Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді - Марфіної Н.В.,

за участі секретаря - Бурлай О.Б.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, -

у с т а н о в и в :

11.06.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики укладеним у вигляді боргової розписки. З урахуванням останніх уточнень до позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача основну суму боргу в розмірі 2313000,00 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 100187,75 грн., інфляційні втрати в сумі 698526,00 грн., а також відшкодувати за рахунок відповідача понесені позивачем судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 21.03.2013 року між позивачем та відповідачем було письмово укладено боргову розписку, відповідно до умов якої позивач передав, а відповідач прийняв та зобов'язався не пізніше 01.09.2013 року повернути грошові кошти в сумі 100000,00 доларів США. Позивач зазначає, що боргова розписка оформлена письмово та передача коштів у розмірі 100000,00 доларів США була здійснена в присутності двох свідків - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Позивач вказує, що позичальник свої зобов'язання у добровільному порядку не виконав, грошові кошти в розмірі 100000,00 доларів США не повернув. Посилаючись на положення ст.ст. 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача основну суму боргу в еквіваленті національної валюти, 3% річних від простроченої суми та інфляційні нарахування.

В судовому засіданні позивач підтримав вимоги своєї позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити та додатково пояснив суду, що приблизно за два роки до написання розписки він познайомився з дружиною відповідача у зв'язку зі здійсненням підприємницької діяльності, оскільки вона придбавала в нього взуття та реалізовувала на своїй точці продажу. Відносини здебільшого були підприємницькі, однак переросли у навіть дружні відносини з відповідачем, який постійно допомагав своїй дружині. Позивач вказує, що перебуваючи з відповідачем у достатньо дружніх стосунках 21.03.2013 року позичив останньому 100000,00 доларів США, оскільки відповідач дуже просив позичити ці кошти зі сльозами на очах. Передача коштів відбулась в приміщенні офісу позивача по АДРЕСА_1, кошти були в десяти пачках по 10 тисяч, номіналом купюр по 100 доларів США. Для засвідчення передачі коштів позивач запросив до свого кабінету двох своїх водіїв, які в той час пили каву в офісі. Позивач зазначає, що підприємницькі відносини були в нього з дружиною відповідача, а не з самим відповідачем, і кошти по борговій розписці жодним чином не стосуються підприємницької діяльності. Борг дружини відповідача за відпущений товар станом на час написання відповідачем розписки дійсно був, але позивач стверджує, що кошти по розписці жодним чином не стосуються боргів дружини відповідача по підприємницькій діяльності.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що відповідач отримав від позивача 100000,00 доларів США і тепер відмовляється їх повертати. Представник зазначає, що жодних підприємницьких відносин між позивачем та відповідачем не було, позивач співпрацював в процесі ведення свого бізнесу з дружиною відповідача, а з самим відповідачем був укладений договір позики у вигляді боргової розписки і ці кошти жодним чином не стосуються ніякої підприємницької діяльності.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що навесні 2013 року коли наближались свята відповідач зі своєю дружиною звернулись до позивача з проханням переоцінити зимовий товар або забрати його остатки і позивач обіцяв подумати, а потім сказав, що поки не буде розрахунку за зимовий товар він весняної колекції не дасть, або запропонував написати розписку. Відповідач зазначає, що вони з дружиною деякий час сумнівались, а потім, враховуючи, що наближались свята і потрібен був весняний товар, 21.03.2013 року відповідач взяв двох своїх продавців та приїхавши до офісу позивача написав розписку, яку вимагав від нього останній, хоча, за твердженням відповідача, реальний борг був набагато меншим. Відповідач також стверджує, що позивач обіцяв при здійсненні чергових оплат списувати борг з розписки, однак цього не зробив. За твердженням відповідача, коштів від позивача він не брав і продавці це бачили. Відповідач вказує, що на час написання ним розписки, йому було байдуже що підписувати, оскільки магазин стояв без товару у святковий період, тож, на думку відповідача, своєю поведінкою позивач вчинив над ним психологічний тиск, що і призвело до написання відповідачем цієї розписки. Після написання розписки, саме у цей день, позивач відпустив необхідний товар, що підтверджується наявною в матеріалах справи накладною оформленою на дружину відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просить відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у письмових запереченнях зі змісту яких вбачається, що за твердженнями представника, впродовж тривалого часу відповідач допомагав займатись підприємницькою діяльністю своїй колишній дружині, яка на момент складання боргової розписки являлась фізичною особою-підприємцем та здійснювала роздрібну торгівлю взуттям. Починаючи з 2009 року між позивачем та колишньою дружиною відповідача, а відтак й самим відповідачем, склались господарські відносини, зокрема відповідач систематично, впродовж тривалого часу закуповував у позивача товар оптовими партіями по оптових цінах, а саме: взуття, яке потім реалізовувала його колишня дружина у власних торгових точках, підтвердженням чому є наявні в матеріалах справи копії квитанцій про оплату товару. Представник зазначає, що відповідач є людиною відкритою та товариською, а тому між ним та позивачем, враховуючи тривалу співпрацю, склалися дружні та довірительські відносини. Починаючи з вересня 2012 року обсяги торгівлі в магазинах належних дружині відповідача значно погіршилися, взуття застоювалось на полицях і торгівля не йшла. У зв'язку з цим в березні 2013 року відповідач звернувся з проханням до позивача про повернення придбаної в останнього осінньо-зимової партії взуття, яка впродовж тривалого часу не продається. Окрім того, наступав новий торговий сезон, а відтак необхідно було змінювати осінньо-зимовий асортимент товару на весняно-літній. Однак, позивач у зазначеному проханні відповідача відмовив, натомість запропонував йому й надалі реалізовувати означений товар по заниженим цінам, а враховуючи необхідність зміни асортименту товару запропонував взяти на "вигідних умовах" партію весняно-літнього взуття. При цьому, відповідач повідомив позивача, що не має можливості оплатити дану партію товару, вартість якої на той час, складала приблизно 67000,00 доларів США. В той же час, як позивач, так і відповідач розуміли, що не придбання останнім нової партії взуття, фактично являється повним крахом сімейного бізнесу, який був єдиним джерелом доходу родини відповідача. За твердженням представника, розуміючи скрутне становище відповідача та його дружини, позивач запропонував відповідачу та його дружині отримати нову партію взуття, натомість склавши боргову розписку на суму 67000,00 доларів США, при цьому запевнивши останніх, що як тільки ними буде виплачено вартість придбаного товару, боргову розписку ним буде повернуто. Відповідач та його, на той момент дружина, враховуючи їх скрутне матеріальне становище, були вимушені погодитись на висунуті позивачем умови. Разом з тим, відповідач будучи людиною порядною та щиросердною, маючи на меті й далі продовжувати торгові відносини з позивачем, сам запропонував останньому укласти боргову розписку на суму 100000,00 доларів США з тим, щоб при необхідності мати можливість взяти товару на більшу суму. Жодних грошей відповідач від позивача не отримував, а зазначена у позові розписка складалась у присутності виключно позивача та відповідача, без присутності третіх осіб. Того дня на зустріч з позивачем відповідач приїхав з двома своїми працівницями, які бачили, що з кабінету позивача відповідач виходив без будь-яких грошових коштів. Починаючи з квітня 2013 року відповідач регулярно гасив свою заборгованість перед позивачем та сплачував останньому грошові кошти, про що останній надавав відповідачеві відповідні квитанції. Так, впродовж квітня-жовтня 2013 року відповідачем загалом було сплачено позивачеві 17307,00 доларів США. Зважаючи на викладені обставини, враховуючи, що значну частину боргу відповідач фактично виплатив, грошових коштів фактично не отримував, а відносини між сторонами мали виключно господарський характер, представник вважає, що даний позов слід подавати до Господарського суду м. Києва, а не до суду загальної юрисдикції, у зв'язку із чим у задоволенні позову, на думку представника, слід відмовити. Також, в судовому засіданні представник додатково пояснила, що насправді свідків зазначених у розписці на момент її складання не було. Свідки з боку відповідача заперечують присутність під час написання розписки водіїв позивача, а також ці свідки підтвердили наявність господарсько-правових відносин між позивачем та відповідачем. Також представник вважає, що до показань свідків з боку позивача слід відноситись критично, оскільки більшість з них до теперішнього часу продовжують перебувати з позивачем у трудових відносинах, натомість свідки з боку відповідача вже давно на нього не працюють, тож покази останніх мають переважати. Крім того, представник зазначила, що фактично свідки з боку позивача не бачили самої передачі коштів, а лише те, що кошти лежали на столі. Фактично передачі не було, а позивач змусив відповідача своєю поведінкою написати таку розписку.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 суду показав, що працює у позивача на посаді водія. В березні 2013 року свідок разом з іншим водієм знаходячись в приміщенні офісу позивача пили каву. Позивач попросив їх разом зайди до свого кабінету. Коли свідок увійшов в кабінет, то побачив на столі кошти, які були номіналом по 100 доларів США та лежали в пачках, а також на столі лежала написана розписка. Скільки було пачок свідок не пам'ятає. Позивач сказав: "ось при вас передаю гроші", і після цього свідок підписав розписку. В кабінеті були лише сторони і більше нікого не було.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 суду показав, що раніше працював у позивача на посаді водія. Відповідача знає як клієнта позивача. Якось на весні 2013 року свідок разом зі своїм колегою, теж водієм, знаходились в приміщенні офісу позивача та пили каву. Позивач покликав їх обох до себе в кабінет. В кабінеті свідок побачив відповідача, а на столі лежали кошти в доларах США номіналом по 100 доларів США у пачках, і розписка. Кошти свідок не перераховував, але на око там було десь 100000,00 доларів США. Свідок стверджує, що прочитав розписку та підписав її як свідок. За твердженням свідка в кабінеті окрім сторін, самого свідка та його колеги водія, більше нікого не було.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 суду показала, що працює у позивача на посаді менеджера. За твердженням свідка, відповідач неодноразово приходив в офіс позивача, а навесні 2013 року один день відвідин офісу відповідачем дуже запам'ятався свідку, оскільки в офісі завжди спокійно, а того дня були не звичні події. Так, позивач разом з відповідачем зайшли до кабінету позивача і щось там вирішували. Потім позивач покликав до кабінету двох своїх водіїв, що є абсолютно не звичним. І вже після цього водії розповіли з якого приводу їх запросили до кабінету і що вони були свідками передачі грошей. Взагалі відповідач приходив до офісу достатньо часто, десь 2-3 рази на тиждень, а того разу був в офісі довго. Чи були з відповідачем його працівники свідок не пам'ятає. Після цього дня відповідач також приходив до офісу і вони з позивачем продовжували спілкуватись.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 суду показала, що раніше працювала на відповідача продавцем. В день написання розписки свідок разом з відповідачем приїхали до офісу позивача щоб відібрати нову колекцію взуття. Відповідач зайшов до кабінету де написав розписку і після відбирання нової колекції свідок разом з відповідачем уїхали. При цьому, за твердженням свідка, відповідач вийшов з кабінету без коштів. Відповідач казав, що позивач йому поставив умову, що дасть нове взуття тільки якщо відповідач напише йому розписку. За твердженням свідка в кабінет до позивача та відповідача ніхто не заходив, в кабінеті були лише позивач, його дружина та відповідач. Що відбувалось в кабінеті свідок не бачила, але коли їхали до позивача відповідач казав, що буде писати розписку і з кабінету виходив радитись чи писати її чи ні.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 суду показала, що раніше працювала на відповідача продавцем. Одного разу свідок разом з відповідачем приїхала до офісу позивача щоб відібрати новий товар. Відповідач пішов до кабінету, а коли повернувся сказав, що написав розписку і після цього свідок разом з відповідачем уїхали. Наступного дня на торгову точку прийшов новий товар. За твердженням свідка, в кабінеті було троє осіб: позивач, його дружина та відповідач і більше ніхто до кабінету не заходив, ніяких інших чоловікам там не було. Також свідок зазначила, що коштів з кабінету відповідач не виносив. Свідок стверджує, що відповідач казав їй та іншому продавцю, що слід написати розписку і радився з ними, однак вони відповіли, що відповідач має сам вирішити чи варто це робити. В подальшому відповідач сказав, що розписку прийшлось написати.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що за змістом наявної в матеріалах справи копії розписки датованої 21.03.2013 року відповідач надав позивачу розписку в тому, що отримав від позивача у борг грошові кошти в сумі 100000,00 доларів США і зобов'язується повернути їх в повному об'ємі у строк до 01.09.2013 року. Вказана розписка написана відповідачем власноручно, без застосування психологічного чи фізичного тиску, знаходячись у здоровому глузді та ясній пам'яті (а.с. 6).

Зі змісту розписки також вбачається, що присутніми при її складанні були: ОСОБА_7 і ОСОБА_6

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики позивачем надана боргова розписка, написання якої відповідач не заперечував, посилаючись в даному випадку лише на те, що насправді коштів від позивача не отримував та між сторонами склались інші відносини, що призвели до необхідності написання ним такої розписки.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачаться з матеріалів справи та встановлено з пояснень сторін і їх представників, позика до теперішнього часу позивачу не повернута. При цьому, відповідач пояснює це тим, що коштів від позивача по вказаній розписці не отримував, а між сторонами склались господарські відносини і кошти за отриманий товар він повертав, при цьому, в порушення досягнутих домовленостей позивач боргу з розписки не списував.

Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За наведених обставин, суд не приймає як належні та допустимі докази покази свідків щодо неотримання відповідачем визначених у розписці коштів в сумі 100000,00 доларів США.

Також, окрім пояснень сторони відповідача, які в свою чергу не можуть бути прийняті судом як достатній доказ не передання грошових коштів та написання розписки виключно в межах відносин підприємницької діяльності, будь-якими іншими доказами, що свідчили б про наявність між сторонами господарських відносин саме щодо складеної відповідачем розписки, суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Так, позивачем підтверджено укладання договору позики наявною борговою розпискою фактичне написання якої відповідач не заперечує. При цьому, позивач не заперечує, що мав підприємницькі відносини з дружиною відповідача, що також підтверджується матеріалами справи. Відповідач в свою чергу не надав належних, достатніх та допустимих доказів того, що між ним самим та позивачем також склались господарсько-правові відносини і саме у зв'язку із цим була написана розписка, адже жодних документальних підтверджень цьому немає і сторони не заперечували, що між ними також склались і дружні стосунки, тож написання розписки виключно в межах підприємницької діяльності за умов викладених відповідачем не є обґрунтованими достатньою мірою.

За змістом ч.ч. 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладені обставини та зазначені норми чинного законодавства України суд приходить до висновку про наявність підтвердження належними доказами укладення договору позики у вигляді борговою розписки, змістом якої підтверджується передання зазначених у ній грошових коштів, а також судом встановлено їх неповернення відповідачем у визначений строк, з огляду також на твердження відповідача, що кошти ним не отримувались. Крім того, вирішуючи спір по суті, суд приймає до уваги покази свідків ОСОБА_7 і ОСОБА_6 та не вбачає підстав для критичної оцінки їх свідчень, враховуючи, що покази дані під присягою та свідки попереджені про кримінальну відповідальність.

Також суд зазначає, що відповідач з зустрічними позовними вимоги про визнання договору позики недійсним, як такого, що укладений під впливом насильства, адже відповідачем зазначалось про психологічний тиск з боку позивача, до суду не звертався.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За наведених обставин, враховуючи вимоги зазначених норм закону суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення зазначеної у розписці суми боргу в еквіваленті національної валюти за курсом НБУ визначеним позивачем станом на 06.02.2015 року: 100000,00 доларів США х 23,13 курс НБУ = 2313000,00 грн.

Відповідно до положень ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки у встановлений договором позики строк, а саме до 01.09.2013 року відповідач позику не повернув, стягнення суми боргу з урахуванням положень ст. 625 ЦК України є обґрунтованим, однак в цій частині позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Три відсотки річних від простроченої суми починаючи з 01.09.2015 року по 09.02.2015 року (визначена позивачем кінцева дата проведеного розрахунку) становить: 100000,00 доларів США х 3% : 365 х 527 (кількість днів прострочення) х 23,13 (офіційний курс НБУ станом на 09.02.2015 року) = 100187,75 грн.

Стосовно стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму боргу, суд вважає, що у задоволенні таких вимог слід відмовити, з огляду на наступне.

Як передбачено нормами Закону № 1282-ХІІ, індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні.

Оскільки, суд стягує з відповідача суму основного боргу у розмірі 100000,00 доларів США в еквіваленті національної валюти станом на визначений позивачем час - 09.02.2015 року, така обставина унеможливлює урахування розрахованого Державним комітетом статистики України індексу інфляції для обґрунтування вимог, пов'язаних із знеціненням боргу, адже фактично знецінення суми боргу у розмірі 2313000,00 грн. не відбулось.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до частково задоволення в частині стягнення основної суми боргу та трьох відсотків річних від простроченої суми в еквіваленті національної валюти в межах заявлених позовних вимог щодо кінцевого терміну розрахунку (09.02.2015 року), що становить 2313000,00 грн. + 100187,75 грн. = 2413187,75 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 192, 524, 526, 530, 533, 610, 612, 625, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики укладеного у формі боргової розписки в загальному розмірі 2413187 (два мільйони чотириста тринадцять тисяч сто вісімдесят сім) грн. 75 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 2777 (дві тисячі сімсот сімдесят сім) грн. 04 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя -