Справа № 192/1422/15-ц
Провадження № 2/192/517/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"07" грудня 2015 р.СОЛОНЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:
головуючого - судді Омелюх В.М.,
за участю секретаря судового засідання - Савчукової В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в смт.Солоне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що йому на праві приватної власності згідно договору купівлі-продажу належить житловий будинок №1 по по вул.Набережна в селі Березнуватівка Солонянського району Дніпропетровської області, в якому, крім нього, зареєстрована відповідачка ОСОБА_2, яка доводиться йому колишньою дружиною та з вересня 2010 року залишила житлове приміщення у його будинку і з цього часу без поважних причин в ньому не проживає.
Оскільки відповідачка не проживає у належному йому на праві власності житловому будинку без поважних причин більше року і втратила право на проживання в ньому просив визнати її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки реєстрація відповідача в будинку перешкоджає йому як власникові користуватися та розпоряджатися належним йому майном, а добровільно припинити свою реєстрацію в житловому приміщенні не бажає, у звязку з чим він змушений звернутися до суду з даним позовом.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю і просив визнати відповідачку такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в належному йому на праві власності житловому будинку, пояснивши, що відповідачка є його колишньою дружиною, з якою він перебував у зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 2003 року до 2010 рік, коли шлюб було розірвано за рішенням суду. Вона була зареєстрована в належному йому будинку за його згодою як його дружина та члена його сімї, але після розірвання шлюбу з вересня 2010 року відповідачка припинила проживати у його будинку, забрала всі свої речі та виїхала на проживання до м. Дніпропетровськ. На його пропозицію припини реєстрацію місця проживання у належному йому будинку, добровільно зробити це не бажає, тому він змушений звернутися з позовом до суду. Оскільки відповідач не проживає в житловому будинку більше року без поважних причин, то вважає, що вона втратила право на користування житловим приміщенням в його будинку, а її реєстрація в будинку перешкоджає йому розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд та створює для нього негативні наслідки.
Відповідачка ОСОБА_2, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи яка шляхом направлення відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України судової повістки за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, звідки повернулась з відміткою за зазначеною адресою не проживає» (а.с.20,46,56-57), так і за місцем фактичного проживання (а.с.54,55), а також за допомогою SMS-повідомлення (а.с.52), яке нею отримано в судове засідання не зявилась, про причини своєї неявки та зміну місця проживання суд не повідомила, як не подала і заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують, у звязку з суд за згодою позивача ухвалив відповідно до положень ст.224 ЦПК України розглядати справу у її відсутність в порядку заочного провадження по наявним у справі доказах.
Представник третьої особи - Головного управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, який повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.47,53), в судове засідання не з'явився, надавши листа про розгляд справи у відсутність їх представника (а.с.41-42), у звязку з чим суд ухвалив розглядати справу без участі представника третьої особи.
Свідок ОСОБА_3 показав суду, що позивач ОСОБА_1 є його сусідом, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_2 у належному йому на праві власності будинку, який подарувала йому його мати. На протязі близько 9 років разом з позивачем в цьому ж будинку проживала відповідачка ОСОБА_2, з якою він знаходився у шлюбі, але останні пять років вона у будинку не проживає, належні їй речі відсутні, про що за його участю було складено акт обстеження житлового будинку позивача.
Свідок ОСОБА_4 показав суду, що позивач ОСОБА_1 є його сусідом, оскільки вони проживають в одному селі на сусідніх вулицях, які межують одна з одною. Він (свідок) з 2011 став постійно проживати у даному селі, а до цього приїздив періодично до своїх батьків і вони з позивачем спілкувалися сімями, у звязку з чим йому відомо, що відповідачка проживала у будинку позивача як його дружина, але десь з 2010 року не проживає, виїхала на інше місце проживання та забрала свої речі, про що за його участю було складено акт обстеження житлового будинку позивача.
Суд, заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що позивачеві ОСОБА_1 згідно нотаріально посвідченого 30 вересня 1994 року державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за реєстровим №3153 договору дарування, який в цей же день зареєстровано товариством з обмеженою відповідальністю «Абріс» в реєстровій книзі за №1 за №78 (а.с.6-7), та технічного паспорту від 15 травня 1990 року (а.с.8-10) належить на праві приватної власності житловий будинок №1 по вул.Набережна в селі Березнуватівка Солонянського району Дніпропетровської області, в якому згідно домової книги та довідок Березнуватівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року №456, №457 крім позивача ОСОБА_1, зареєстрована з 12.03.2004 року і відповідачка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.11-12,15,16), що підтверджується і відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Дніпропетровській області (а.с.20).
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 з 22 грудня 2003 року знаходились у шлюбі, який було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області, але рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2010 року, яке набрало законної сили 26 вересня 2010 року, шлюб розірвано, при цьому з рішення суду вбачається, що сторони з початку 2010 року припинили сімейно-шлюбні відносини (а.с.13).
Згідно з довідки Березнуватівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року №456 (а.с.16), складеного 19 серпня 2015 року акту обстеження помешкання громадянина ОСОБА_1 по вул.Набережна,1 в селі Березнуватівка Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.14) за участю депутата Березнуватівської сільської ради ОСОБА_5, свідків ОСОБА_4, ОСОБА_3 в присутності власника ОСОБА_1 встановлено, що в житловому будинку за даною адресою відповідачка ОСОБА_2 зареєстрована, але фактично не проживає з вересня 2010 року, особистих речей або інших даних, які б свідчили про її проживання в цьому будинку, при обстежені не виявлено.
В силу ст.386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Згідно ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що передбачено і ч.1 ст.405 ЦК України. За згодою власника будинку член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.
Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік.
Відповідачка ОСОБА_6, яка була зареєстрована в 2004 році в спірному житловому приміщенні зі згоди позивача як його дружина та член сім'ї власника житлового будинку, без поважних причин понад рік не проживає у належному позивачеві на праві власності житловому будинку, але своєї реєстрації в ньому не припинила, що порушує права позивача як власника на користування і розпорядження належним їй нерухомим майном.
Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що відповідачка відсутня за місцем проживання без поважних причин понад один рік, при цьому не несе ніяких витрат на утримання житлового будинку, в якому не з'являється і не користується ним з 2010 року, після чого не намагалась вселитись до даного житлового приміщення.
З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.
Крім цього, в зв'язку з задоволенням позову суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі, понесені ним при зверненні з позовом до суду.
На підставі викладеного, керуючись ст.405 ЦК України, ст.ст.150,
156 Житлового кодексу України, ст.386 ЦК України, ст.10, 11, 57, 60, 88, 209, 212-215, 224-228 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, втратившою право користування житловим приміщенням в належному на праві власності ОСОБА_1 житлового будинку №1 по вул.Набережна в селі Березнуватівка Солонянського району Дніпропетровської області.
Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в загальному порядку, встановленому ЦПК України, а строк на апеляційне оскарження починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Головуючий: суддя