Справа № 352/2326/14-ц
Провадження № 2/352/104/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої - судді Хоминець М.М.

з участю секретаря Кожуховської О.І.

представника позивача - адвоката Марущака В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на будинковолодіння у порядку спадкування за законом та за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - відділ реєстрації актів цивільного стану Тисменицького районного управління юстиції, ОСОБА_5, про встановлення факту батьківства та визнання права власності на будинковолодіння у порядку спадкування за законом, -

в с т а н о в и в :

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 22.10.2014 р. звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 Івано-Франківської області у порядку спадкування за законом.

04.12.2014 р. на розгляд суду надійшла позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача - відділ реєстрації актів цивільного стану Тисменицького районного управління юстиції, ОСОБА_5, про встановлення факту батьківства та визнання за ним права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 Івано-Франківської області у порядку спадкування за законом.

Ухвалою суду від 15.01.2015 р. обидві цивільні справи об'єднані в одне провадження.

Первісний позов ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що її баба ОСОБА_6 була власником і проживала у будинковолодіння АДРЕСА_1 Тисменицького району Івано-Франківської області. Проте, документ, який посвідчує право власності на спірне будинковолодіння відсутній, право власності не зареєстровано. ІНФОРМАЦІЯ_4 р. її баба ОСОБА_6 померла, після її смерті відкрилась спадщина на все належне їй майно, у тому числі і на спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 Спадщину після смерті баби прийняла матір позивачки ОСОБА_7, яка була дочкою покійної, шляхом фактичного вступу в управління, володіння і розпорядження спадковим майном. Остання забрала та використовувала речі побутового вжитку покійної, доглядала за будинковолодінням, тому відповідно до вимог ст.ст. 529, 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) ОСОБА_7 прийняла спадщину у визначеному законом порядку, однак, своїх спадкових прав не оформила. Після смерті матері ОСОБА_7, що настала ІНФОРМАЦІЯ_5 р., відкрилась спадщина на все належне їй майно, у тому числі і на спірне будинковолодіння. Позивачка як спадкоємець за законом першої черги прийняла спадщину після смерті матері згідно вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини в с. Старий Мартинів Галицького району Івано-Франківської області. Іншими спадкоємцями за законом першої черги є її рідні брати ОСОБА_3 та ОСОБА_8 Однак, останній спадщину після смерті матері не прийняв, у шестимісячний строк після відкриття спадщини не звернувся до нотконтори із заявою про прийняття спадщини, а ІНФОРМАЦІЯ_6 р. також помер. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння державний нотаріус Галицької районної державної нотаріальної контори відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане нерухоме майно. Просила визнати за нею право власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7

Заявлені вимоги за другим позовом ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 Тисменицького району Івано-Франківської області належало його прабабі ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 р. Дочка покійної ОСОБА_7 протягом шести місяців після смерті матері не реалізувала своє право на прийняття спадщини. Згідно вимог ст.548 ЦК УРСР 1963 р. для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій відповідно до ст.549 ЦК УРСР; вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Фактично ОСОБА_7 лише була присутня на похороні своєї матері, інших дій щодо фактичного прийняття спадщини не вчинила, протягом шести місяців після смерті матері не навідувалась до спірного будинкволодіння, не доглядала за ним, жодних речей не забирала та не бажала приймати спадщину. Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Після смерті своєї баби ОСОБА_6 спадщину прийняв батько позивача ОСОБА_8, оскільки єдиний проживав у спадковому будинковолодінні, що підтверджується даними погосподарської книги Липівської сільської ради за 1986-1990 р.р.; ОСОБА_8 постійно проживав зі своєю бабою, до дня її смерті перебував на її утриманні, оскільки з 1987 р. його матір ОСОБА_7 вибула на постійне місце проживання у м. Івано-Франківськ, коли батькові було 17 років. Позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_7 р., зі слів матері ОСОБА_5 його батьком у свідоцтві про народження вказаний ОСОБА_9 Підтвердженням того факту, що ОСОБА_8 був його батьком, є те, що останній протягом тривалого часу з осені 1990 р. проживав у фактичних шлюбних стосунках з матір'ю позивача ОСОБА_5, вели спільне господарство, ОСОБА_8 виховував позивача та опікувався ним як сином. Факт батьківства підтверджується також свідоцтвом про хрещення. Позивач народився та постійно проживав у спірному будинковолодінні разом із батьком до його смерті, що настала ІНФОРМАЦІЯ_6 р., і продовжує там проживати. Після смерті батька позивач прийняв спадщину відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем та на час його смерті був неповнолітнім. Просив встановити факт, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, був його батьком, та визнати за ним право власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_2 та її представник Марущак В.І. у судовому засіданні первісний позов підтримали і просили його задовольнити; позов ОСОБА_4 не визнали і пояснили, що ОСОБА_2 невідомо, що ОСОБА_4 є сином її покійного старшого брата ОСОБА_8; останній, незважаючи на те, що проживав з бабою ОСОБА_6 у спірному будинковолодінні до її смерті і залишився там проживати, спадщину після смерті баби не прийняв, оскільки не відносився до числа спадкоємців за законом і не був утриманцем баби, на день смерті останньої він був повнолітній. Спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняла її дочка ОСОБА_7, яка забрала з будинку матері подушки, ковдри, посуду, фотографії, доглядала за будинковолодінням. Просили у другому позові відмовити.

Позивач за другим позовом ОСОБА_4 у судовому засіданні свій позов підтримав і просив його задовольнити.

Відповідач за двома позовами ОСОБА_3 у судовому засіданні первісний позов своєї сестри визнав, проти його задоволення не заперечував; позов ОСОБА_4 не визнав і пояснив, що йому невідомий той факт, що позивач є сином його брата ОСОБА_8; останній жив з бабою ОСОБА_6 у спірному будинку; коли ОСОБА_8 у 1990 р. пішов в армію, будинок був на замку, вони з мамою приїжджали і доглядали за будинком, відповідач і його брат ОСОБА_10 у цей час навчались у Тлумацькому інтернаті, а сестра ОСОБА_2 жила з матір'ю; мама жила спочатку в Івано-Франківську, потім в Бурштині, а згодом ОСОБА_2 забрала маму до себе в с. Старий Мартинів Галицького району, де мама і померла; спадщину після смерті баби прийняла мама ОСОБА_7, забравши з будинку спадкове майно, а саме подушки, ковдри, частину посуди. Просив відмовити у позову ОСОБА_4

Третя особа за другим позовом ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що з грудня 1988 р. вона почала проживати у фактичних шлюбних стосунках з ОСОБА_8, разом хоронили бабу ОСОБА_8 ОСОБА_6; після смерті баби спірне будинковолодіння успадкував ОСОБА_8, який там з нею постійно жив, підтримували будинок у належному стані, перекрили дах, робили ремонти; коли ОСОБА_8 з 1990 р. до 1992 р. служив в армії, вона проживала у спірному будинку.

Представник третьої особи за другим позовом - відділу рацс Тисменицького РУЮ у судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду справи третя особа повідомлена належним чином.

Вислухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов не підлягає до задоволення, а другий позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Встановлено, що предметом спору у справі є право власності у порядку спадкування за законом на будинковолодіння АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, 1945 року побудови, інвентаризаційна вартість якого на даний час становить 53710 грн. згідно технічного паспорту (а.с.8-12). Власником будинковолодіння, що мало статус робітничого двору, була баба позивачки за первісним позовом ОСОБА_6, що підтверджується відповідним записом у погосподарській книзі Липівської сільської ради Тисменицького району (а.с.61), однак, належний правовстановлюючий документ відсутній.

ОСОБА_6 на час своєї смерті, що настала ІНФОРМАЦІЯ_4 р. (а.с.5), проживала у спірному будинковолодінні разом зі своїм найстаршим повнолітнім внуком ОСОБА_8 Її дочка ОСОБА_7. 19.05.1087 р. вибула з будинковолодіння разом зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_11 - позивачкою за первісним позовом - на проживання до м. Івано-Франківська, у серпні 1988 р. з будинковолодіння до м. Івано-Франківська (до матері) вибули також ОСОБА_10 і ОСОБА_3 - відповідач у справі. У спірному будинку залишився проживати ОСОБА_8

Вказані обставини, які сторонами не заперечувались, підтверджуються випискою з погосподарської книги Липівської сільської ради Тисменицького району (а.с.61-63).

Відповідно до вимог ст.548 чинного на час відкриття спадщини ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з положеннями ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину : 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст.553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі був відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини; вважалося, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини.

Таким чином, прийняття спадщини було правом спадкоємця і залежало виключно від його власного волевиявлення; для прийняття спадщини необхідним було волевиявлення спадкоємця та здійснення ним певних дій.

Судом встановлено, що ОСОБА_7, яка була єдиним спадкоємцем за законом після смерті матері ОСОБА_6, протягом шести місяців з дня відкриття спадщини не зверталася із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини та фактично спадщину не прийняла.

