У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДьоміна О.О.,
суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,Парінової І.К., Ступак О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Балацька Вікторія Костянтинівна, Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради в особі органу опіки та піклування, про визнання недійсними довіреностей, за касаційною скаргою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2015 рокута ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до суду з позовом про визнання недійсними довіреностей.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 серпня 2015 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просять суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, мотивуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності довіреностей від 11 серпня 2007 року.

Зазначені висновки судів не ґрунтуються на вимогах матеріального та процесуального закону з наступних підстав.

Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є власниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна від 1 червня 2000 року (а. с. 14 т. 1).

11 серпня 2007 року позивачі, на підставі нотаріально посвідчених довіреностей, уповноважили ОСОБА_8 представляти їх інтереси при укладанні договору поруки, іпотечного договору, як іпотекодавців-майнових поручителів, предметом яких квартира АДРЕСА_1, де ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідатимуть за виконання ОСОБА_10 взятих зобов'язань перед кредитором - банком «Універсальний» (а. с. 85, 87 т. 1).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

14 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» (далі - ВАТ «Банк Універсальний») та ОСОБА_10 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання взяла кредит у розмірі 141 100 дол. США зі сплатою 13,45 % річних та з кінцевим строком повернення до 13 серпня 2027 року (а. с. 23).

На забезпечення належного виконання ОСОБА_10 умов вищезазначеного кредитного договору, 14 серпня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний» та ОСОБА_6 та ОСОБА_7, від імені яких діє ОСОБА_8, укладено договір іпотеки предметом якого є квартира АДРЕСА_1 (а. с. 27-32 т. 1).

Постановою слідчого в ОВС відділу розслідування особливо важливих справ та злочинів учинених організованими групами та злочинними організаціями СУ ГУМВС України у Львівській області встановлено, що в період 2004-2010 років у м. Львові керівники релігіозної організації «Посольство Боже», з корисних мотивів, шляхом обману та зловживанням довірою членів цієї організації, використовуючи свою абсолютну та необмежену владу на ними, а також використовуючи методи впливу, умисно розповсюджували серед прихожан завідомо неправдиву інформацію, створюючи у них хибне враження про те, що керівники організації є досвідченими фахівцями у галузі економіки та фінансів, володіють професійними навиками у ефективному розміщенні та примноженні грошових коштів прихожан. Керівники релігіозної організації змушували прихожан на невигідних для них умовах укладати кредитні договори, договори позики та договори іпотеки. Отримані кредитні кошти члени організації, перебуваючи під психологічним впливом, передавали керівникам організації «Посольство Боже», які привласнювали грошові кошти та розпоряджались ними на власний розсуд, не маючи наміру їх повернути. Своїми злочинними діями керівники релігіозної організації незаконно заволоділи чужим майном та спричинили матеріальну шкоду в особливо великих розмірах. Встановлено, що колишньому члену організації ОСОБА_6 нанесено матеріальну шкоду. ОСОБА_6 визнано потерпілим та цивільним позивачем по кримінальній справі (а. с. 33 т. 1).

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 9 грудня 2013 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 14 серпня 2007 року в розмірі 142 815,76 дол. США, що еквівалентно 1 094 282 грн 92 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено (а. с. 129 - 139 т. 1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсними довіреностей від 11 серпня 2007 року позивачі посилались на те, що спірні довіреності вчинені без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили із того, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітній син позивачів проживав у спірній квартирі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не надано та судами не було встановлено.

Разом із тим, відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, презюмується за місцем їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання.

Відповідно до частини четвертої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтерес дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові.

Вищезазначені положення норм матеріального закону судами враховано не було, на порушення вимог процесуального закону судами не було встановлено місця проживання позивачів на момент видачі спірних довіреностей, а також чи була квартира АДРЕСА_1 єдиним та постійним місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_6

Враховуючи зазначене, оскаржувані судові рішення не можуть залишатися в силі, допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 20 травня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 10 серпня 2015 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак