АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Чупікової В. В.,

секретар Тодоряк Г. Д.

за участю представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2015 року,

встановила:

У жовтні 2014 року позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Зазначала, що 2 серпня 2014 року між нею та відповідачкою ОСОБА_4 укладено договір позики, за умовами якого вона передала відповідачці грошові кошти у розмірі 2700 доларів США зі сплатою відсотків, на підтвердження чого відповідачем складено розписку - записи у блокноті.

На звернення про повернення суми боргу відповідачка не відреагувала та борг не повернула.

Після уточнення розміру позовних вимог позивачка просила стягнути з ОСОБА_4 суму основного боргу за договором позики у розмірі 2600 доларів США у гривневому еквіваленті.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2015 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивачки ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 2700 доларів США, відсотки - 121,50 доларів США, що за курсом НБУ складає 36538 гривень 43 коп.

Посилається на неповне з'ясування обстави, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

Такий висновок суду є правильним.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачка зазначала, що між нею та відповідачем виникли договірні правовідносини на підставі договору позики та на підтвердження своїх вимог надала суду копію записів у блокноті, які на її думку підтверджують укладення договору позики між сторонами та отримання відповідачкою коштів у розмірі 2700 доларів США (а. с. 4).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13, від 2 липня 2014 року 2014 року у справі № 6-79 цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції підставно зазначив, що надана позивачем на підтвердження укладення договору позики копія аркушу паперу на якому містяться цифрові записи з підписами навпроти них, оригінал якого досліджено судом, не є підтвердженням укладення між сторонами договору позики.

З її змісту не вбачаються відомості щодо сторін договору, дати його укладення, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача відповідачу як позики із зобов'язанням наступного їх повернення, а також відсутня інформація про умови договору, зокрема сума позики, строк її повернення, а також розмір відсотків за користування позикою тощо.

За своїм змістом поданий позивачем документ не є розпискою у розумінні ч. 2 ст. 1047 ЦК України, який може бути поданий на підтвердження укладення договору позики.

Встановивши, що даний документ не є розпискою, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

У зв'язку з наведеним доводи апелянта про те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги як доказ укладення договору позики записи у блокноті позивачки, не надав належної оцінки поданому позивачем доказу є необґрунтованими.

Апелянт, посилаючись на зміст ч. 2 ст. 1047 ЦК України, зазначає, що законодавець надає право сторонам договору позики на власний розсуд визначити форму та зміст документу, який посвідчує укладення договору позики і це не обов'язково має бути розписка.

Проте у позові позивач на підтвердження укладення договору позики посилався саме на розписку, а не на інший документ.

Поданий позивачем документ містить лише записи дат і розмірів грошових сум, певних розрахунків, підписи певної особи, що не є письмовим документом на підтвердження укладення договору позики та його умов у розумінні статті 207 та частини другої статті 1047 ЦК України.

Відповідно доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач відмовився від призначення почеркознавчої експертизи на спростування належності йому підпису на згаданому документі, не заслухав особисті пояснення відповідача не заслуговують на увагу.

Представник відповідача позову не визнавав, а позивач та його представник не посилалися на належні докази на підтвердження укладення договору позики між сторонами та передачі відповідачеві коштів.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування чи зміни.

Керуючись п.1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Яремко В. В.

Судді : Перепелюк І. Б.

Чупікова В. В.