішення суду першої інстанції залишене без змін / т. 1 а. с.174-176 /.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24.02.2014 року виправлено арифметичну помилку в рішенні апеляційного суду від 13.01.2014 року і визначено, що стягнена судом сума основного боргу складає 58650 грн., а не 50650 грн. / т. 1 а. с. 211-212 /.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.08.2014 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.01.2013 року скасовано в частині стягнення заборгованості за договором позики і справа в цій частині направлена на новий апеляційний розгляд , а в іншій частині рішення залишено без змін / т. 2 а. с.125-125 /.

При новому апеляційному розгляді ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2014 року рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.11.2013 року, в частині стягнення заборгованості за договором позики від 02.05. 2006 року, - залишене без змін / т. 2 а. с. 136-137 /.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014 року ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.10.2014 року скасована і справа передана на новий апеляційний розгляд / т. 2 а. с.170-172 /.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 20.11.2013 року, в оскаржуваній його частині (в частині стягнення заборгованості за договором позики), в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що, в силу ст. 309 ЦПК України, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду - змінити в частині стягнення заборгованості за договором позики та судового збору, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 і стягуючи на його користь з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 70165 доларів США (де: 11500 доларів США - основний борг і 58885 доларів США - відсотки), що в еквіваленті складає 560618,35 грн., суд першої інстанції виходив з того, що розрахунок заборгованості за договором позики від 02.05.2006 року позивачем проведено правильно у відповідності з умовами договору та чинним матеріальним правом.

Однак, з такими висновками суду не можна погодитися у повному обсязі, оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи, які встановлені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 02.05.2006 року між позивачем та відповідачкою було укладено в простій письмовій формі договір позики, відповідно до п. 1 якого відповідачка ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 10200 грн., що еквівалентно 2000 доларів США під 5% щомісячно та 9500 доларів США під 7% з кінцевим терміном їх повернення не пізніше 03.11.2006 року / т. 1 а. с. 39 /.

Факт власноручного складання цього договору та факт отримання коштів саме у доларах США, тобто 11500 доларів США, відповідачкою ОСОБА_2 не заперечувався, але нею не визнавався факт їх отримання саме в момент укладення цього договору.

Згідно п. 5 вказаного договору, сплата процентів та повернення отриманих сум здійснюється у грошовій одиниці (долар - гривня) за бажанням кредитора.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Також, ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Виходячи з вище наведених обставин справи, що знайшли своє підтвердження в суді, та норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що за договором позики від 02.05.2006 року позивач передав відповідачці спірну суму (11500 доларів США), отже вказаний правочин, у розумінні ст. 1046 ЦК України, було укладено та фактично виконано з боку позивача, а тому відповідачка повинна повернути позивачу суму основного боргу з відповідними процентами за користування нею, тобто за період з 02.05.2006 року по 03.11.2006 року.

Вимоги позивача про те, що відповідачка повинна сплатити йому проценти за договором позики і після спливу строку дії договору, не можуть бути прийняті до уваги, з наступних підстав.

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором.

Згідно умов спірного договору, суму боргу та відсотків, відповідачка зобов'язана повернути позивачу протягом 6 місяців, але не пізніше 03.11.2006 року (п.2 Договору), а виплати відсотків сплачуються щомісячно до кожного 2-го числа (п.4 Договору). Сплата відсотків по договору після спливу строку дії договору сторонами не передбачена.

В разі порушення позичальником договору наступають наслідки такого порушення, але сторони не передбачили своїм договором такі наслідки, а відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України - якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, однак з вимогами про застосування ст. 625 ЦК України та стягнення відповідних сум (сплата боргу з урахуванням індексу інфляції, 3% річних тощо) позивач до суду не звертався.

