У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів:Леванчука А.О., Мазур Л.М., Маляренка А.В., Писаної Т.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 10 грудня 2009 року між нею та ОСОБА_7, ОСОБА_8 було укладено договір позики грошових коштів у сумі 15 тис. доларів США. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 позичені кошти не повернули, у зв'язку з цим вона звернулася з позовом до Дубенського міськрайонного суду Рівненської області, рішенням якого від 22 березня 2013 року стягнуто на її користь солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 133 409 грн. заборгованості за договором позики та судові витрати у сумі 2 511 грн 05 коп. Ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 30 травня 2013 року рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22 березня 2013 року залишено без змін. На виконання рішення суду, яке набрало законної сили, Дубенським міськрайонним судом Рівненської області було видано виконавчий лист від 30 травня 2013 року № 2-1525 про стягнення 135 920 грн 05 коп. Постановою державного виконавця Дубенського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_9 від 10 липня 2013 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду, яке було проведено 21 травня 2014 року.

У зв'язку з тривалим невиконанням відповідачами зобов'язань за договором позики, а саме з часу ухвалення судового рішення і до його виконання, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів збитки у розмірі 42 439 грн 15 коп. та з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 солідарно інфляційні втрати у сумі 14 951 грн 20 коп, 3% річних у сумі 4 792 грн 58 коп, а також 2 500 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 24 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, відділу державної виконавчої служби Дубенського міськрайонного управління юстиції про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 20 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 3% річних від простроченої суми у сумі 4 792 грн. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції та змінити рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із ухваленням нового рішення у справі.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення апеляційного суду не відповідає цим вимогам.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що 10 грудня 2009 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_8 було укладено договір позики, відповідно до умов якого останні отримали від позивача в борг грошову суму у розмірі 15 тис. доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 141,46 доларів США щомісяця та строком повернення цих коштів до 10 грудня 2010 року. Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22 березня 2013 року, яке набрало законної сили, стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 133 409 грн. заборгованості за договором позики, 2 511 грн 05 коп судових витрат, а всього 135 920 грн 05 коп. ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виконали рішення суду лише 25 травня 2014 року.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення 3% річних від простроченої суми, апеляційний суд дійшов висновку, що такі вимоги ОСОБА_6 є підставними й обґрунтованими. Разом з цим відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, суд апеляційної інстанції вважав ці вимоги такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що правила ст. 625 ЦК України поширюються на порушення грошових зобов'язань, які були визначені сторонами в національній валюті - гривнях України, а не в іноземній валюті, що має місце в даному випадку.

Однак з висновком апеляційного суду в цій частині погодитися не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пп. 17, 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні.

Суд не звернув увагу на те, що підставою заявленого позову була ч. 2 ст. 625 ЦК України, положення якої передбачають інфляційні нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого у національній валюті. При цьому, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позов у цій частині не підлягає задоволенню, оскільки договір позики укладено в іноземній валюті та залишив поза увагою те, що судовим рішенням сума боргу була стягнута в національній грошовій одиниці - гривні.

З урахуванням викладеного рішення суду апеляційної інстанції не можна визнати законним і обґрунтованим в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних витрат, а тому судове рішення у цій частині підлягає скасуванню із передачею на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 20 січня 2015 року скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті - рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

Т.О. Писана