АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2656/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договорів довічного утримання,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивачі звернувся в листопаді 2012 року.

Зазначали, що між ними та ОСОБА_2 були укладені договори довічного утримання, відповідно до яких відповідачка зобов'язалась довічно повністю утримувати їх, забезпечувати харчуванням, одягом, медикаментами, доглядом і необхідною допомогою, включаючи матеріальне забезпечення, щомісячно сплачувати по 500 грн. кожному. Позивачі передали у власність відповідачці належну їм на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1. З 2009 року відповідач перестала забезпечувати їх харчуванням і доглядом, оплачувати медикаменти, лише надсилає матеріальне забезпечення по 500 грн. кожному з позивачів, які вони відмовляються отримувати, оскільки між ними втрачені довірливі стосунки, а том вони змушені звернутись до суду. На підставі цього просили розірвати договори довічного утримання від 01.08.2008 укладені між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, а також між ОСОБА_3 та відповідачем.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року, позов задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 01.08.2008 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської нотаріальної контори Седлецькою Т.А., зареєстрований у реєстрі за № 6-818.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 01 серпня 2008 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської нотаріальної контори Седлецькою Т.А., зареєстрований у реєстрі за № 6-828.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 червня 2014 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 09 грудня 2014 року позов задоволено.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 01.08.2008 між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської нотаріальної контори Седлецькою Т.А., зареєстрований у реєстрі за № 6-818.

Розірвано договір довічного утримання, укладений 01 серпня 2008 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом П'ятнадцятої Київської нотаріальної контори Седлецькою Т.А., зареєстрований у реєстрі за № 6-828.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухваленні нового про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 01.08.2008 між позивачами та відповідачкою укладено договори довічного утримання. Відповідно до умов вказаних договорів позивачі передали у власність відповідачки по 1/2 частин квартири АДРЕСА_1, а відповідачка зобов'язалась утримувати позивачів довічно, повністю забезпечувати їх харчуванням, одягом, медикаментами, доглядом та довічним проживанням в цій квартирі.

Відповідно до п. 6 вказаних договорів вартість матеріального забезпечення щомісячно оцінена сторонами в 500 грн.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе обов'язків за укладеними договорами, у 2009 році позивачі звернулись до суду з позовом про визнання вказаних договорів розірваними.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 25.08.2009 року у задоволенні позовних вимог позивачів про розірвання договорів довічного утримання відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено, визнано недійсним договори довічного утримання та визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право власності на по Ѕ на квартиру АДРЕСА_1.

11.05.2010 року вказане рішення в частині визнання право власності було скасоване Апеляційним судом м. Києва.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14.12.2011 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання відмовлено, задоволено зустрічний позов ОСОБА_2, визнано недійсними вищезазначені договори довічного утримання від 01.08.2008.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 11.04.2012 рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2011 в частині позовних вимог ОСОБА_2 до позивачів про визнання договорів довічного утримання недійсними скасовано, в решті рішення залишено без змін

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.04.2012 року в частині залишення без змін рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14.12.2011 щодо стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 15050 грн. матеріальної шкоди та 2 000 грн. моральної шкоди скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У решті рішення залишено без змін (т.1, а.с.157-158).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2012 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2011 року в частині відшкодування 15 050 грн. матеріальної шкоди та 2000 грн. моральної шкоди скасовано, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Звертаючись до суду з новим позовом, що є предметом даного розгляду, позивачі вказували на те що відповідач на протязі 2009-2012 років жодного разу не відвідувала позивачів, не надавала жодної допомоги щодо придбання ліків, оформлення в лікарню, не цікавилась самопочуттям та потребою в харчуванні, одязі, засобів гігієни.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновків що факт невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань за оспорюваними договорами знайшов своє підтвердження і був доведений належними письмовими доказами та свідченнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, які підтвердили що відповідач не надавала допомоги позивачам та не купувала для них продуктів, ліків.

Статтею 744 ЦК України визначено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувач) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Зі змісту укладених договорів вбачається що набувач взяв на себе як майновий та і немайновий обов'язок утримання позивачів.

Так, п. 5 договорів сторонами погоджено що ОСОБА_2 зобов'язується утримувати позивачів довічно повністю, забезпечуючи їх харчуванням, одягом, медикаментами, доглядом і необхідною допомогою та довічним проживанням у вказаній квартирі.

Пуктом 6 визначена вартість матеріального забезпечення в розмірі 500 грн.

Наявними в матеріалах справи доказами встановлено, що відповідачем взяті на себе зобов'язання відповідно до п. 6 договорів щодо надання матеріального забезпечення виконувались належним чином, що не спростовується поясненнями позивачів.

Натомість належних та допустимих доказів на підтвердження виконання відповідачем обов'язку немайнового утримання, який полягає в забезпечення позивачів харчуванням, одягом, медикаментами, доглядом і необхідною допомогою матеріали справи не містять.

Задовольняючи позовні вимоги судом першої інстанції правомірно були взяті до уваги покази свідка ОСОБА_6, працівника аптеки, яка свідчить про те що ОСОБА_3 завжди купує ліки самостійно та ніколи не бачила її в супроводі кого-небудь.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердила, що ніколи не бачила щоб ОСОБА_2 купувала продукти та ліки позивачам або здійснювала якусь допомогу. Крім того свідок зазначив, що бачив відповідача в квартирі позивачів один раз приблизно у 2008 році. Допомагають позивачам лише сусіди по дому.

Вказані покази свідків підтверджуються наявними в справах квитанціями на оплату ліків за період з 18.05.2012 по 06.08.2014 року, надані позивачами (Т. 2, а.с. 29-37).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, а висновок суду першої інстанції таким що грунтуються на нормах матеріального та процесуального.

Доводи апеляційної скарги про те, ще позивачі в односторонньому порядку відмовились отримувати допомогу відповідно до договору довічного утримання, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки не доведені належними та допустимими доказами.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідач вчиняла дії на виконання взятих на себе зобов'язань по утриманню позивачів, які полягають в забезпечення харчуванням, одягом, медикаментами, а останні відмовлялись від їх отримання.

На підтвердження відмови позивачів отримувати допомогу від відповідача представником ОСОБА_2 в судовому засіданні була надана копія акту ЖЕК №302 від 20.10.2011 року, з якого вбачається, що при відвіданні АДРЕСА_1 двері ніхто не відчинив, хоча в квартирі було чутно ознаки перебування людей, зокрема ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Одна колегія суддів не приймає даний акт до уваги, оскільки він вже був предметом розгляду в цивільній справі за результатам якої рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14.12.2011 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання відмовлено.

Інши доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги, зокрема, вчинення дій направлених на виконання п.п. 5 договорів довічного утримання відповідачем надано не було, що позбавляє суд апеляційної інстанції встановити відмову позивачів приймати вказану допомогу.

Крім того, в поясненнях ОСОБА_2 відібраних прокуратурою Деснянського району м. Києва 28.01.2013 року, остання зазначає, що з 2009 року по даний час продукти харчування та медикаменти подружжям ОСОБА_6 вона не купує та не передає, а також не відвідує останніх (т. І а.с. 101).

Відповідач зазначала про погрози ОСОБА_4 в свою сторону, проте ні під час розгляду справи в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції доказів на підтвердження цього до суду не надала.

Доводи апеляційної скарги про те, що наявні в матеріалах справи квитанції про оплату комунальних послуг та копії фіскальних чеків на придбання ліків були предметом розгляду в іншій судовій справі за участі сторін, не ґрунтуються на наявних в матеріалах справи доказах, оскільки в судовому засіданні від 11.09.2014 року представником позивачів було подане клопотання про приєднання до матеріалів справи квитанцій про оплату комунальних послуг, зокрема, за період з січня 2013 по травень 2014 року, довідки ЖЕК №302 від 18.08.2014 року, виданої ОСОБА_3, з якої вбачається що вона дійсно сплачує житлово-комунальні послуги з 01.01.2011 року по теперішній час та квитанцій на оплату ліків за період з 2013 по 2014 роки.

Крім того, колегія суддів також бере до уваги лист Прокуратури Деснянського району м. Києва від 17.01.2013 року, направлений Заступнику прокурора м. Києва щодо перевірки за зверненням ОСОБА_3 та ОСОБА_4 щодо неправомірних дій подружжя ОСОБА_2, законності судових рішень у справі про визнання договорів довічного утримання недійсними та з інших питань за результатами якої встановлено неналежне виконання умов договорів довічного утримання ОСОБА_2 за період часу з лютого 2009 року по даний час, тобто січень 2013 року.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 09 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: