АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1083/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМіщенка С. В.
суддівМагди Л. Ф. , Сіренка Ю. В.
при секретаріРибасюк О.С.

з участю: ОСОБА_6 та її представника ОСОБА_7, ОСОБА_8 та її представника ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання заповіту недійсним -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання заповіту недійсним.

Мотивуючи свої вимоги позивач зазначала, що вона являється рідною донькою ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Після його смерті відкрилась спадщина на будинок, який належав померлому на праві власності та розташований за адресою: АДРЕСА_1

Після смерті батька, ОСОБА_6 звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, та дізналась, що 20 червня 2013 року ОСОБА_10 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Пархоменко Н.М., за реєстром № 892, яким своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і все те, що належить йому за законом - заповів своїй дочці - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в рівних частках кожній.

Позивач вважає, що заповіт вчинений її батьком на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_8 від 20 червня 2013 року є недійсним. Оскільки був складений коли ОСОБА_10 знаходився в тяжкому стані від онкозахворювання, не міг самостійно пересуватися та тримати ручку, усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент складання заповіту. Лікар, який відвідував хворого батька позивача, 21 червня 2013 року зробив запис до медичної картки про те, що хворий вже не міг відповідати на його запитання.

Позивач стверджувала, що ОСОБА_8 до складання заповіту робила всілякі перепони у спілкуванні та відвідуванні ОСОБА_6 свого батька, спрямовувала свої дії для досягнення мети нечесним шляхом та залучила ОСОБА_12, з якою перебуває в родинних відносинах, для підписання заповіту.

З цих підстав позивач просила визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_10, посвідчений 20 червня 2013 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Пархоменко Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 892.

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, обґрунтовуючи яку зазначала, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, зокрема вказувала, що суд неодноразово відхиляв клопотання апелянта про виклик свідків, які, на думку ОСОБА_6, могли надати достовірні свідчення щодо обставин справи для проведення експертизи.

Також апелянт вважає неналежним доказом довідку, видану лікарем-онкологом Павліч М.Д. від 20 червня 2013 року про стан здоров'я ОСОБА_10, на яку посилався суд в оскаржуваному рішенні та експерт під час проведення судово-психіатричної експертизи № 661 від 25 грудня 2014 року. Лікар-онколог керувався інформацією під час перебування хворого на стаціонарному лікуванні в період з 31 травня 2013 року по 06 червня 2013 року в Уманській міській лікарні. Під час перебування вдома ОСОБА_10 огляд вказаним лікарем не здійснювався. Крім того в медичній картці хворого, лікар Павліч М.Д. від 18 червня 2013 року роз'яснив, що для отримання довідки про стан здоров'я необхідно звертатись до Лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров'я. Висновок такої комісії відображає стан працездатності та здоров'я особи, щодо якої його заявлено. Відсутність даного висновку не дозволяла ОСОБА_12 підписувати заповіт замість заповідача, адже його непрацездатність не підтверджена жодним документом.

Крім того в тексті заповіту від 20 червня 2013 року зазначено, що його було складено зі слів заповідача, а відповідно до норм ст. 1248 ЦК України заповіт має бути прочитаний вголос заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, його посвідчення має відбуватись при свідках.

Свідки: ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які пояснювали про стан здоров'я ОСОБА_10 під час розгляду справи в судовому засіданні говорили про те, що останній тяжко хворів, тому відповідач вимушена була взяти відпустку для догляду за своїм цивільним чоловіком, проте при додаткових поясненнях стверджували, що ОСОБА_10 до останнього дня смерті ходив та спілкувався.

Також існують розбіжності в поясненнях нотаріуса, яка підтвердила, що заповіт посвідчений нею на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_8 і переданий за її робочим місцем останній. З даного пояснення апелянт зробила висновок про відсутність заповідача під час складання заповіту.

Апелянт, посилаючись на вказані порушення, просила скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким визнати недійсним заповіт ОСОБА_10, посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Пархоменко Н.М., зареєстрованого в реєстрі за № 892.

Заслухавши учасників процесу, що з'явилися, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність, обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до відхилення , виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Як правильно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи , 20 червня 2013 року ОСОБА_10 було складено заповіт, згідно якого на випадок смерті останнього своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і все те, що належить йому за законом він заповів своїй дочці ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в рівних частках кожній.

Даний заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Пархоменко Н.М., за реєстром № 892.

У тексті заповіту зроблено відмітку про те, що у зв'язку з хворобою заповідача і неможливістю ним підписати заповіт власноручно , за його особистим проханням і в його присутності заповіт підписала гр. ОСОБА_16 При цьому в тексті заповіту містяться ідентифікаційні дані та підпис вказаної особи (т.1 а.с. 8).

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_10 помер.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин є презумпція правомірності правочину, яка полягає в припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Як зазначено у ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Однією з вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, є вільність волевиявлення учасника правочину і її відповідальність його внутрішній волі (ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України).

За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст. 1247 ЦК України.

