Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Рожина Ю.М.,

суддів - Ковальчук Н.М., Григоренко М.П.,

секретаря судового засідання Шептицької С.С.,

за участю

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

представника відповідача ПАТ „ПриватБанк" Станкевича В.О.,

представника співвідповідача ТДВ „Страхова компанія „Кредо" Лукашина Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк", співвідповідача товариства з додатковою відповідальністю „Страхова компанія Кредо" про відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2014 року в позові відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням позивач в апеляційній скарзі вказує на незаконність та необґрунтованість рішення, невідповідність висновків обставинам справи та прийняття його з порушенням норм матеріального та процесуального права. Доводить, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стали протиправні дії водія ОСОБА_3, який керував транспортним засобом, що належить ПАТ КБ „ПриватБанк", а його винність встановлена рішенням суду, який притягнув водія до відповідальності за порушенням правил дорожнього руху за ст.124 КУпАП та наклав штраф. Зазначає, що він своєчасно повідомив страхову компанію, з якою укладено страховий поліс на транспортний засіб, що йому належить. Але відповіді, або будь-яких дій щодо перевірки обставин події від страховика не надійшло. За таких обставин він самостійно вирішував питання щодо відновлення транспортного засобу. Вказує на те, що відповідач ПАТ КБ „ПриватБанк", роботодавцем якого був водій, що вчинив ДТП, яке застрахувало свою відповідальність у СТ „Кредо", не намагалось з ним зв'язатись, надати про нього інформацію для огляду транспортного засобу та визначення розміру відшкодування. Доводить, що матеріалами справи доведено вартість завданої шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу, яка підлягає відшкодуванню. Вважає, що суд безпідставно не прийняв до уваги докази щодо упущеної вигоди, яка виникла внаслідок неотримання прибутку за період проведення відновлювального ремонту транспортного засобу. Не погоджується із висновком суду щодо відсутності моральної шкоди завданої йому внаслідок ДТП, яка складається із невикористання транспортного засобу при наданні послуг з вимушеного неперевезення пасажирів та втрати його престижу. Вважає, що суд безпідставно відмовив у відшкодуванні витрат пов'язаних із наданням правової допомоги. За викладених обставин просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2013 року ОСОБА_3, перебуваючи в трудових правовідносинах із ПАТ КБ „ПриватБанк", керуючи автомобілем „Фольксваген Кадд"і, за реєстраційним номером НОМЕР_2, що належить на праві власності ПАТ КБ „ПриватБанк", рухаючись в м. Рівне по вул. Соборній, 262, на зупинці громадського транспорту, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно та допустив наїзд на автобус „Мерседес Бенц 612Д" реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_9, який перебував у трудових правовідносинах з приватним підприємцем ОСОБА_1, якому належить транспортний засіб, при наданні послуг у перевезенні пасажирів по маршруту №70 в м. Рівне.

Дана дорожньо-транспортна пригода сталась з вини водія ОСОБА_3, який порушив правила дорожнього руху та постановою Рівненського міського суду від 19 квітня 2013 року притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 340 грн.

Відповідно до полісу №АЕ/2193984 ОСОБА_1 6 січня 2013 року уклав договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із СТзДВ „Гарантія" на транспортний засіб „Мерседес Бенц 612Д" реєстраційний номер НОМЕР_1, який був чинним на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до полісу №АВ/8281704 ПАТ КБ „ПриватБанк" 29 листопада 2012 року уклало договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із ТДВ „Страхова компанія „Кредо" на автомобіль „Фольксваген Кадді", за реєстраційним номером НОМЕР_2 який був чинним на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач в порушення договірних зобов'язань, укладених із страховиком щодо його транспортного засобу, та Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не своєчасно повідомив про настання страхового випадку у вигляді подачі повідомлення встановленого зразка, а тому відсутня відповідальність співвідповідача, який є страховиком.

Колегія суддів не може погодися із таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про існування та дотримання договірних зобов'язань позивача перед страховиком, яким є ТДВ „Страхова компанія „Кредо", якою застрахована цивільно-правова відповідальність ПАТ КБ „ПриватБанк" щодо повідомлення та подання письмової заяви про страховий випадок.

Виходячи з приписів ст.ст.1166,1187 ЦК України та роз'яснення викладеного в п.4 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1 березня 2013 року „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до п.6, вказаної постанови, особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа, враховуючи характер відносин, які між ними склалися, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише у регресному порядку відповідно до статті 1191 ЦК.

За рахуванням обставин справи та норм матеріального права, що регулюють дані правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що відповідальність за відшкодуванням шкоди потерпілому, який є позивачем у справі, покладається на ПАТ КБ „ПриватБанк", який є володільцем джерела підвищеної небезпеки, якому на законній правовій підставі належить автомобіль „Фольксваген Кадді", за реєстраційним номером НОМЕР_2.

Відповідач ОСОБА_3, не може нести відповідальність за завдану шкоду за тих обставин, що він перебував з ПАТ КБ „ПриватБанк" у трудових відносинах, а в силу ч.2 ст.1187 ЦК України відповідальність несе особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Відповідно до ст.6 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настала цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

ПАТ КБ „ПриватБанк" відповідно до полісу №АВ/828170 від 29 листопада 2012 року уклало договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів із ТДВ „Страхова компанія „Кредо" на автомобіль „Фольксваген Кадді", за реєстраційним номером НОМЕР_2, а тому повинно було діяти у відповідності до умов договору страхування та положень ст.ст.979,989 ЦК України та ст.33 п.33.1, 33.2 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", про те, що учасники дорожньо-транспортної пригоди зобов'язані вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

В матеріалах справи відсутні дані про те, що ПАТ КБ „ПриватБанк" дотримався зобов'язання за договором страхування та повідомив ТДВ „Страхова компанія „Кредо" про настання страхового випадку. Не вчинялись такі дії ПАТ КБ „ПриватБанк" також після 19 квітня 2013 року, коли постановою Рівненського міського суду ОСОБА_3 притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП.

Ці обставини підтверджені представником ПАТ КБ „ПриватБанк" під час апеляційного розгляду, що не заперечував представник ТДВ „Страхова компанія „Кредо" про відсутність надходження повідомлення та подання заяви встановленої форми, а за цих обставин аварійний комісар не виїжджав на місце події для огляду транспортних засобів.

Колегія суддів вважає, що саме ПАТ КБ „ПриватБанк", як страхувальник та власник транспортного засобу, яким спричинена шкода транспортному засобу позивача, повинен був повідомити страховика про страховий випадок та надати можливість у визначенні обставин події, характеру та розміру збитків.

Не дотримання таких вимог, що регламентовані ст.ст.33,34 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та в силу п.5 ч.1 ст.991 ЦК страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку.

Тому, доводи відповідача - ПАТ КБ „ПриватБанк", який перекладає обов'язок на позивача повідомити та надати відповідні документи по факту ДТП для ТДВ „Страхова компанія „Кредо" є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального права щодо обов'язку страхувальника.

Відповідно до роз'яснення викладеного в ч.4 п.16 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 1 березня 2013 року „Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

З урахуванням матеріалів справи та за викладених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відшкодування шкоди завданої позивачу покладаються на власника джерела підвищеної небезпеки, яким є ПАТ КБ „ПриватБанк".

Позивач діючи у відповідності до ст.34 п.34.3 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" самостійно обрав експерта, який оглянув пошкоджений транспортний засіб та визначив пошкодження деталей кузова, які підлягали ремонту або заміні.

Визначаючи розмір матеріального збитку, який підлягає відшкодуванню з власника джерела підвищеної небезпеки на користь позивача, колегія суддів виходить з положень ст.ст.1166,1192 ЦК України та фактичної суми встановленої відповідними документами СТО, на якій проводився ремонт.

Відповідно до рахунку фактури та акту виконаних робіт №532 від 15.11.2013 року на ремонт транспортного засобу „Мерседес Бенц 612Д" реєстраційний номер НОМЕР_1, витрачено 8100 гривень, без врахування ПДВ.

Представником відповідача ПАТ КБ „Приватбанк" дана сума не оспорювалась.

При вирішенні позовної вимоги про стягнення упущеної вигоди колегія суддів виходить з наступного.

Доводами апеляційної скарги не обґрунтовується дана позовна вимога.

За приписами ст.22 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Колегія суддів виходить з того, що тягар доведення наявності і обґрунтування розміру втраченої вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Таким чином, незважаючи на те, що неодержаний прибуток - це результат, який не наступив, вимоги про відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди теж повинні бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами на підкріплення реальної можливості отримання потерпілою стороною відповідних доходів у разі, якби друга сторона виконала свої зобов'язання належним чином.

З матеріалів справи не вбачається належного обґрунтування упущеної вигоди, яку позивач не отримав при здійсненні підприємницької діяльності, а розрахунки побудовані на даних, які нічим не підтверджені.

Стягнення моральної шкоди, у відповідності до вимог ст.ст.23,1166 ЦК України, можливе лише при наявності неправомірних дій винної сторони.

Моральною шкодою, у розумінні постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", визнаються втрати немайнового характеру внаслідок моральних та фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичні особі незаконними діями або бездіяльністю, що потягло за собою негативні явища.

З урахуванням обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 500 гривень, що буде відповідати розумності та розміру понесених моральних страждань позивача щодо неправомірних дій відповідача.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а тому наявні підстави для застосування положень ст.307 ЦПК України щодо скасування рішення суду першої інстанції, яке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,307,309,314,316,324,325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 жовтня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк", співвідповідача товариства з додатковою відповідальністю „Страхова компанія Кредо" про відшкодування матеріального збитку та моральної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" на користь ОСОБА_1 матеріальний збиток в розмірі 8100 (вісім тисяч сто) гривень, моральну шкоду в розмірі 500 (п'ятсот) гривень, судові витрати 351 (триста п'ятдесят одна) гривня 20 копійок.

В решті позову відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий Ю.М. Рожин

Судді Н.М. Ковальчук

М.П. Григоренко