РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2015 року м. Мукачево Справа №303/689/15-ц

2/303/681/15

Номер рядка стат.звіту-29

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Кость В.В.

при секретарі Довганич Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2

про стягнення боргу у сумі 47439,56 дол. США,

За участю:

представника позивача - ОСОБА_3;

відповідача - ОСОБА_2;

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 43-44), звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення з нього 47439,56 доларів США (в т.ч. 22256,70 доларів США - основний борг, 21746,81 доларів США - штрафні санкції, 3436,05 доларів США - три відсотки річних).

Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про наявність неповернутої суми позики у розмірі 22256,70 доларів США, яку позивач має сплатити на користь позивача за наслідками цивільно - правової реалізації укладеного між ними договору іпотеки від 22.04.2010 року (надалі - Договір іпотеки), а також нарахованих на вказану суму штрафних санкцій та 3% річних на підставі п. 1 Договору іпотеки та ст. 625 Цивільного кодексу України.

Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані також приписи ст.ст. 526, 530, 612, 1046, 1047 Цивільного кодексу України.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, додатково пояснивши, що наявність договору іпотеки від 22.04.2010 року, укладеного між позивачем і відповідачем є безпосереднім свідченням отримання відповідачем грошових коштів в сумі 29500 доларів США, що засвідчено його особистим підписом у вказаному договорі. Незважаючи на те, що зазначений правочин був визнаний недійним у судовому порядку, сума позики залишилася неповернутою відповідачем.

Відповідач, у письмовому запереченні на позов (а.с. 23-25) та в судових засіданнях по справі, позовних вимог не визнав повністю, з посиланням на те, що жодних коштів у позивача не позичав та повертати їх йому не зобов'язаний. Обґрунтовуючи вказане твердження зазначив, що наявність у Договорі іпотеки відомостей про отримання ним коштів у сумі 29500,00 дол. США не відповідає дійсності, оскільки така позика мала бути оформлена письмовим договором у відповідності з положеннями ст. 1047 Цивільного кодексу України, чи розпискою позичальника або іншим документом, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Поряд з цим, не заперечив факт підписання вищевказаного Договору іпотеки, однак вказані дії здійснив внаслідок введення його в оману окремими особами, які скористалися його довірливістю. Наголосив також на тому, Договір іпотеки на підставі рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 травня 2013 року визнаний недійсним, тому він не створює жодних юридичних наслідків. Крім того, позивач реалізував належний йому об'єкт нерухомості гр. ОСОБА_4, за що отримав кошти, тому задоволення позову призведе до повторного та безпідставного збагачення ОСОБА_1

Заслухавши пояснення та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

22.04.2010 між позивачем та відповідачем був укладений, нотаріально посвідчений, Договір іпотеки (5-6), який рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 травня 2013 року (а.с. 9-10) був визнаний недійсним, з підстав невиконання в момент його укладення вимог закону (ст. ст. 203, 215 ЦК України та п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року) щодо отримання згоди органу опіки та піклування на укладення цього договору.

В п. 1 Договору іпотеки зазначалося, що боржник (ОСОБА_2.) позичив у Кредитора суму 29500,00 дол. США, що станом на 22.04.2010 року становило 236000,00 грн., з 8% -ю платою за користування позикою за кожен місяць, яка мала бути повернута до 22.06.2010. В разі порушення виплат встановлювалася штрафна санкція в розмірі 2 % місячних від основної суми боргу.

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу суд виходить з того, що згідно з частиною першою ст. 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ст. 1047 Цивільного кодексу України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 Цивільного кодексу України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 Цивільного кодексу України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка чи інший документ позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей.

У відповідності до правового висновку Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, який відповідно до частини першої ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх судів України, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

В свою чергу, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша ст. 575 Цивільного кодексу України).

За визначеннями, які наведені у ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Основне зобов'язання - це зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Згідно з частиною п'ятою ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

По відношенню до цього слід також зазначити, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, поняття яких законодавцем розкрито у ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України. Тобто суд, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи розглядає справи на підставі поданих сторонами доказів.

Обов'язок щодо доведення певних обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, передбачений частиною третьою ст. 10 та частиною першою ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України

При цьому, у відповідності до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

В свою чергу, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина друга ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України).

Так, посилаючись на обставини щодо порушення своїх прав, внаслідок невиконання відповідачем зобов'язань щодо повернення грошових коштів за договором іпотеки, позивач та його представник жодним чином не підтвердили цих обставин належними та допустимими доказами.

Зазначення у п. 1 Договору іпотеки (а.с. 5) про надання Кредитором (ОСОБА_1.) ОСОБА_2 позики у сумі 29500,00 грн., а також про те, що боржник підтвердив факт отримання цих грошей своїм підписом не може свідчити про укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 саме договору позики та факту її реальної передачі позивачем відповідачу за даним позовом, оскільки відсутньою є законодавчо визначена підстава для вирішення питання про існування боргового зобов'язання, в зв'язку з неукладенням між сторонами письмового договору позики чи складання іншого документу, який свідчив би про фактичне отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_1 вищевказаної суми коштів.

В свою чергу, Договір іпотеки за своєю правовою природою не може вважатися договором позики, оскільки перший лише забезпечує виконання основного зобов'язання, яке в даному конкретному випадку є відсутнім, і забезпечувальне зобов'язання має похідний, а не альтернативний характер основному, а звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне.

Крім того, Договір іпотеки рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 травня 2013 року (а.с. 9-10) був визнаний недійсним, з підстав невиконання в момент його укладення вимог закону, тому в силу частини першої ст. 236 Цивільного кодексу України є недійсним з моменту його вчинення. Також недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина перша ст. 216 Цивільного кодексу України).

З урахуванням вищенаведеного слід констатувати, що позовні вимоги ОСОБА_1 не ґрунтуються на вимогах закону та є доказово непідтвердженими, що є підставою для відмови позивачу у їх задоволенні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 88, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 30.03.2015.