У Х В А Л А

Іменем України

20 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Готри Т.Ю.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 на рішення Тячівського районного суду від 10 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Буштинської селищної ради, управління Держземагенства у Тячівському районі, третя особа - реєстраційна служба Тячівського РУЮ про визнання недійсним державного акту та скасування рішення Буштинської селищної ради, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому після уточнення позовних вимог просив суд: скасувати рішення №867 від 03.09.2010 р. Буштинської селищної ради про затвердження технічної документації із землеустрою та передачу у спільну сумісну власність земельної ділянки ОСОБА_5 та ОСОБА_4; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на підставі даного рішення та скасувати його державну реєстрацію.

В обґрунтування позову посилався на те, що 25.10.2004 року ним придбано від радгоспу «Верховина» нерухоме майно - будівлю олійниці, що знаходиться в АДРЕСА_1. Продавець ТОВ «Верховина» надав згоду на вилучення із його землекористування земельної ділянки необхідної для обслуговування даної олійниці.

Вважає що на підставі ст. 120 ЗК України до нього перейшло право користування відповідною земельною ділянкою.

15.06.2007 року йому було надано дозвіл на збір матеріалів щодо відводу в оренду вказаної земельної ділянки, а в 2208 році було виготовлено проект відводу земельної ділянки на умовах оренди, однак суміжний користувач ОСОБА_4 відмовилася погоджувати його.

Ним було подано відповідний позов про зобов'язання погодити межу землекористування, однак під час розгляду даної адміністративної справи відповідачі а підставі оскаржуваного рішення Буштинської селищної ради виготовили державний акт.

На підставі наведеного просив суд задовольнити позов.

Рішенням Тячівського районного суду від 10 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 ставлять питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначають, що суд неповно з'ясував обставини, які мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а його висновку не відповідають фактичним обставинам справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частино. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи встановлено, що 25.10.2004 року між ТзОВ «Верховина» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу згідно якого останній придбав нерухоме майно - будівлю олійниці за адресою АДРЕСА_1. Пунктом 2 даного договору вказано, що будівля олійниці площею 270,2 кв.м., знаходиться на земельній ділянці, норму якої не встановлено, приватизація якої не проводилася, а соромлення права власності на неї зобов'язався провести Покупець (т.1 а.с.23).

Рішенням Буштинської селищної ради від 15.06.2007 року дано дозвіл на збір матеріалів щодо відводу в оренду земельної ділянки ПП ОСОБА_2 по АДРЕСА_2, для підприємницької діяльності (обслуговування олійниці та мебельного цеху) (т.1 а.с.24).

Також з матеріалів справи вбачається, що рішенням Буштинської селищної ради №867 від 03.09.2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо передачі у спільну сумісну власність земельної ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,0574 га по АДРЕСА_3, а також передано вказану земельну ділянку їм у спільну сумісну власність (т.1 а.с.26).

На підстав даного рішення виготовлено відповідний Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ЯЛ №24516 (т.1 а.с.15-17).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо порушення його прав чи інтересів оспорюваним рішенням та державним актом.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З позовної заяви вбачається, що позивач просить визнати незаконним рішення органу місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки та державний акт, виданий відповідачам на підставі даного рішення, з тих підстав, що зазначена земельна ділянка відповідачів накладається на земельну ділянку, на яку в нього виникло право користування внаслідок придбання приміщення олійниці та млину згідно договору купівлі-продажу від 25.10.2004 року.

Згідно приписів ст. 120 ЗК України (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі-продажу) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчужені будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Встановлено, що відразу після придбання нерухомого майна позивачем не було оформлено відповідний договір оренди земельної ділянки з конкретно визначеним межами та розмірами.

Лише у 2007 році позивачем отримано дозвіл на збір матеріалів щодо відводу в оренду даної земельної ділянки, а в 2008 році виготовлено відповідний проект (т.1 а.с.160-185).

При цьому згідно приписів чинної редакції ст. 120 ЗК України позивач має право на користування (отримання в оренду) земельної ділянки необхідної для обслуговування та користування придбаної ним споруди, оскільки в протилежному випадку буде порушено принци юридичного слідування долі земельної ділянки за нерухомим майном, що на ній розташоване.

Однак стосовно даного проекту, на який посилається позивач як на доказ, що підтверджує накладення земельної ділянки відповідачів на земельну ділянку, яка повинна бути в його користуванні колегія суддів враховує, що відповідно до роз'яснень викладених в п.18-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. Розмір земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, визначається шляхом проведення за клопотанням сторін експертизи з врахуванням чинних нормативних документів у галузі будівництва, санітарних норм та правил тощо.

Таким чином даний проект не може братися як належний та допустимий доказ на підтвердження розміру та меж земельної ділянки необхідної для користування та обслуговування придбаної позивачем олійниці, оскільки на підтвердження даних обставин слід проводити відповідну експертизою.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами апеляції щодо порушення судом норм процесуального права, а саме не призначення такої судової експертизи. Відмова суду першої інстанції в задоволенні клопотання позивача про проведення земельно-технічної експертизи по даній справі є незаконною.

В порядку ч.4 ст. 10 ЦПК України, апеляційним судом здійснено сприяння позивачу (апелянту) щодо встановлення даних обставин та ухвалою від 05.12.2014 року призначено по даній справі судову земельно-технічну експертизу з метою визначення розміру та конфігурації земельної ділянки необхідної для обслуговування та користування придбаної позивачем олійниці та можливого накладення на неї земельної ділянки відповідачів. Проведення даної експертизи було доручено експерту ОСОБА_6, а оплату її проведення покладено на ОСОБА_2 (т.2 а.с.11-14).

Згідно висновку експерта №154/02-15 визначено розмір та конфігурацію земельної ділянки необхідної для обслуговування та користування нерухомим майном - олійницею, яка належить позивачу, та встановлено, що така земельна ділянка не буде накладатися на земельну ділянку відповідачів (т.2 а.с.28-43).

Узагальнюючи наведене колегія суддів констатує, що матеріалами справи спростований факт накладення земельної ділянки відповідачів на земельну ділянку, що необхідна для обслуговування та користування нерухомим майном позивача.

За таких обставин висновок суду першої інстанції щодо відсутності факту порушення прав та інтересів позивача оспорюваним рішенням та державним актом - є правильним.

Доводи апеляційної скарги не спростовують даного висновку, а відтак підлягають відхиленню.

Таким чином колегія суддів констатує, що судом першої інстанції правильно вирішено справу по суті. Хоча при цьому судом було допущено порушення норм процесуального права (щодо не призначення експертизи), однак таке не може бути підставою для зміни чи скасування судового рішення так як це не призвело до неправильного вирішення справи (ч.3 ст. 309 ЦПК України).

За таких обставин, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від 10 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді