НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/4129/14
№ 2/183/248/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2015 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Березюк В.В.,

секретаря Тен І.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору довічного утримання від 28.09.2007, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 недійсним.

В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 28.09.2007 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_3 договір довічного утримання, відповідно до якого ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_3 жилий будинок з іншими надвірними побудовами, розташований за адресою: м. Новомосковськ, вул.Червоний кут, 93, взамін чого ОСОБА_3 зобов'язувалась надавати ОСОБА_5 довічне матеріальне забезпечення.

Позивач зазначає, що на момент укладення договору довічного утримання (станом на 28.09.2007 р.) відчужувач (ОСОБА_5Х.) була у віці 81 року, часто хворіла, стан її здоров'я постійно погіршувався, вона потребувала медичного догляду та необхідної допомоги по господарству (оскільки проживала у приватному будинку). До того ж по вул. Червоний кут. в тому числі за адресою вул. Червоний кут, 93, відсутні комунікації з газо- чи теплопостачання, обігрів приміщень здійснюється за рахунок електронагріваючих пристроїв (калориферів, нагрівачів тощо), що в холодний період року потребує додаткових грошових витрат для забезпечення нормальної життєдіяльності мешканців цього району (взимку - до 1 500,00 грн. на місяць). Отже ОСОБА_5 обумовлених в договорі довічного утримання 180,00 грн. на місяць не вистачало б навіть на обігрів житла, не говорячи вже про забезпечення щоденним харчуванням та медикаментами. До того ж електропостачання оплачували сини ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та позивач, про що у нього є відповідні квитанції.

Тобто, ОСОБА_7, будучи людиною не обізнаною в галузі права, уклала договір довічного утримання на вкрай невигідних для себе умовах, що дає підстави вважати, що вона внаслідок тимчасового розладу здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та наслідків таких дій при підписанні цього договору.

Крім того, вищевказаний договір довічного утримання укладений з явними порушеннями закону, та, як наслідок, порушує права інших осіб. Це вбачається з того, що на підставі рішення виконкому Новомосковської міської Ради депутатів від 27.05.1998 року № 105 про встановлення опіки над неповнолітніми дітьми ОСОБА_8 (після одруження - ОСОБА_3) та ОСОБА_9, ОСОБА_5 (бабуся вказаних осіб) була призначена опікуном над цими дітьми, а дані діти проживали з бабусею (ОСОБА_5Х.) та дідусем ОСОБА_10П.) за адресою: м. Новомосковськ, вул., Червоний кут, 93. В пункті ж 12 договору довічного утримання вказано, що неповнолітні діти, які мають право користування жилим будинком відсутні, хоча одній з дітей ОСОБА_9 станом на 28.09.2007 року було лише 16 років, одружена вона не була, дітей не мала підприємцем не являлась, за трудовим договором за згодою опікуна не працювала. Отже, у відповідності до ст. 34, 35 ЦК України неповнолітня ОСОБА_9 мала право на користування будинком, який було відчужено за договором довічного утримання, що порушує вимоги ст.ст. 69, 71 ЦК України, зокрема піклувальник (опікун) не має права укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. З вказаного вбачається, що ОСОБА_5 не була ознайомлена зі змістом правочину (договору довічного утримання), не усвідомлювала значення своїх дій та наслідків цих дій, що призвело до порушення законодавства і вчинення правочину, якого вона не розуміла і не бажала.

Більш того, ОСОБА_5 на час укладання договору довічного утримання перебувала у шлюбі з ОСОБА_10, а тому житловий будинок розташований вул. Червоний кут, 93 в м. Новомосковську був спільною сумісною власністю подружжя. Своєї згоди ОСОБА_10 на укладання дружиною ОСОБА_5 договору довічного утримання не давав. Тому, договір довічного утримання від 28.09.2007 року не можна вважати укладеним у відповідності до діючого законодавства України.

В порушення умов спірного договору і вимог діючого законодавства набувачем (ОСОБА_3О.) ці умови і вимоги не виконувалась належним чином, або ж і зовсім не виконувалась. Навіть після смерті ОСОБА_5 її поховали сини та їх дружина. Фактично, ОСОБА_5 допомагали і утримували її тільки сини - позивач та ОСОБА_6, а не відповідач.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2, позов підтримав, просив його задовольнити, надавши пояснення з приводу обставин, викладених в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала, зазначивши, що обставини, на які посилається позивач, не доведені жодним доказом, а тому просила суд в його задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Згідно договору довічного утримання від 28.09.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 за р.№ 2-4852, ОСОБА_5 передала у власність ОСОБА_3 житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Червоний кут, 93, взамін чого ОСОБА_3 зобов'язалась надавати ОСОБА_5 довічне матеріальне забезпечення (а.с.14).

Даний договір був зареєстрований КП «Новомосковське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 04.10.2007 року, про що свідчить Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.37).

Суду надано копію свідоцтва про смерть, відповідно до якого, ОСОБА_5 померла 30.09.2012 року (а.с.8).

Суду надано копію свідоцтва про смерть, відповідно до якого ОСОБА_10 помер 15.01.2010 року (а.с.7).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.01.2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 отримали спадщину у вигляді по ? частині земельної ділянки розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Червоний Кут, 93 (а.с.34).

А згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.01.2014 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на ? частину земельної ділянки розташованої за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Червоний Кут, 93 (а.с.35).

Суду надано також копію рішення виконкому Новомосковської міської Ради депутатів від 27.05.1998 року № 105 про встановлення опіки над неповнолітніми дітьми ОСОБА_8 та ОСОБА_9, відповідно до якого, ОСОБА_5 була призначена опікуном над цими дітьми (а.с.11).

На виконання ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11.08.2014 року Новомосковська державна нотаріальна контора направила суду копію заяви - згоди ОСОБА_10 на укладення договору довічного утримання ОСОБА_5 з ОСОБА_3 28 вересня 2007 року, щодо володіння розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Червоний Кут, б. 93 (а.с.27-28).

Суду надано рішення виконкому Новомосковської міської Ради депутатів від 26.01.2006 року № 61 про зняття обовязків опікуна з гр. ОСОБА_5 та призначення опікуном неповнолітньої гр. ОСОБА_3, згідно якого звільнено від обовязків опікуна гр. ОСОБА_5 за її бажанням та призначено опікуном неповнолітньої ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, її сестру ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.59).

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Проаналізувавши докази, які надані позивачем, суд приходить до висновку, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Щодо неналежного виконання ОСОБА_3 своїх обовязків, передбачених договором довічного утримання, укладеного 28.09.2007 року, то суду в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано жодного доказу на підтвердження даної обставини.

Навпаки, на переконання суду, той факт, що договір було укладено 28.09.2007 року, а ОСОБА_5 померла 30.09.2012 року, свідчить про те, що протягом 5 років дії договору, який є предметом позову, ОСОБА_5 не мала жодних претензій до відповідача. В усякому випадку, будь-яких доказів на підтвердження даної обставини, суду не надано.

Щодо ненадання згоди іншим з подружжя, то у відповідності зі ст. 368 ч. 3 Цивільного Кодексу (ЦК) України, ст. 60 Сімейного Кодексу (СК) України дружина має право на майно, яке було набуте подружжям за час шлюбу та яке належать їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно зі ст. 369 ч.2 ЦК України, 65 ч.1 СК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників (тлумачення ст. 65 ч. 1 СК України наведено в рішенні Конституційного суду від 19.09.2012 р. за № 17-рп/2012).

У відповідності зі ст. 65 ч.2,3 СК дружина має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода іншого з подружжя має бути подана письмово.

Як видно з копії заяви - згоди ОСОБА_10 на укладення договору довічного утримання ОСОБА_5 з ОСОБА_3 28 вересня 2007 року, щодо володіння, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Новомосковськ, вул. Червоний Кут, б. 93 (а.с.27-28), дані вимоги законодавства були виконані в повному обсязі.

Щодо стану здоровя ОСОБА_5 та ОСОБА_10, то суду не надано жодного доказу, який би свідчив про обмеження їх дієздатності на момент укладення договору, який є предметом позову.

Крім того, при посвідченні договору довічного утримання, нотаріусом було встановлено особи сторін правочину та перевірено їх дієздатність.

І, зокрема, дійсно ст. 71 ЦК України передбачає перелік правочинів, які вчиняються з дозволу органу опіки та піклування, однак, по-перше, дана норма передбачає наявність згоди органу опіки та піклування у випадку вчинення правочину щодо відчуження майна піклувальником від імені підопічного (в даному ж випадку ОСОБА_5 розпорядилась належним їй майном), а, по-друге, на момент вчинення правочину, який є предметом позову, ОСОБА_5 вже не була піклувальником ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 59) і ропорядилась належним їй майном на власний розсуд за погодженням з її подружжям ОСОБА_10.

Щодо реєстрації неповнолітніх у спірному будинку на момент укладення правочину, то, як видно з матеріалів справи (а.с.64, 95), ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, була зареєстрована у спірному будинку 12 вересня 2011 року, тобто через 4 роки після укладення договору довічного утримання, а ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, на момент укладення спірного правочину 28.09.2007 року, вже виповнилося 25 років.

Виходячи з чого, зазначення в п.12 Договору довічного утримання про той факт, що на момент його укладення неповнолітні діти у будинку не зареєстровані, відповідає дійсності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 203, 215, 234, 626, 627, 628 ЦК України, ст. ст. 3, 10, 11, 60, 212-215, ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суду в десятиденний термін після його проголошення. Особи, які брали участь у судовому засіданні, але не були присутніми під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Березюк