Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №322/795/14
Провадження №22ц/778/920/15 Головуючий у 1 інстанції:Риженко А.Г.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого судді: Стрелец Л.Г.

суддів: Каракуші К.В.

Гончар М.С.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новомиколаївський районний суд Запорізької області від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права вланості на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_7

В позові зазанчала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача та відповідачів - ОСОБА_7 Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є рідними сестрами позивачки, відмовилися від спадщини, в зв'язку з чим вона є єдиною спадкоємицею, проте нотаріусом було відомлено у видачі свідоцства на право вланості на будинок АДРЕСА_1, оскільки право вланості на вказаний житловий будинок ОСОБА_7 за життя не зареєєстувала у встановленому законом порядку.

Посилаючись на те, що право власності спадкодавець хоча і не зареєстувала, проте у відповідності до погосподарській книзі вона за життя була його влаником і тому цей будинок входить до складу спадщини, просила суд визнати за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, розташований по АДРЕСА_1.

Рішенням Новомиколаївський районний суд Запорізької області від 11 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 проти задоволення скарги не заперечували, пояснивши що відповідними нотаріальними заявами відмовились від прийняття спадщини після смерті матері і вважають, що успадкувати вказаний житловий будинок повинна ОСОБА_3

Голова Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області також не заперчував проти задоволення апеляційної скарги та визнання за позивачем права власності в порядку спадкування, пояснивши, що за життя ОСОБА_7 володіла вказаним будинком, про що є відповідні записи у погосподарській книзі, від сплати земельного податку за корситування земельною ділянокою була звільненна у зв»язку з пенсійним віком.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення.

У відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Частиною 2 статті 314 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Відмовляючи у завдоленні позову суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_7 за життя не зареєстровала у встановленому законом порядку вказанний будинок, а отже не набула права власності на нього, тому він не може бути предметом спадкування

Проте, з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки судом не правильно застосуванні норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, виданим 23 липня 2013 року Веселогаївською сільською радою Новомиколаївського району Запорізької області.

Як убачається з матеріалів спадкової справи №81, наданої суду приватним нотаріусом Новомиколаївського нотаріально округу Запорізької області Моргуновим О.В. спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 є її доньки - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 згідно наданих заяв відмовилися від прав на спадщину після смерті матері - ОСОБА_7, а ОСОБА_3 13 жовтня 2014 року подала заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, в якій зазначила, що до складу спадкового майна входить житловий будинок АДРЕСА_1.

Сторонами визнається і підтверджено матеріалами справи, що спадкоємцем за законом, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7 є позивач ОСОБА_3

Постановою приватного нотаріуса Моргунова О.В. від 13 жовтня 2014 року ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вищезазначений житловий будинок в зв'язку з тим, що право власності на житловий будинок за померлою ОСОБА_7 у встановленому законом порядку не було зареєстровано.

Згідно довідки Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області №203 від 08 жовтня 2014 року спадкодавець ОСОБА_7 з 1986 року і до дня своєї смерті проживала в житловому будинку АДРЕСА_1 та була зареєстрована за адресою цього будинку.

У відповідності до записів у погосподарській книзі Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області з 1995 року та по день смерті (ІНФОРМАЦІЯ_1 року) власником житловому будинку АДРЕСА_1, 1972 року побудови, була ОСОБА_7

Згідно довідки Новомиколаївського БТІ №62 від 21 жовтня 2014 року, інформаційної довідки реєстраційної служби Новомиколаївського РУЮ в Запорізькій області від 30 жовтня 2014 року право власності на спірний житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 не зареєстровано.

Відповідно до 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" має місце роз'яснення щодо розгляду цивільних спорів, зокрема, у випадку неможливості спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень видно, що не міститься прямої заборони щодо визнання судом права власності за спадкоємцем на нерухоме майно в разі, коли спадкодавець на законних підставах володів та користувався цим майном, але в силу об'єктивних причин не встиг за життя здійснити реєстрацію нерухомого майна в БТІ.

Розяснено, що належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили).

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Відмовляючу у завдоленні позову з підстав відсутності належних доказів державної реєстрації права власності на спірний будинок за спадкодавцем, суд першої не врахував вказаних роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ і не взяв до уваги як доказ набуття права власності на спірний житловий будинок спадкодавцем ОСОБА_7 запису у погосподасрькій книзі.

Колегія суддів в судовому засіданні апеляційного суду дослідила оригінал погосподарської книги Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області та пересвідчилась, що у відповідності до запису за №2197-1 з 1995 року власником житловому будинку АДРЕСА_1, 1972 року побудови, була ОСОБА_7 Вказаний будинок має загальну площу 66 кв.м. та корисну 38 кв.м.

Наявність вказаного запису у погосподарській книзі колегія суддів оцінює у сукупності з іншими доказами: висновком суб'єкта оціночної діяльності СПД ФО ОСОБА_10 про те, що вказаний житловий будинок з господарськими будівлями знаходяться у задвольному стані і відповідає санітарно гігієнічним та протипожежним нормам; технічним паспортом на будівлі; довідкою виконкому Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області про користування земельною ділянкою ОСОБА_7 та звільнення її від сплати земельного податку у зв'язку з пенсійним віком Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за позивачем в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 підлягають до задоволення.

Проте, з огляду на неконкретність позовних вимог про які саме господарські будівлі та споруди позиваеться ОСОБА_3 та відсутність належних записів у погосподарській книзі щодо них, колегія суддів вважає, що в задовленні позову в частині визнання права власності на господарські будівлі та споруди необхідно відмовити.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в частині визнання права власності за ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7

Керуючись ст. ст.307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Новомиколаївський районний суд Запорізької області від 11 грудня 2014 року по цій справі скасувати, ухвалити нове наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до Веселогаївської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на житловий будинок, розташований за адресою АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7.

В решті вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: