Справа № 452/3616/13 Головуючий у 1 інстанції: Марчук І.С.
Провадження № 22-ц/783/1259/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Щербая В.П.

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, Самбірської державної нотаріальної контори про визнання недійсним (скасування) свідоцтва про право на спадщину за заповітом, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржили позивачі.

В апеляційній скарзі посилаються на те, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, таким, що неповно відображає обставини справи. Вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, зазначають, що судом не враховано, що згідно правовстановлюючих документів (договору купівлі-продажу будинку) на який покликається нотаріус у спірному свідоцтві про право на спадщину, відповідач ОСОБА_5 міг успадкувати після батька лише однокімнатний житловий будинок по АДРЕСА_1.

В даному договорі купівлі-продажу міститься ряд істотних незастережених

виправлень. Причому виправлення в двох примірниках цього договору різні.

На підставі такого договору купівлі-продажу будинку по АДРЕСА_1 із незастереженими виправленнями, нотаріус не мав права видавати свідоцтво про право на спадщину.

З інвентаризаційної справи на будинок № 5 (арк. 18) вбачається, що будівля під літером Б-1 в даному домоволодінні, яку відповідач вважає будинком АДРЕСА_1, насправді є сараєм будинку № 5. При цьому домоволодіння № 3 знаходиться за межами домоволодіння № 5, в якому розташований сарай.

В інвентаризаційній справі на будинок № 3 (арк. 26) знаходиться зведений здаточний акт по домоволодінню № 3, складений 31 липня 1947 р., з якого вбачається, що домоволодіння № 3 складається з жилого будинку, веранди, сараю та вбиральні. Такі складові домоволодіння дійсно були в будинку № 3, який належав ОСОБА_6 і не було, зокрема, веранди в сараї будинку № 5.

Вбачається, що посадовими особами Самбірського МБТІ вчинялися протиправні маніпуляції з інвентаризаційними справами на будинки №№ 1, 3, 5 по АДРЕСА_1 з метою незаконно приурочити договір купівлі-продажу будинку № 3 ОСОБА_7 до сараю будинку № 5, який належить позивачам. Працівниками Самбірського МБТІ без жодних правовстановлюючих документів, без жодних документів щодо відводу земельної і ділянки, без рішення про відвод земельної ділянки для будинку № 3, без відведення та рішення про вилучення відповідної частини земельної ділянки для будинку № 5, просто „намальовано" план земельної ділянки з будинком № 3 на земельній ділянці, яка відведена та закріплена за буд. №5.

На арк. 14 інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 знаходиться схем-план цього домоволодіння, складений 1 березня 1945 р. На цьому схемплані житловий будинок має літер „А", а сарай, в якому зараз знаходиться відповідач ОСОБА_5, має літер „А-1".

На арк. 15 інвентаризаційної справи на будинок № 5 знаходиться оціночний акт на будівлі домоволодіння АДРЕСА_1, складений 01 березня 1945 р., тобто одночасно із складенням схемплану, що на арк. 14. В даному оціночному акті зазначені технічні описи конструктивних елементів будівель даного домоволодіння. Зокрема, зазначено, що стіни будівлі літер „А-1" (сарай будинку № 5, який відповідач вважає будинком № 3) збудовані з каменю. Відповідно ж до договору купівлі-продажу, посвідченого Самбірською державною нотаріальною конторою 13 вересня 1957 р., батько відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_7 купив у виконкому Самбірської міської ради дерев'яний будинок та сарай по АДРЕСА_1.

Таким чином, будівля, в якій на даний час знаходиться відповідач ОСОБА_5, по розмірах - висоті приміщень, довжині, ширині, матеріалу стін повністю відповідає сараю, що належить до будинку по АДРЕСА_1 і істотно відрізняється від таких же параметрів будівлі по АДРЕСА_1,3, яку насправді купив батько відповідача, і яку відповідач успадкував.

Вищевказані докази об"єктивно підтверджують позовні вимоги. Відповідач не надав суду жодного доказу, який би спростовував доводи позову та підтверджував його заперечення.

Просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким в задоволити повністю заявлені вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представника ОСОБА_4 на підтримання апеляційної скарги, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Встановлено, що 31 липня 2013 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися із зазначеним позовом посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_5 є власником будинковолодіння АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_7 Відповідач успадкував житловий будинок, що складається із трьох кімнат, кухні, гаражу, розташований на земельній ділянці площею 427 кв. м, що належав померлому на підставі договору купівлі - продажу.

Згідно договору від 13.09.1957 року ОСОБА_7 купив дерев'яний будинок та сарай. Сарай було самовільно переобладнано в кімнату. ОСОБА_7 не отримав права власності на будинок. Спірним свідоцтвом про право на спадщиину порушено їхні права на сарай, який належить до їхнього будинку АДРЕСА_1, у м. Самборі, що підтверджується схем-планом садибної ділянки від 01 березня 1945 року, де вказано, що на садибній ділянці знаходиться будинок та сарай.

Будівля в якій на даний час проживає відповідач ОСОБА_5 по розмірах висоті приміщень, ширині, матеріалу стін повністю відповідає сараю, який належить до їхнього будинку і істотно відрізняється від параметрів будівлі АДРЕСА_1, яку насправді купив батько відповідача.

Нотаріус при видачі спірного спадкового свідоцтва належним чином не перевірив склад спадкового майна та правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно.

Вважали, що відповідач міг успадкувати лише однокімнатний житловий будинок.

Своїми протиправними діями відповідач порушив їхні права на сарай. Тому просили задовольнити позов.

Судом встановлено, що ОСОБА_7 набув право власності на будинковолодіння по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ним та виконкомом Самбірської міської ради, посвідченого Самбірською державною нотаріальною конторою 13.09.1957 року за реєстровим номером 8911. Згідно вказаного договору ОСОБА_7 купив дерев'яний житловий будинок та сарай. Вказане підтверджується зведеним оціночним актом по будинковолодінню № 3 у якому вказано, що дійсна вартість будинку 4980 рублів, вартість сараю 730 рублів.

Із генерального плану ( схеми ) будинковолодіння № АДРЕСА_1, виготовленого Самбірським МБТІ 20.01.1951 року, встановлено, що до будинковолодіння належить житловий будинок, сарай та вбиральня. Сарай межує із житловим будинком спільною стіною.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Самбірської міської ради депутатів трудящих № 284 від 28.06.1957 року ОСОБА_7 продано дерев'яний жилий будинок та сарай, який розташований на земельній ділянці розміром 488 кв. м., що закріплена за житловим будинком АДРЕСА_1, що в м. Самборі.

Рішення виконкому Самбірської міської ради депутатів трудящих від 28 червня 1957 року №284 та договір купівлі-продажу від 16 липня 1957 року в судовому порядку не оспорювалися.

У 1976 році сарай переобладнано у житлову кімнату і кухню, що підтверджено поверховим планом на будинок Самбірського МБТІ від 12.05.1976 року.

Отже судом встановлено, що з 1976 року сарай не існує. З того часу претензій до ОСОБА_7 ніхто не пред'являв. Тільки ОСОБА_7 користувався сараєм як до 1976 року, так і після переобладнання.

Відповідно до рішення виконкому Самбірської міської № 208 від 19.05.1988 року ОСОБА_7 дано дозвіл на капітальний ремонт будинку з частковою заміною дерев'яних стін на цегляні. 03.05.1999 року ОСОБА_7 видано технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду АДРЕСА_1, в якому зазначено, що будинок складається із трьох житлових кімнат. Крім того добудована кімната, кухня, веранда та побудований гараж.

Рішення виконкому Самбірської міської № 208 від 19.05.1988 року позивачами не оспорюється.

17.05.1999 року ОСОБА_7 звернувся до Самбірської міської ради із заявою про прийняття в експлуатацію переобладнаного будинку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1. Рішення про прийняття в експлуатацію будинку виконавчим комітетом Самбірської міської Ради було прийняте на померлу особу, а тому постановою Самбірського міськрайонного суду від 15.06.2010 року скасоване.

ОСОБА_5 став власником житлового будинку №3 по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Самбірською нотаріальною конторою 27 березня 2000 року за реєстровим №2-447.

Встановивши, що при оформленні спадщини по заповіту не виявлено порушень прав позивачів, суд відмовив у задоволенні позову.

Судова колегія погоджується з висновками суду з врахуванням наступного.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Хоча апелянти посилаються, що свідоцтво про право на спадщину суперечить правовстановлюючим документам на дане нерухоме майно, однак ними не представлено доказів, що порушені їх права.

Судовою колегією встановлено, що у 1976 році ОСОБА_7 переобладнав спірний сарай у житлову кімнату та кухню, що підтверджується поверховим планом на будинок АДРЕСА_1 від 12 березня 1976 року і з цього часу сараю, який він купив разом із будинковолодінням, згідно договору купівлі-продажу від 16.07.1957 року не існує.

Із акту загального огляду будинку АДРЕСА_1 станом на 01 листопада 1982 року вбачається, що даний будинок не має господарських споруд.

На той час будинок належав до житлового фонду Самбірської міської Ради та позивачі з батьками проживали в ньому, як наймачі.

Тільки в 1996 році вони та їх батьки набули право власності на квартиру по АДРЕСА_1 шляхом приватизації, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 22.04.1996 року.

Таким чином по стану на 22.04.1996 року, будучи наймачами квартири в будинку по АДРЕСА_1, позивачі на той час не користувались спірним сараєм та в момент приватизації квартири їм не передано його у власність.

При приватизації квартири вони не оспорювали тієї обставини, що спірним сараєм користувався ОСОБА_7

Крім того встановлено, що раніше рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 листопада 2012 року було відмовлено у задоволенні їх позову до ОСОБА_5, Самбірського міжміського бюро технічної інвентаризації про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та сараєм.

Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Львівської області від 29 березня 2013 року вказане рішення суду залишено без зміни.

При цьому в ухвалі вказано, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про приналежність уявного сараю до будинковолодіння АДРЕСА_1 за схем- планом садибної ділянки по АДРЕСА_1 від 01 березня 1945р., генеральним планом цього будинковолодіння від 08 серпня 1945 року, архівною копією виконкому Самбірської міської ради депутатів трудящих №686/27 від 29 вересня 1950 року, схем планом садибної ділянки по АДРЕСА_1 від 03 червня 1954 року, додатком №1 до рішення виконкому №120 від 15 березня 1957 року, ордером №353 від 18 березня 1954 року та іншими документами, не дає суду підстав для задоволення позовних вимог позивачів.

Відповідно до ст.61 ЦПК України ці обставини встановлені Апеляційним судом Львівської області в ухвалі від 29 березня 2013 слід прийняти до уваги.

По даній справі, яка є предметом апеляційного розгляду, судова колегія враховує і те, що земельні ділянки на яких розташовані будинковолодіння по АДРЕСА_2 та будинковолодіння по АДРЕСА_1 на даний час не приватизовані та між ними не встановлені межі, а отже знаходяться у комунальній власності.

В даній справі спір про право користування та розпорядження земельною ділянкою не вирішується.

В засіданні судової колегії апелянти пояснили, що Самбірська міська Рада не подавала позову до ОСОБА_5 щодо спірного будинку та земельної ділянки.

Тому безпідставними є посилання апелянтів на те, що працівниками Самбірського МБТІ без жодних правовстановлюючих документів, без жодних документів щодо відводу земельної і ділянки, без рішення про відвод земельної ділянки для будинку № 3, без відведення та рішення про вилучення відповідної частини земельної ділянки для будинку № 5 просто „намальовано" план земельної ділянки з будинком № 3 на земельній ділянці, яка відведена та закріплена за буд. №5.

У абз.3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Заповіт ОСОБА_7 на момент розгляду справи є дійсним та в судовому порядку недійним не визнавався, позивачами чи іншими особами не оспорювався.

Оскільки не встановлено, що з видачею свідоцтва про право на спадщину порушено права позивачів, тому судом обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду, такі не ґрунтуються на законі спростовуються вищенаведеним.

Отже, висновки суду відповідають обставинам справи, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування його рішення немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 28 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.