Отже, відповідачка за спірним договором позики повинна сплатити відповідачу основну суму боргу та проценти (розмір яких передбачено договором) лише за період з 02.05.2006 року по 03.11.2006 року (за 6 місяців), тобто вимоги ОСОБА_3 в цій їх частині підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розміру грошових сум, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно умов спірного договору позики від 02.05.2006 року відповідачка повинна сплатити позивачу суму основну боргу 11500 доларів США (2000+9500=11500), та відсотки в сумі 4590 доларів США, де: 600 доларів США по борговій сумі 2000 доларів США (5% від 2000 доларів США = 100 доларів США щомісячно; 100 дол. х 6 міс. = 600 доларів); 3990 доларів США по борговій сумі 9500 доларів США (7% від 9500 доларів США = 665 доларів США щомісячно; 665 дол. х 6 міс. = 3990 доларів), а всього за договором 16090 доларів США (11500+4950=16090).

Посилання відповідачки на у обставину, що по боргу в 9500 доларів США вона повинна сплачувати 7% річних, а не 7% за місяць, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки належних доказів в підтвердження такого факту відповідачка суду не надала, а як вбачається з умов спірного договору сторони домовлялися щодо місячних платежів, а не річних.

Під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, сторони підтвердили суду, що позивачка проводила часткову виплату грошових коштів по спірному договору, в підтвердження чого кожна із сторін надала свій розрахунок.

Встановивши дійсні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню заборгованість за договором позики в сумі 2613,36 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 20888,57 грн., виходячи з курсу валют встановленого НБУ (799,3000грн. за 100 дол.) на 20.11.2013 рок (дату ухвалення рішення судом першої інстанції).

Вирішуючи питання щодо розміру грошової суми яка підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача за спірним договором позики колегія суддів вважає за необхідне зарахувати суми, що були сплачені відповідачкою позивачу, та повернення яких знайшло підтвердження під час розгляду справи в суді.

Виходячи з розрахунків позивачки / т. 1 а. с. 132 / та матеріалів справи, колегія суддів вважає сплаченою, станом на 03.11.2006 року, суму в розмірі 1160 доларів США ( серпень 2006 року - передано особисто 600 доларів США, що еквівалентно 3030 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його розрахунку / т. 2 а. с.115/; 12.09.2006 року - передано особисто 200 доларів США, що еквівалентно 1010 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його розрахунку /т. 2 а. с. 119 /; жовтень 2006 року - передано особисто 360 доларів США, що еквівалентно 1818 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його розрахунку / т. 2 а. с.115/ ).

Отже, на 03.11.2006 року, тобто момент спливу строку договору, борг відповідачки перед позивачем складав 14930 доларів США (16090-1160=14930).

Після спливу строку договору позики відповідачка продовжувала сплату грошових сум відповідачу і колегія суддів вважає поверненою, за період з березня 2007 року по серпень 2013 року включно, виходячи з розрахунків позивачки / т. 1 а. с. 132 / та матеріалів справи, - суму 12316,64 долари США ( 20.03.2007 року - передано особисто 400 доларів США, що еквівалентно 2020 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його претензії / т. 2 а. с. 120 /; 11.07.2007 року - передано особисто 2300 доларів США, що еквівалентно 11615 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його розрахунку /т. 2 а. с.115/; 13.10.2008 року - передано особисто 250 доларів США, що еквівалентно 1230 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його розрахунку та претензії /т. 2 а. с. 119,120 /; 09.03.2010 року - сплачено переказом на картку сума 1004,53 доларів США, що еквівалентно 8020 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його розрахунку / т. 2 а. с.205 /; 26.10.2010 року - передано особисто 212,35 доларів США, що еквівалентно 1680 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його претензії / т. 2 а. с. 120 /; 30.11.2010 року - переказом на картку сплачено 805,24 долари США, що еквівалентно 6392 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його розрахунку / т. 2 а. с.205 /; 14.01.2011 року - переказом на картку повернено 303,02 долари США, що еквівалентно 2410 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його розрахунку /т. 2 а.с.205/; 31.01.2011 року - переказом на картку повернено 704,03 долари США, що еквівалентно 5590 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його розрахунку /т. 2 а. с.205/: 11.04.2011 року - передано через сусіда 200,82 доларів США, що еквівалентно 1600 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його розрахунку /т. 2 а. с. 119 /; 11.10.2011 року - передано особисто 200,66 доларів США, що еквівалентно 1600 грн., і ця сума визнана позивачем поверненою згідно його розрахунку /т. 2 а. с. 116 /; також позивач визнав своїми розрахунками / т. 2 а. с. 118,204 /, що позивачкою йому повернено переказами на картку: 05.11.2011 року - 200,48 доларів США, що еквівалентно 1600 грн.; 07.12.2011 року - 202,76 доларів США, що еквівалентно 1620 грн.; 08.12.2011 року - 202,76 доларів США, що еквівалентно 1620 грн.; 29.12.2011 року - 101,38 доларів США, що еквівалентно 810 грн.; 06.02.2012 року - 202,76 доларів США, що еквівалентно 1620 грн.; 12.03.2012 року - 202,82 доларів США, що еквівалентно 1620 грн.; 07.05.2012 року - 201,50 доларів США, що еквівалентно 1610 грн.; 27.07.2012 року - 101,34 доларів США, що еквівалентно 810 грн.; 07.08.2012 року - 203,30 доларів США, що еквівалентно 1625 грн.; 05.09.2012 року - 1038,41 доларів США, що еквівалентно 8300 грн.; 05.10.2012 року - 1021,52 доларів США, що еквівалентно 8165 грн.; 10.12.2012 року - 112,60 доларів США, що еквівалентно 900 грн.; 26.12.2012 року - 375,33 доларів США, що еквівалентно 3000 грн.; 07.02.2013 року - 312,77 доларів США, що еквівалентно 2500 грн.; 06.03.2013 року - 205,18 доларів США, що еквівалентно 1640 грн.; 30.04.2013 року - 312,77 доларів США, що еквівалентно 2500 грн.; 06.06.2013 року - 312,77 доларів США, що еквівалентно 2500 грн.; 05.07.2013 року - 312,77 доларів США, що еквівалентно 2500 грн.; 07.08.2013 року - 312,77 доларів США, що еквівалентно 2500 грн. ).

Таким чином, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню в судовому порядку 2613,36 доларів США (14930 - 12316,64 = 2613,36), що в гривневому еквіваленті складає 20888,57 грн., виходячи з курсу валют встановленого НБУ (799,3000грн. за 100 дол.) на 20.11.2013 року (дату ухвалення рішення судом першої інстанції).

Відповідачка 20.11.2013 року звернулася до суду, в силу ст. 267 ЦК України, з заявою про застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки, яка відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 267 ЦК України складає один рік / т.1 а. с. 128 /. З заявою про застосування позовної давності до вимог про стягнення суми боргу та відсотків - відповідачка до суду не зверталась. Згідно журналу судового засідання від 20.11.2013 року і технічного запису судового засідання від 20.11.2013 року / а. с. 134-135 / - представник відповідачки - ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримував заяву від 20.11.2013 року, тобто заяву про застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 не звертався до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, а отже і немає жодних правових підстав для задоволення заяви позивачки про застосування позовної давності до вимог про стягнення неустойки.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Як вже було вище зазначено, з заявою про застосування позовної давності до вимог про стягнення суми боргу та відсотків - відповідачка до суду першої інстанції не зверталась, а отже у суду апеляційної інстанції немає жодних правових підстав для вирішення питання щодо можливості застосування позовної давності до вимог про стягнення суми боргу та відсотків.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Виходячи з розміру задоволених судом вимог та в силу ч. 1 ст.88 ЦПК України і ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача, складає 208,89 грн., а не 3443,10 грн., які були стягнені судом першої інстанції, тобто рішення суду першої інстанції в частині розміру судового збору підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2013 року, в частині стягнення заборгованості за договором позики та судового збору, - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 2613,36 доларів США (дві тисячі шістсот тринадцять доларів 36 центів США), що в гривневому еквіваленті складає 20888,57 грн. (двадцять тисяч вісімсот вісімдесят вісім гривень 57 копійок), та судовий збір у розмірі 208,89 грн., а в іншій частині цих позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: