Справа №2/489/709/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

10 березня 2015 р. Ленінський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого - судді Губницького Д.Г., при секретарі Наумкіній І.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 р. позивачка звернулася до суду із позовом, яким просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, та зняти їх з реєстрації. В подальшому уточнила позов, і як підставою для втрати відповідачами право користування вказала втрату у ОСОБА_2 і ОСОБА_3 права власності на дані квартиру. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між нею та ОСОБА_2 укладений договір довічного утримання, який розірваний за рішенням суду, а тому відсутні підстави для подальшого користування квартирою, окрім цього, відповідачі в квартирі не проживають.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, зазначила, що ОСОБА_3 вона не знає, і на яких підставах відповідачка має право користування її квартирою їй невідомо.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися.

Суд заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання про необхідність позов задовольнити.

Відповідно до довідки ОСББ "Іртиш", у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (а.с. 6). Власником особового рахунку зазначена ОСОБА_2 (а.с. 6).

Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2014р. повернуто квартиру АДРЕСА_1 у власність ОСОБА_4 (а.с. 8). Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2014р. дане рішення залишене без змін (а.с. 14).

Зазначеним рішенням встановлено, що 29 вересня 2008 р. було нотаріально посвідчено договір за реєстровим 4775, за яким ОСОБА_4 продала ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2.Наступного дня, 30 вересня 2008 р. було посвідчено нотаріально договір за реєстровим 2337, за яким ОСОБА_4 купила у ОСОБА_2 належну їй квартиру АДРЕСА_3. 22 жовтня 2008 р. ОСОБА_4 уклала з ОСОБА_2 договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори 22 жовтня 2008 р., реєстровий №5-1558. Нотаріусом одночасно накладено заборону на відчуження квартири, реєстровий №5-1561, до припинення або розірвання довічного утримання. Договором передбачено, що ОСОБА_2 зобов'язується довічно утримувати ОСОБА_4, забезпечувати її харчуванням, одягом та доглядом, необхідною допомогою, а також надати її в безоплатне довічне користування квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8).

Як зазначено вище, договір довічного утримання був розірваний рішенням суду.

Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.10.2014р., право власності на квартиру АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_4, обтяження на квартиру припинено (а.с. 9,10).

Згідно акту про не проживання від 22 грудня 2014р., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_6 не проживають (а.с. 7). Відповідно до довідки адресно-довідкового бюро, ОСОБА_3 на території Миколаївскої області не значиться (а.с. 23).

Аналізуючи встановлені судом обставини, суд дійшов до висновку, що між сторонами склалися правовідносини як власника та колишнього власника житла.

Виходячи зі змісту статті 346 ЦК України, право власності ОСОБА_2 на квартиру припинено внаслідок розірвання договору довічного утримання та повернення квартири у власність ОСОБА_4

Інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013р. "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" втрату права користування житловим приміщенням визначено як наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. За такого, власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування.

Отже, вимога ОСОБА_4 про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням обгрунтована та підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, наприклад, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

За такого, вимога про зняття реєстрації відповідачів задоволенню не підлягає, оскільки дана вимога є взаємовиключною вимозі про визнання втратившими права користування та з огляду на обставини справи не відповідає способу захисту порушеного права.

Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню.

На підставі статті 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути в рівних частинах судовий збір в розмірі 243,60 грн., тобто по 121,80 грн. з кожного.

Керуючись ст. 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2, ОСОБА_3 по 121,80 грн. з кожної.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення - в тому ж порядку і в той самий термін, який обраховується з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом десяти днів з дня отримання його копії

Суддя Д.Г. Губницький