Як підтвердив у судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, у спірному будинку після смерті баби залишився проживати ОСОБА_8, а коли той у 1990 р. пішов в армію, будинок був на замку, вони з мамою приїжджали і доглядали за будинком. Свідок зі сторони позивача за первісним позовом ОСОБА_12 пояснила, що після смерті матері ОСОБА_7 рідше приїжджала у спірний будинок, там жив ОСОБА_8.

З огляду на те, що свідок зі сторони позивача за первісним позовом ОСОБА_13 у листопаді 1989 р. одружилась з братом сторін за первісним позовом ОСОБА_10 і з того часу увійшла в сім'ю ОСОБА_10, суд вважає, що обставини, про які вона свідчила в судовому засіданні, щодо того, що ОСОБА_7 постійно приїжджала до спірного будинку після смерті баби ОСОБА_6, обробляла город, стосуються періоду після листопада 1989 р.

Свідки зі сторони позивача за другим позовом ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 підтвердили у судовому засіданні, що ОСОБА_7 після смерті своєї матері ОСОБА_6 в село не приїжджала, речей зі спірного будинку не забирала.

З урахуванням встановлених обставин суд вважає необґрунтованим твердження сторони позивача за первісним позовом про те, що ОСОБА_7 прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління, володіння і розпорядження спадковим майном, а саме забрала і використовувала речі побутового вжитку покійної (подушки, ковдри, посуду, фотографії), доглядала за будинковолодінням. Вказана сторона не надала суду жодних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_7 забрала зі спірного будинку якісь речі, а долучені дві старі фотографії (а.с.109-110), які за твердженням сторони ОСОБА_7 забрала зі спірного будинку після смерті своєї матері, не можуть бути належним доказом прийняття спадщини у передбачений законом шестимісячний строк, оскільки ці фотографії ОСОБА_7 могла забрати у будь-який час, у тому числі і до смерті матері, коли переїжджала на постійне місце проживання до м. Івано-Франківська.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про необґрунтованість первісного позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_7, у задоволенні якого слід відмовити.

Перша вимога позивача за другим позовом ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства знайшла своє підтвердження у судовому засіданні, тому підлягає до задоволення. Встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_7 р. під час проживання його матері ОСОБА_5 та ОСОБА_8 у фактичних шлюбних стосунках. У свідоцтві про народження (а.с.54) відповідно до вимог ч.2 ст.55 чинного на той час КпШС України запис про його батька проведено за прізвищем матері «ОСОБА_8», ім'я, по батькові та національність батька записані за її вказівкою «ОСОБА_8».

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_14, ОСОБА_17, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_18 підтвердили, що ОСОБА_8, який протягом тривалого часу проживав однією сім'єю з ОСОБА_5, вели спільне господарство, був батьком ОСОБА_4, визнавав останнього своїм сином, піклувався про нього, приймав належну участь у його вихованні. Вказані обставини підтверджуються також письмовими доказами, а саме: свідоцтвом про хрещення (а.с.57), довідкою Липівської ЗОШ (а.с.66).

Вказану вимогу суд вирішує у відповідності з вимогами ст.53 КпШС України та п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (з наступними змінами і доповненнями).

Що стосується другої вимоги ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8, то суд вважає її необґрунтованою, виходячи з наступного.

Встановлено, що ОСОБА_8, який постійно проживав зі своєю бабою ОСОБА_6 у спірному будинковолодінні і залишився там проживати після її смерті, не відносився до числа спадкоємців за законом відповідно до вимог ст.ст. 529-530 ЦК УРСР 1963 р. та, досягнувши на час смерті баби повноліття, не мав права на спадкування згідно з вимогами ст.531 ЦК УРСР, яка передбачала, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого не менше одного року до дня його смерті. Тому ОСОБА_8 не успадкував спірне будинковолодіння після смерті ОСОБА_6

Суд критично оцінює посилання позивача ОСОБА_4 на застосування до спірних правовідносин вимог п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно яких правила книги шостої цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до абз.3 п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 р. застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом; у разі, коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01.01.2004 р., спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться у п.1 листа від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», норми п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 р. і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК УРСР. Пунктом 5 ч.1 ст.555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання за ним права власності на спірне будинковолодіння у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8

На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 548, 549, 553, 555 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), ст.53 КпШС України, керуючись ст.ст. 213-215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Відмовити у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на будинковолодіння у порядку спадкування за законом.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Встановити факт батьківства ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Липівка Тисменицького району Івано-Франківської області, громадянина України, відносно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, актовий запис про народження № 5 від 04 березня 1994 року виконкому Липівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області.

Відмовити у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на будинковолодіння у порядку спадкування за законом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду до Апеляційного суду Івано-Франківської області подається протягом десяти днів з дня його проголошення через Тисменицький районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуюча М.М.Хоминець