Справа № 274/4262/14-ц
пр.№ 2/0274/114/15
Рішення

Іменем України

25.03.2015 року Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі головуючого судді Потапової Т.М., з участю секретаря Соломянюк Л.О., позивачки, її представника ОСОБА_1, відповідачки, її представника ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

Встановив:

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом. Після уточнення підстав позову просить визнати договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між нею та відповідачкою 13.03.2014 року, недійсним на підставі ч.1 ст.233 ЦК України, мотивуючи тим, в 90-х роках вона перенесла ішемічний інсульт головного мозку, інфаркт, та за станом здоров'я з того часу потребувала постійного стороннього догляду як фізичного так і психологічного, було необхідне медичне забезпечення, психологічна підтримка, але в неї немає дітей, з родичами вона не підтримує відносин, єдиною людиною, яка її підтримала стала ОСОБА_4, яка давала гроші на лікування, приносила ІНФОРМАЦІЯ_1. Під впливом тиску з боку відповідачки та тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах був укладений договір дарування квартири, яка є її єдиним житлом.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з зазначених в заяві підстав. Суду пояснила, що в кінці лютого 2014 року в магазині „ІНФОРМАЦІЯ_1", власником якого є ОСОБА_4, вона познайомилась з останньою. Відповідачка казала, що їй потрібна людина з грошима, з автомобілем. Вони стали спілкуватися, відповідачка телефонувала, приїздила до неї додому, пропонувала допомогу, а після смерті щоб квартира залишилася їй. За тиждень відповідачка зібрала документи на оформлення договору дарування, ходили до нотаріуса, який працює через дорогу від її будинку. Нотаріус роз'яснив наслідки укладення договору дарування, що після його укладення вона вже не буде власником квартири, тричі запитував чи дійсно вона бажає укласти договір дарування, а не договір довічного утримання, але на інший договір вона не погодилася та підписала договір дарування. Після укладення договору відповідачка дала 12000 грн. на лікування, відвезла її в санаторій, після лікування забрала додому. Потім почала говорити, що може виселити її з квартири, з травня 2014 року припинила приїздити та телефонувати. З 2000 року її обслуговує центр соціальної допомоги, працівник приходить двічі на тиждень. ОСОБА_4 пропонувала доглядати за нею, а якщо буде треба найме сиділку. Якщо був би укладений договір довічного утримання, то її б зняли з обліку в територіальному центрі соціальної допомоги, чого вона не бажає, оскільки їй надають продуктові набори, на день Перемоги - грошову допомогу тощо.

Представник позивачки ОСОБА_1 уточнила, що правовою підставою визнання договору дарування недійсним є вчинення позивачкою правочину під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України, без застосування психологічного тиску з боку відповідачки.

Відповідачка проти позову заперечила. Суду пояснила, що знайома з ОСОБА_3 протягом трьох з половиною років, дійсно познайомилися в її магазині, вона підвезла позивачку додому з сумками, ще декілька раз її підвозила і так зав'язалися стосунки. ОСОБА_3 в минулому працювала директором ресторану, добре готує, з нею було цікаво, вона ставилася до неї як до бабусі, подарувала їй мобільний телефон щоб дзвонити один одному. Потім деякий час не спілкувалися, а в кінці лютого 2014 року ОСОБА_3 зателефонувала, почали спілкуватися і вона запропонувала подарувати квартиру з умовою, що вона там буде жити. Документи збирали разом, до нотаріуса ходили неодноразово, він пропонував укласти договір довічного утримання, однак позивачка погодилася лише на договір дарування, мотивуючи тим, що не будуть до неї ходити з центру соціальної допомоги, а також щоб в майбутньому до обдарованої не було претензій з боку її родичів. Після укладення договору вона також піклувалася про позивачку, возила її до лікарів, оформляла курортну карту, возила її в санаторій „Диниши", давала гроші на лікування, поки вона лікувалася доглядала квартиру, поливала вазони, після лікування привезла додому. Через деякий час позивачка попросила не телефонувати і не заходити, причини не пояснила. Про виселення розмови не було, такого наміру вона не мала і не має.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані докази, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безкоштовно майно (дарунок) у власність.

З правилами ст.722 цього Кодексу право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

13.03.2014 року між сторонами укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, договір посвідчений приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 235.(а.с.10) Відповідно до цього договору ОСОБА_3 подарувала належну їй на праві власності однокімнатну квартиру за вище вказаною адресою, а ОСОБА_4 прийняла в дар цю квартиру. Після укладення зазначеного договору згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником спірної квартири є ОСОБА_4 - відповідачка у справі.(а.с.11) В даній квартирі позивачка проживала і проживає до тепер.

В судовому засіданні позивачка підтвердила, що договір дарування підписала особисто, без будь яких застережень, нотаріус роз'яснив їй яку угоду вона укладає та наслідки її укладення.

Договір дарування укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, право власності за ОСОБА_4 зареєстровано у встановленому законом порядку.

Отже, укладений між сторонами договір дарування відповідає усім вимогам закону.

Згідно ст.ст.3,10,11,60,212,213 ЦПК України позивач самостійно визначає зміст позовних вимог, викладає обставини, якими обґрунтовує вимоги. Право визначення підстав і предмета позову належить виключно позивачу і суд сам за власною ініціативою їх змінити не може.

Після уточнення представником позивачки підстав позовних вимог позивачка просить визнати договір дарування недійсним як такий, що укладений під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних для неї умовах.

За змістом ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Відповідно до роз'яснень у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Позивачка зазначає тяжкою для неї обставиною - стан здоров'я, наявність низки хвороб, зокрема, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний коронарокардіосклероз, аортосклероз, дицеркуляторна енцефалопатія, гіпертонія, хронічний холецистит, жовчокам'яна хвороба, хронічний пієлонефрит, деформуючий артроз колінних суглобів, з приводу яких перебуває на обліку з 2003 року в Бердичівській ЦМЛ, лікувалася в 2005,2006,2007,2011 роках. З 2000 року обслуговується Бердичівським територіальним центром по обслуговуванню пенсіонерів.

Медичними документами, які надані суду, підтверджується наявність у позивачки зазначених хвороб.(ап.с.14,45-55)

Однак, позивачкою не надано доказів про те, яка з цих хвороб або усі хвороби у сукупності є тяжкою хворобою, що узгоджується із роз'ясненнями п.23 постанови Пленуму ВСУ № 9, про що зазначено вище.

Позивачка не перебуває на диспансерному обліку з приводу будь якого хронічного тяжкого захворювання, не визнана інвалідом, обслуговується територіальним центром соціальної допомоги як одинока особа пенсійного віку. В даний час вона досягла віку 78 років, відповідно має вікові захворювання. Медичного висновку про тяжкість захворювань та необхідність стороннього догляду через стан здоров'я позивачка не має.

В своїх показах в якості свідка зазначила, що тяжкою для неї обставиною також є тяжкий майновий стан, зокрема вона отримує пенсію як дочка загиблого батька в розмірі 1800 грн., біля 300 грн. віддає за комунальні послуги, несе витрати на лікування. Будь-яких доказів про це суду не надала.

Як зазначено в договорі дарування та підтверджено сторонами в судовому засіданні договір дарування здійснено позивачкою добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, при повному розумінні значення своїх дій. Жодна сторона не заявила, що договір носить характер уявного та удаваного правочину.

Наведене свідчить про те, що позивачка мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. Текст договору викладений чітко, однозначно, без можливості його двоякого розуміння. В договорі вказано і не заперечується сторонами, що нотаріусом роз'яснено позивачці наслідки укладення даного правочину, статті цивільного Кодексу України, в тому числі ст.233 цього Кодексу. Позивачка грамотна жінка, розуміла значення своїх дій і свідомо бажала укладення саме договору дарування, про що неодноразово ствердила в судовому засіданні.

В своїх поясненнях позивачка мотивує укладення договору дарування квартири тим, що між нею та відповідачкою були добрі стосунки, і вона сподівалася на отримання від неї допомоги, остання догляне її до смерті.

Однак, умови щодо встановлення обов'язку обдаровуваної надавати дарувальнику допомогу( матеріальну чи стороннім доглядом), спірний договір не містить та містити не міг, оскільки є безоплатною угодою.

Відповідно до ч.2 ст.717 ЦК України договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового характеру, не є даруванням.

Свідок ОСОБА_6 - соціальний працівник, яка обслуговувала позивачку в 2012-2013 роках, підтвердила, що в цей час ОСОБА_4 приходила, вітала ОСОБА_3 з днем народження, дарувала подарунки: кофточку, халат, цукерки тощо. ОСОБА_3 часто хворіла, казала, що їй потрібна людина щоб її доглянула. Про договір дарування узнала після його укладення.

Свідок ОСОБА_7 - сусідка, пояснила, що влітку 2014 року чула через стіну сварку, ОСОБА_3 жалілася, що ОСОБА_4 має її виселяти.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що як соціальний працівник обслуговує ОСОБА_3 з серпня 2013 року, ОСОБА_4 бачила протягом 2014 року, одного разу вона возила їх на кладовище. В травні 2014 року дізналася про дарування квартири, якось позивачка жалілася, що ОСОБА_4 її може виселити.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 охарактеризували відповідачку як доброзичливу, відповідальну людину, підтвердили, що з ОСОБА_3 вони спілкувалися більше трьох років, між ними були добрі стосунки, ОСОБА_4 постійно їй телефонувала, приїздила, дарувала подарунки, допомагала, вважала її бабусею. Був час коли вона не спілкувалися, потім налагодили стосунки.

Про наявність добрих стосунків між сторонами з 2011 року свідчить зміст медичної карти № 3772 за жовтень-листопад 2011 року, в якій зі слів позивачки записані відомості в графі про родичів - онука ОСОБА_4 та її номер мобільного телефону.

З пояснень сторін, в тому числі в якості свідка, вбачається, що вони були знайомі та підтримували добрі стосунки з серпня 2011 року, оспорюваний договір укладений в березні 2014 року, документи для укладення договору готували спільно протягом близько двох тижнів, неодноразово консультувалися у нотаріуса.

Суду позивачкою не надано доказів, що на час укладення договору дарування значно погіршився стан її здоров'я або майновий стан, медичні документи про загострення хвороби або інші захворювання в цей період відсутні, вона ходила в БТІ, до нотаріуса, стан здоров'я їй не перешкоджав. Отже, ці обставини свідчать, що рішення про укладення договору дарування позивачкою було обдуманим та не пов'язаним з тяжкими обставинами.

Відповідно до ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним. Для визнання правочину недійсним з зазначених підстав обов'язково мають бути наявними обидві вказані умови.

Ураховуючи, що договір дарування передбачає передачу майна в дар безоплатно, у будь-якому випадку, він не може бути укладеним на невигідних умовах.

За викладених обставин підстави для визнання договору дарування квартири недійсним відсутні.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10,11,60,212-215 ЦПК України,

Вирішив:

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Житомирської області через Бердичівський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Потапова Т.М.