Справа № 265/3173/14-ц
Провадження № 2/265/36/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2015 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Мельник І. Г.,

при секретарі Тушкановій Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на 1/2 частину майна, набутого за час шлюбу, третя особа ОСОБА_5,

В С Т А Н О В И В:

14.05.2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_1 про виселення без надання іншого жилого приміщення.

12.06.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про розділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташовано за адресою АДРЕСА_1.

В послідуючим ОСОБА_1 двічі уточнював свої позовні вимоги в частині кола відповідачів та його підстав. В остаточній редакції ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння за АДРЕСА_1 від 09 квітня 1998 року, а саме удаваним в частині покупця, витребувати зазначене майно із володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку.

06.10.2014 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду за заявою представника позивачки за основним позовом ОСОБА_6, яка діє на підставі довіреності позовні вимоги ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_1 без надання іншого жилого приміщення, залишені без розгляду (а.с.128).

13.03.2015 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання договору купівлі-продажу домоволодіння за АДРЕСА_1 від 09 квітня 1998 року, а саме удаваним в частині покупця, за заявою позивача залишені без розгляду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог в остаточної редакції позивач ОСОБА_1 посилався на те, що він з 1996 року знаходився у фактичних шлюбних відносинах із відповідачкою ОСОБА_2, а з 1997 року став проживати у її батьків за адресою АДРЕСА_1. У 1998 році їх сусіди вирішили продати будинок за адресою АДРЕСА_1. Позивач порадився із дружиною та вони вирішили купити будинок. Однак, будинок вирішили оформити на мати дружини відповідачку ОСОБА_3 у зв'язку із чим вона була зазначена покупцем спірного будинку. ОСОБА_1 передав грошові кошти на покупку будинку ОСОБА_3 Після оформлення договору купівля-продажу, позивач разом із сім`єю вирішив його перебудувати, у зв'язку із чим старий будинок майже увесь було зруйновано, а на його місці побудований новий. Будівництвом повністю займався позивач, також він йог фінансував. Після закінчення будівництва вони із дружиною вселилися до будинку, право власності було зареєстровано за ОСОБА_3, оскільки вона була власницею за право установчим документом, незважаючи на це, вважає, що за ним може бути визнано право власності на 1/2 частину спірного будинку на підставі ст..17 Закону України «Про власність». Крім того, 06 жовтня 2005 року ОСОБА_3 подарувала своїй дочці ОСОБА_2 домоволодіння за АДРЕСА_1. В ході розгляду цивільної справи відповідачка ОСОБА_2 20 червня 2014 року продала зазначений будинок відповідачці ОСОБА_4. З підстав наведеного просив витребувати у набувачів зазначене майно на підставі ст.388 ЦК України та визнати за ним право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 в місті Маріуполі.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі та пояснив, що фактично з 1997 року він жив однією сім`єю з відповідачкою ОСОБА_2 та її батьками ОСОБА_3 по АДРЕСА_1. Рядом сусіди за адресою АДРЕСА_2 продавали будинок, ОСОБА_3 запропонувала позивачу купити цей будинок, він погодився та передав їй 9000 доларів на покупку будинку. Право власності на будинок оформили на останню, оскільки він їй довіряв, у них була одна сім`я, позивач же на той час знаходився під слідством. Після чого позивач деякий час знаходився у тюрмі, а коли вийшов почав займатися будівництвом, на будівництво він потратив грошові кошти у сумі біля 110000 доларів США, про що в нього були усі квитанції, які відповідачка ОСОБА_2 забрали собі після розірвання шлюбу. З відповідачкою вони двічі розводилися, останнього разу у 2013 року. Про те, що ОСОБА_3 подарувала у 2005 році будинок ОСОБА_2 дізнався у 2013 році після розірвання шлюбу з останньою. ОСОБА_4, якій за договором купівлі-продажу на час спору належить будинок, є близькою подругою ОСОБА_7, вона до будинку не приходила, не вселялася до нього, документів не показувала, працює продавцем у метро у м. Київ. Просив визнати за ним право власності на 1/2 частину спірного будинку, оскільки будинок був куплений та побудований за його грошові кошти та його трудом.

Представник позивача ОСОБА_8, яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг, в судовому засіданні приєдналася до пояснень свого довірителя, просила позовні вимоги задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_1 визнала у повному обсязі. Пояснила, що він був чоловіком її дочки ОСОБА_2. З 1997 року він проживав разом із ними за адресою АДРЕСА_1 однією сім`єю, у них був сумісний бюджет. У 1998 році сусіди продавали будинок по АДРЕСА_2 і вона запропонувала їм купити зазначений будинок. Оскільки у ОСОБА_9 були неприємності із правоохоронними органами, ОСОБА_2 на той час була у положенні та у лікарні, покупкою будинку займалася ОСОБА_3, однак грошові кошти на його придбання надав ОСОБА_1. Після того, як ОСОБА_1 вийшов із міст позбавлення волі він майже за рік побудував будинок на місці старого, у цей час вони жили всі разом по АДРЕСА_1 однією сім`єю. Займалися будівництво разом сім`єю, грошові кошти на будівництво будинку по АДРЕСА_2 надавав ОСОБА_1. У 2005 році вона подарувала будинок ОСОБА_2, про що було відомо позивачу ОСОБА_1 У подальшому подала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутністю.

Відповідачка ОСОБА_2 до судового засідання не з'явилась, просила розглянути справу за її відсутністю, позовні вимоги не визнала.

Відповідачка ОСОБА_4 до судового засідання не з`явилась, позовні вимоги не визнала, просила розглянути справу без її участі.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - ОСОБА_6, що діє на підставі довіреностей, проти задоволення позовних вимог заперечувала. В обґрунтування своїх заперечень посилалась на те, що ОСОБА_3 було придбано за біржовим контрактом будинок за АДРЕСА_3 09 квітня 1998 році. 25 грудня 2002 року рішенням Орджонікідзевської рай адміністрації було введено до експлуатації вже будинок з іншою площею, зазначене підтверджує факт того, що замість будинку придбаного за договором було побудовано зовсім інший будинок -новий. Просила звернути увагу суду на той факт, що свідоцтво про право власності на зазначений будинок було отримано ОСОБА_3 за час шлюбу із ОСОБА_10. Також представник відповідачів визнала, що у ОСОБА_2 у власності була 4-х кімнатна квартира по АДРЕСА_8, яка була продана та ці кошти вкладені у покупку будинку. ОСОБА_2 визнає факт того, що вони продали квартиру та ці кошти разом передали її матері та купівлю будинку. Грошові кошти передавались матері, оскільки ОСОБА_11 знаходився під слідством та його звинувачували за статтею, яка передбачала конфіскацію майна. Будинок будувався за рахунок грошових коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_5, у зв'язку із чим зазначила що ОСОБА_2 незгодна з поясненнями своєї матері ОСОБА_3 в цій частині щодо того, що будинок будувався за рахунок грошових коштів ОСОБА_12

Ухвалою суду по справі у якості тертої особи було залучено ОСОБА_13, який до суду не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений як за зареєстрованим місцем проживання, так і за адресою зазначеною членом його сім`ї ОСОБА_3: АДРЕСА_4.

ОСОБА_14 Іванович суду пояснив, що він був давно знайом із ОСОБА_5. У 2000 році до нього приїхав ОСОБА_5 із зятем ОСОБА_1 та пояснив йому, що його зять купив старий будинок та хоче його відремонтувати. Він разом із ними поїхав подивитися зазначений будинок, який знаходився за АДРЕСА_1, він точно не пам'ятає. Один з цих будинків був ОСОБА_5, а другий це той який необхідно було перебудувати. Свідок погодився і приступив до роботи. На зазначеному місці було зруйновано старий будинок майже на 90% та побудовано новий в 2 поверхи з гаражем. Зазначив, що всі справи та питання які виникали щодо будівництва будинку він узгоджував із ОСОБА_1, з ним він узгоджував усі будівельні роботи. Також із ОСОБА_1 він узгоджував вартість робіт та їх оплату. Із ОСОБА_1 у них був щотижневий розрахунок по суботах, грошові кошти йому надавав ОСОБА_1 завжди. Були випадки, коли ОСОБА_1 був зайнятий на роботі, тоді він його попереджав, що якщо його не буде, то гроші він залишить у ОСОБА_5 Матеріал закупав свідок для будівництва. Усі роботи у нього приймав ОСОБА_1, під ключ він йому і здавав будинок. Він взагалі вважав що хазяїном будинку є ОСОБА_1 виходячи із того, що йому казав ОСОБА_10, та по його відношенню до будинку, узгодженню усіх робіт та сплатою ним грошових коштів на забудову. Документів на будинок свідок не бачив. Свідок керував людьми та будівництвом, залучав працівників, купував будівельні матеріали від початку будівництва і до здачі будинку до готовності.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що є сусідом сім`ї ОСОБА_10 та ОСОБА_1, його будинок знаходиться біля їхніх по АДРЕСА_1. Позивача ОСОБА_11 знає з того часу як він одружився із дочкою сусідів ОСОБА_16. Коли вони одружилися, то купили будинок по АДРЕСА_1. Зазначене свідку відомо з того часу зі слів ОСОБА_5 та ОСОБА_11. З ОСОБА_5 вони були гарні приятелі та на цей час у них теж гарні стосунки. В той час вони розповідали йому, що будинок набувається для сумісного проживання сім`ї ОСОБА_11. Цей будинок знаходився рядом із будинком сім`ї ОСОБА_5, будинок ОСОБА_5 розташований по АДРЕСА_1, а будинок ОСОБА_11 по АДРЕСА_1. Особисто свідок оказував допомогу по електричному оснащенню будинку, який будував ОСОБА_11 за АДРЕСА_1. На цьому місці було зруйноване старе приміщення та побудували нове. Про проведенню робіт свідка просив ОСОБА_1, який сплачував йому грошові кошти за проведені роботи. На цьому ж об'єкті виконували роботи і інші будівельники, їх було багато, керував будівництвом ОСОБА_17. Роботу приймав ОСОБА_11, з ним також проводились усі консультації, а також з ОСОБА_17. Із того що бачив свідок він вважав ОСОБА_11 власником будинку, оскільки він приймав всі роботи по будівництву та коректував їх. Після того, як будинок добудувався, у нього в'їхав ОСОБА_11 та його дружина. З того часу та по сьогодні у будинку проживає позивач ОСОБА_11.

Свідок ОСОБА_18 суду пояснила, що вона мешкає у будинку АДРЕСА_5, та є сусідкою сім`ї ОСОБА_11 та ОСОБА_5. З ОСОБА_3 вони приятелювали. Позивача ОСОБА_11 вона знає приблизно з 1998 року, з часу як він став жити у сім`ї ОСОБА_3 у їх будинку по АДРЕСА_1. ОСОБА_11 будував будинок за адресою АДРЕСА_6, який знаходився рядом. На той час свідок близько товаришувала з ОСОБА_3, яка їй розповідала, що ОСОБА_1 продав квартиру та купив рядом будинок, та буде його там добудовувати. ОСОБА_3 також їй розповідала, що ОСОБА_1 купує всі будівельні матеріали та сплачує усі роботи. Як сусідка вона бачила як йшло будівництво. Будівництвом займався ОСОБА_1 та після закінчення будівельних робіт він в'їхав у цей будинок разом із дружиною. Про те, хто був власником будинку за документами їй відомо не було. ОСОБА_1 проживає в домі і досі.

Свідок ОСОБА_19 суду пояснила, що проживає в будинку за АДРЕСА_1. У зв'язку із чим добре знає як сім`ю ОСОБА_3 так і ОСОБА_1, знаходиться з ними у добрих стосунках, вони дружили сім'ями, разом відмічали празники. ЇЇ дім знаходиться на межі із домом ОСОБА_11 по АДРЕСА_6, у неї з ним загальний паркан. У той час у 1998 році ОСОБА_3 їй розповідала, що ОСОБА_1 дав їй 9000 доларів на купівлю зазначеного будинку, який продавали їх сусіди. Будинок вони купували під знос для того щоб побудувати новий. Будинок купувався для сім`ї ОСОБА_1. Вона безпосередньо як сусідка спостерігала будівництво. На будівництві ОСОБА_11 поводив себе як господар, узгоджував із робочими усі питання. На той час свідок погоджувала із ОСОБА_11 місце розташування паркану, який необхідно поставити між його будинком та будинком свідка. Душ та туалет за адресою проживання свідка стоять на межі, питання щодо узгодження розміщення цих побудов вони вирішували теж із ОСОБА_11, він про це писав відповідну заяву, взагалі всі сусідські питання вони завжди вирішували з ОСОБА_11. З підстав всього наведеного свідок завжди вважала, що власником будинку є ОСОБА_11 І тільки коли, ОСОБА_11 розлучився з дружиною, їм стало відомо що він не власник будинку за документами. В загалі в сім`ї ОСОБА_3 ніколи не було розмов про те, що будинок будується ними, казали що все робить ОСОБА_11. Коли будинок був добудовано, у нього в'їхала сім`я ОСОБА_11, а ОСОБА_3 залишились проживати у своєму будинку. З цього часу ОСОБА_1 постійно мешкає в цьому будинку та по день розгляду спору в суді.

Свідок ОСОБА_20 суду пояснила, що її чоловік був хрещеним батьком відповідачки ОСОБА_2, тому вона добре знає її батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Сім`я ОСОБА_5 мешкала у будинку АДРЕСА_1, а свідок у будинку АДРЕСА_7, вони дружили сім`ями та ходили один до одного у гості. Приблизно з 1998 року вона добре знає ОСОБА_11, оскільки він одружився із ОСОБА_2. Вони спочатку жили у батьків ОСОБА_5, жили разом як сім`я. Після чого сусіди за адресою АДРЕСА_1 продавали будинок і ОСОБА_3 їй розповідала, що її зять ОСОБА_11 купив зазначений будинок, на кого було ж оформлено документи свідку не відомо. Після чого, ОСОБА_11 за адресою АДРЕСА_2 зруйнував старий будинок та побудував новий. ОСОБА_11 протягом усього часу будівництва наймав її та її чоловіка, який на той час був без роботи для проведення будівельних робіт за зазначеною адресою. Особисто вона штукатурила та білила стіни, красила, мила вікна. За роботу їй платив гроші ОСОБА_11, її чоловіку також сплачував гроші ОСОБА_11. Зроблену роботу у них приймав ОСОБА_11 Крім того, вона особисто бачила як ОСОБА_11 завозив будівельні матеріали. Після закінчення будівництва ОСОБА_11 в'їхав до будинку по АДРЕСА_2 разом із дружиною ОСОБА_2 та їх дочкою, після чого живе у будинку постійно по теперішній час. Крім того, пояснила, що їй відома ОСОБА_4, яке є подругою ОСОБА_2. ОСОБА_4 проживала на одній вулиці з ними, у них у один час із ОСОБА_2 народилися діти та з цього часу вони товаришують.

Допитавши сторін по справі, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 та ОСОБА_21 зареєстрували шлюб 27 грудня 1997 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 1095.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 03 жовтня 2007 року.

08 липня 2008 року сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знов зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб виданого Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції, актовий запис № 88.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 29 листопада 2013 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Відповідно до біржового контракту № 20506 від 09 квітня 1998 року, вчиненого між ОСОБА_22 та ОСОБА_3, остання придбала у власність житловий будинок за АДРЕСА_3 в м. Маріуполі, вартістю 15000 гривен.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 видано 29 січня 2003 року свідоцтво про право власності на будинок, що складається з одного 2-х етажного житлового будинку на ім'я ОСОБА_3.

Відповідно до копії договору дарування від 06 жовтня 2005 року, ОСОБА_3 подарувала житловий будинок за АДРЕСА_3 в місті Маріуполі ОСОБА_23, право власності зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

10 лютого 2014 року ОСОБА_2 складено письмовий документ, відповідно до тексу якого зазначено, що вона діє із міркувань порядності за проханням ОСОБА_1, обіцяє віддати йому в момент оформлення угоди купівлі-продажу об'єкту нерухомого майна по АДРЕСА_2, в присутності нотаріуса половину вартості указаного будинку.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідачкою ОСОБА_3, як власником будинку за угодою купівлі-продажу від 1998 року та відповідно до досліджених документів забудовником будинку за АДРЕСА_3 визнала у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_11 в повному обсязі, а також наступні юридичні факти: ОСОБА_1 надав грошові кошти у 1998 році на купівлю будинку по АДРЕСА_2, ОСОБА_1 на час купівлі будинку та його будівництва мешкав із ОСОБА_3 однією сім'єю та був членом її сім`ї; спірний будинок будувався ОСОБА_1 та за його грошові кошти для його сім`ї із ОСОБА_2. ОСОБА_3 згодна із тим, що частка ОСОБА_1 у праві власності складає 1/2 частину у будинку за АДРЕСА_3 в м. Маріуполі.

З огляду на наведені вище норми процесуального права зазначені факти не підлягають додатковому доказуванню у суді.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 визнала факт того, що грошові кошти на купівлю будинку надавав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та заперечувала факт забудови спірного будинку на грошові кошти ОСОБА_1. Однак, суд критично відноситься до цих пояснень, оскільки розцінює їх як спосіб захисту своїх інтересів у суді з огляду на наступне.

ОСОБА_2 не є особою, що була власником будинку за свідоцтвом про право власності на забудову будинку по АДРЕСА_2 та відповідно не є належною особою, яка може визнавати факти того, хто надавав грошові кошти у забудову, оскільки в цьому випадку цей факт може визнаватися тільки юридичним власником - ОСОБА_3, яка надала у судовому засіданні протилежні пояснення та визнала факт побудови спірного будинку за грошові кошти ОСОБА_1. Крім того, ОСОБА_3 могла на той час і не розповідати їй про те, хто вкладає грошові кошти у забудову спірного будинку. Крім того, такі пояснення представника відповідачки ОСОБА_2 суперечить тексту написаної ОСОБА_2 у лютому 2014 році розписки, відповідно до тексту якого ОСОБА_2 зазначає, що вона із міркувань справедливості обіцяє віддати ОСОБА_11 половину вартості будинку за АДРЕСА_3 в момент укладення договору купівлі-продажу.

Крім того, факт безпосередньої участі ОСОБА_1 як грошовими коштами так і фізичним трудом підтверджено у судовому засіданні показаннями свідків, які не є зацікавленими особами по справі, а саме: сусіди та особи які безпосередньо приймали участь у забудові.

З підстав наведеного, судом встановлено факт того, що будинок по АДРЕСА_2 було придбано та побудовано за участю в цьому позивача працею й коштами, який на спірний період був членом сім`ї власника ОСОБА_3.

Правовідносини, що виникли між сторонами з 1998 році - час придбання ОСОБА_3 спірного будинку за договором купівлі-продажу та по 2003 рік - час вводу будинку у експлуатацію і його забудову регулювалися Законом України «Про власність» та КпШС України.

Відповідно до ст..17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної діяльності громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Відповідно до п.8 Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист прав приватної власності», роз'яснено, що передбачені Законом «Про власність» положення щодо спільної власності громадян на майно, надбане внаслідок їх спільної праці, поширюються на придбання його як при ведені особистого підсобного господарства, в тому числі членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках. Згідно з цими положеннями право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім`ї і брали участь у його придбані.

Відповідно до пункту 5 зазначеного Пленуму, роз'яснено, що у цьому випадку розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю у тому числі є: майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст..18, п.2 ст.17 Закону «Про власність»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбані майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створені спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, звернені стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкриті після нього спадщини.

Відповідачем ОСОБА_3 визнано, що доля ОСОБА_1 визначена ним у позовній заяві у створені спільної власності -будинку за АДРЕСА_3 складає 1/2 частину.

Крім того, судом встановлено, що спірний будинок був придбано та забудовано за грошові кошти ОСОБА_1, однак на час юридичного шлюбу із ОСОБА_2, а тому суд вважає правильним та таким, що не порушує прав сторін, визначення частки ОСОБА_1 відповідно до ступеня його участі працею й коштами, а також норми ст..22 КпШС України, у вигляді 1/2 частини у спірному будинку.

Таким чином, судом встановлено, що доля ОСОБА_1 у будинку за АДРЕСА_3 в м. Маріуполі складає 1/2 частину та відповідно до зазначених вище норм матеріального права він має право на її виділ із спільного майна в незалежності від того, на кого із членів сім`ї було видано право установчий документ.

Оскільки судом встановлено право власності позивача на 1/2 частину спірного будинку, суд вважає що позивач має право на витребування зазначеного майна від наступних набувачів з огляду на наступне.

Відповідно до правових позицій викладених у Листі Верховного Суду України від 01 червня 2012 року «Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.355 ЦПК України, за 2010-2011 рік» права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом пред'явлення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215,216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндікаційного позову у разі, якщо існують підстави, передбачені ст..388 ЦК України, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача».

Відповідно до копії договору дарування від 06 жовтня 2005 року, ОСОБА_3 подарувала житловий будинок за АДРЕСА_3 в місті Маріуполі ОСОБА_23, право власності зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч.3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, оскільки судом встановлено право ОСОБА_1 на 1/2 частину спільній власності на будинок по АДРЕСА_2, він мав право на витребування від ОСОБА_2 цієї частки у будь-якому випадку, оскільки ОСОБА_2 набула її безвідплатно за договором дарування. Однак, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині витребування у набувача ОСОБА_2, оскільки судом встановлено, що на час розгляду справи у суді вона не є власником спірного майна.

Так, 12 червня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розподіл сумісно нажитого майна подружжя-будинку за АДРЕСА_3 в м. Маріуполі. Того ж дня 12 червня 2014 року ОСОБА_1 подана заява про забезпечення зазначеного позову про накладення арешту на домоволодіння за АДРЕСА_1 в місті Маріуполі. Зазначена заява оголошена у судовому засіданні в присутності представника ОСОБА_2- ОСОБА_6, яка заперечувала проти задоволення.. Заява не була розглянута судом та по справі оголошено перерву для витребування відомостей щодо власників спірного будинку.

20 червня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу будинку за АДРЕСА_1 в місті Маріуполі, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу ОСОБА_24. Продаж вчинено за 380223 гривен, які отримані продавцем повністю до підписання договору. Відповідно до пункту 4 зазначеного договору продавець стверджує, що щодо будинку не ведуться судові спори, третіх осіб згідно ст..659 ЦК України, членів сім`ї власника житла згідно ст..405 ЦК України за якими зберігається право користування будинком не має. У пункті 13 зазначено, що будинок візуально оглянутий покупцем, в особі представника. Оглядом установлено, що відчужуваний будинок знаходиться у стані, який є повністю придатним для користування його за цільовим призначенням.

Так, суд не може погодитися з позицією представника позивача щодо визнання ОСОБА_4 недобросовісним набувачем, оскільки судом у судовому засіданні безпосередньо не встановлена обізнаність останньої щодо порушення укладеним договором купівлі-продажу права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину спірного майна.

Однак, відповідно до ч.1 ст..388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, з огляду на положення ч.1 ст.388 ЦК України, та встановлення судом факту вибуття майна з володіння позивача ОСОБА_1 не з його волі іншим шляхом, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог в частині витребування майна з володіння ОСОБА_4.

При цьому суд вважає, що таке витребування є належним способом захисту прав позивача та не порушить права ОСОБА_4, оскільки остання має право на отримання від ОСОБА_2 грошові кошти сплачені нею за 1/2 частину спірного будинку та крім того відповідачка була обізнана щодо житлових прав ОСОБА_1, який був зареєстрований за спірною адресою на час укладення договору купівлі-продажу та фактично проживав на час вчинення угоди купівлі-продажу у будинку. ОСОБА_4 є знайомою сім`ї ОСОБА_1, що визнано у судовому засіданні її представником ОСОБА_6, та підтверджується поясненнями свідка ОСОБА_20.

Крім того, представником ОСОБА_6 у судовому засіданні було заявлено щодо застосування строку позовної давності до вимог ОСОБА_1.

Суд вважає зазначену заяву необґрунтованою та не застосовує строки позовної давності до вимог ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно до ст..256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст..257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст..261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Судом встановлено, що з часу забудови спірного будинку та введення його у експлуатацію-2003 рік та по день розгляду справи у судді, у ньому фактично проживає та здійснює усі функції щодо його управління ОСОБА_1 До 2014 року - жодна зі сторін не оспорювала його право володіння зазначеним будинку. Більш того, відповідач ОСОБА_3 в ході розгляду справи по суті визнає його частку у спірному майні та не оспорює його права.

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом щодо виселення ОСОБА_11 у травні 2014 року, до якого долучила копію договору дарування на будинок. На думку суду, саме з цього часу позивач ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права.

Після чого ОСОБА_1 у строки, встановлені ст..257 ЦК України звернувся до суду із вимогами щодо захисту свого права власності.

З підстав наведеного, суд вважає, що позивачем не порушено строк позовної давності .

На підставі ст.17 ЗУ «Про власність», ст.388 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 60, 79, 81, 88, 130, 209,212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на 1/2 частину майна, набутого за час шлюбу - задовольнити частково.

Витребувати із володіння ОСОБА_4 1/2 частину житлового будинку за АДРЕСА_1 в місті Маріуполі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку за АДРЕСА_1 в місті Маріуполі Донецької області, житловою площею 92 кв.м., загальною площею 219,3 кв.м.

В решті позовних вимог ОСОБА_1, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя шляхом подачі в 10-дений строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя__________