Відповідно до ст.45 Закону України «Про нотаріат» та ст. 1253 ЦК України якщо громадянин внаслідок фізичної вади, хвороби або з інших поважних причин не може власноручно підписати угоду, заяву чи інший документ, за його дорученням і в його присутності та в присутності нотаріуса або іншої посадової особи, яка вчиняє нотаріальні дії, угоду, заяву чи інший документ може підписати інший громадянин. Про причини, з яких громадянин, заінтересований у вчиненні нотаріальної дії, не міг підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Угоду не може підписувати особа, на користь або за участю якої її посвідчено.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину (п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 ЦК України є нікчемним та відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України не потребує визнання його недійсним.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Таким чином, можливість визнання заповіту недійсним, пов'язана з наявністю чи відсутністю вільного волевиявлення заповідача, а порушення вимог щодо форми та посвідчення заповіту за законом передбачає його нікчемність.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_6 в поданій позовній заяві , посилаючись на норму ст.225 ЦК України /т.1 а.с.3-4/ , просить визнати недійсним заповіт, зокрема, з тих підстав, що ОСОБА_10 під час складання спірного правочину не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, тобто заповіт складений з пороком волі. При цьому під час розгляду справи позивач з заявою про зміну , уточнення чи доповнення позовної заяви до суду не зверталася.

Крім того, підставою для визнання заповіту недійсним, апелянтом вказано недодержанням в момент вчинення цього правочину вимог порядку його підписання, враховуючи, що підпис від імені ОСОБА_10 виконала гр. ОСОБА_16, яка перебуває у родинних стосунках з ОСОБА_8, хоча, на її думку, для цього не було підстав .

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції прийшов до висновку, що судом не встановлено порушення вимог, передбачених ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочинну. Також позивачем не доведено, а відповідачем не спростовано наявність обставин, передбачених ч.1 ст. 231 ЦК України, щодо вчинення особою правочинну проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

З таким висновком погоджується колегія суддів, оскільки він відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Відповідно до вимог ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

У п. 16 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

На виколення зазначених вимог судом було допитано свідків, долучено медичні висновки (документи) про стан здоров'я ОСОБА_10 та ухвалою від 10 квітня 2014 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу /т.1 а.с.158-161/.

Суд, досліджуючи надані сторонами докази та акт судово-психіатричної експертизи № 661 від 25 грудня 2014 року в їх сукупності , встановив, що на момент посвідчення заповіту стан здоров'я ОСОБА_10 був незадовільний: він мав прояви глибокої астенії у зв'язку із захворюванням на рак прямої кишки в термальній стадії, з наявністю метастазів, ракової інтоксикації та кахексії, без розладів свідомості, проявів депресії, продуктивних психопатологічних розладів, що при збереженні здатності до осмислення ситуації, активності і раціональності у здійсненні своїх намірів свідчить про його здатність усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними .

Відповідаючи на поставлені перед експертною комісією запитання, крім того , було надано висновок , що у матеріалах цивільної справи , медичній документації, показаннях свідків є достатньо даних, які характеризують психічний стан ОСОБА_10 в період з 07 травня 2013 року по 20 червня 2013 року та на момент юридичного оформлення заповіту, які дозволяють прийти до остаточних, викладених у відповіді на перше запитання, діагностичних і експертних рішень /т.1 а.с.235-243/.

Тому судом першої інстанції правильно зазначено, що даний висновок узгоджується з іншими доказами, зокрема з показаннями свідків, допитаних судом першої інстанції.

ОСОБА_8 не надала доказів, які б спростовували ці висновки суду першої інстанції . А її посилання про неправильну оцінку судом медичних документів , показань свідків, неповноту дослідження доказів не відповідають дійсним обставинам справи і наданим сторонами доказам.

Аналіз зібраних по справі доказів, які всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо досліджені судом з додержанням правил належності доказів та допустимості правил доказування, враховуючи достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що волевиявлення під час складання заповіту було вільним та відповідало внутрішній волі ОСОБА_10

Також не заслуговують уваги доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом першої інстанції порушення вимог щодо форми заповіту , його складення, підпису і посвідчення.

Районним судом порушень, передбаченого законом порядку при складанні та посвідченні заповіту, не встановлено.

Згідно ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Доводи апелянта щодо порушення під час складання заповіту від імені ОСОБА_10 форми , порядку посвідчення й підписання заповіту є підставами для визнання заповіту нікчемним.

Проте, в прохальній частині позовних вимог позивач ставить питання щодо визнання заповіту недійсним і з підстав , що передбачені ст.225 ЦК України.

Визнання ж заповіту недійсним з підстав визначених для визнання правочину нікчемним є неможливим. А відповідно до вимог ст.11, ст.303 ЦПК України , ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не може вийти за межі позовних вимог, заявлених позивачем .

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці без надання доказів, що спростовують висновки суду.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 308 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Тому при вказаних обставинах колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни рішення суду, у зв'язку з чим апеляційну скаргу ОСОБА_6 належить відхилити , а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2015 року - відхилити .

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 03 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про визнання заповіту недійсним - залишити без змін.

Ухвала набирає чинності після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :