Справа № 450/939/14 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є. Провадження № 22-ц/783/1856/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: позивача ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3, представника Раковецької сільської ради Пустомитівського району -Мінченка В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до Раковецької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, ОСОБА_5, яка також з ОСОБА_6 діють в інтересах малолітнього ОСОБА_7, Відділу Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області, третьої особи - Органу опіки та піклування Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, скасування державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування та скасування його державної реєстрації, визнання права власності на земельну ділянку.

Визнано незаконним та скасовано рішення 34-ї сесії 5-го демократичного скликання Раковецької сільської ради Пустомитівського району Львівської області №604 від 19 жовтня 2010 року в частині надання ОСОБА_5 земельної ділянки площею 0,1625 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

Скасовано державний акт серії ЯЛ №292481 на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1625 га кадастровий номер :01:002:0253, належну ОСОБА_5.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_5 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2, а тому просить в цій частині змінити рішення суду першої інстанції. Вважає, що на момент звернення до суду із позовом у позивача не виникло права власності, а відтак ні оскаржене рішення Раковецької сільської ради, а ні подальші дії ОСОБА_5 щодо набуття у власність та відчуження спірної земельної ділянки жодним чином не порушили прав, свобод чи інтересів позивача, а тому у ОСОБА_2 не виникло права на захист порушених прав та інтересів щодо спірної земельної ділянки.

Не погоджуючись з рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, його оскаржив її представник ОСОБА_3 та просить дані вимоги задовольнити, так як вважає, що судом неправильно застосовано норми матеріального права. Вказує, що оскільки ОСОБА_7 набув земельні ділянки без достатніх правових підстав(ст.1212 ЦК України), так як був скасований державний акт дарувальника ОСОБА_5, то повинні бути задоволені позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 10.07.2012 року та про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, котрі належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, але не з'явилися в судове засідання, у тому числі ОСОБА_6

Так, відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання(перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судову адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Згідно матеріалів справи ОСОБА_6 вказує своє місце проживання АДРЕСА_1, за цією ж адресою він зареєстрований(а.с.114), однак надіслана за цією адресою судова повістка повторно повернулась з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно - правовими актами.

Згідно із ч.1 ст.18 ЗК України до земель України належать усі землі в межах її території, в тому числі острови та землі, зайняті водними об'єктами, які за основним цільовим призначенням поділяються на категорії.

Перелік категорій земель визначений ст.19 ЗК України і одними з них є землі сільськогосподарського призначення, землі житлової та громадської забудови, землі природно -заповідного та іншого природоохоронного призначення та інші.

Згідно із ст.39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно - господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм, регіональних та місцевих правил забудови.

Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності(ч.3 ст.78 ЗК України).

Частиною 1 ст.116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальної громади віднесено до повноважень сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до ч.1 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно із ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Районним судом встановлено, що 20.12.2006 року Раковецькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області прийнято рішення №65, яким вирішено вилучити земельні ділянки у зв'язку із смертю землекористувачів в кварталі забудови с. Раковець Пустомитівського району Львівської області, зокрема земельну ділянку АДРЕСА_2, яка числиться за померлою ОСОБА_8, та надати земельну ділянку площею 0,16 га в кварталі забудови АДРЕСА_2 її дочці ОСОБА_2

Рішенням №411 від 27.05.2009 року Раковецької сільської ради Пустомитівського району Львівської області вирішено передати ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1625 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, в кварталі забудови АДРЕСА_2.

На підставі вказаних рішень ОСОБА_2 було розроблено будівельний паспорт на забудову земельної ділянки наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель в кварталі забудови АДРЕСА_2.

19.10.2010 року Раковецькою сільською радою Пустомитівського району Львівської області прийнято рішення №604, яким (крім іншого) вирішено передати у приватну власність ОСОБА_5 земельну ділянку площею 0,1625 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель АДРЕСА_2

Частиною 1 ст. 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Проте, у порушення вимог даної норми права у вказаному рішенні сільської ради №604 від 19.10.2010 року не було визначено конкретного місця розташування даної земельної ділянки.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_5 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №292481 від 29.07.2010 року, згідно якого підтверджується належність їй земельної ділянки АДРЕСА_2, площею 0,1625 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер :01:002:0253.

У матеріалах технічної документації з виготовлення вказаного державного акту на ім'я ОСОБА_5 міститься витяг з рішення Раковецької сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 604 від 19.10.2010 року, у якому вказано про те, що їй передано земельну ділянку АДРЕСА_2, що не відповідає оригіналу тексту вказаного рішення, у якому не вказано номер земельної ділянки, переданої ОСОБА_5

Наведене свідчить про те, що витяг з рішення Раковецької сільської ради № 604 від 19.10.2010 року, який надано ОСОБА_5 для виготовлення державного акту на право власності на земельну ділянку, фактично є сфальшованим.

Згідно частини 5 ст.116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення(викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Однак, у матеріалах справи відсутні дані про те, що земельну ділянку АДРЕСА_2, яку згідно рішення №411 від 27.05.2009 року Раковецької сільської ради Пустомитівського району Львівської області вирішено передати ОСОБА_2, було у неї вилучено.

Відповідачами також не подано доказів того, що рішення Раковецької сільської ради Пустомитівського району Львівської області №411 від 27.05.2009 року скасоване або визнане недійсним.

Статтею 155 ЗК України визначено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним, а збитки, завдані власникам земельних ділянок внаслідок видання зазначених актів, підлягають відшкодуванню в повному обсязі органом, який видав акт.

Враховуючи викладене, твердження апелянта ОСОБА_5 про те, що ні оскаржене рішення Раковецької сільської ради, а ні подальші дії ОСОБА_5 щодо набуття у власність та відчуження спірної земельної ділянки жодним чином не порушили прав, свобод чи інтересів позивача, колегія суддів вважає необґрунтованими.

Районним судом також встановлено, що на підставі договору дарування земельної ділянки від 10.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за №1195, ОСОБА_5 подарувала малолітньому ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, в інтересах якого діяв законний представник ОСОБА_6, земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1625 га кадастровий номер :01:002:0253.

Згідно відповіді відділу Держземагентства у Пустомитівському районі Львівської області вих. №-1-14/07-3408 від 05.09.2014 року спірна земельна ділянка АДРЕСА_2 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1625 га, кадастровий номер :01:002:0253, була поділена на підставі технічної документації на дві земельні ділянки з присвоєнням нових кадастрових номерів, а саме площею 0,0812 га, кадастровий номер :01:002:0315 та площею 0,0812 га, кадастровий номер :01:002:0316, які належать на праві власності ОСОБА_7

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним).

Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно роз'яснень, наданих у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога по визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач, уточнивши позовні вимоги, просила також визнати недійсним договір дарування від 10.07.2012 року та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на дві земельні ділянки, покликаючись на ст.ст.392, 393, 388 ч.3 ЦК України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у частині визнання недійсним договору дарування від 10.07.2012 року та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на дві земельні ділянки з підстав, які визначені позивачем, оскільки вона ще не є власником спірної земельної ділянки.

На думку судової колегії, покликання в апеляційній скарзі представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ст.1212 ЦК України як на підставу для задоволення зазначеної частини позовних вимог не можна взяти до уваги, оскільки апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 та представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: