АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Куценко Т.Р., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, безпідставно отриманих грошових коштів, інфляційних та 3% річних та відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу, безпідставно отриманих грошових коштів, інфляційних та 3% річних та відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_4 за договором позики від 19 грудня 2011 року отримав у ОСОБА_2 в борг 12 000,00 грн., про що була складена розписка. Строк повернення боргу в розписці не встановлено.

Письмову вимогу про повернення коштів представник позивача надіслав по пошті відповідачу 23 квітня 2015 року.

08 червня 2015 року ним було отримано повернення поштового відправлення за закінченням терміну зберігання. Станом на час звернення до суду борг ОСОБА_4 позивачу не повернув. Також розмір процентів за користування позикою склав 4730,66 грн.

Згідно розписки від 21 липня 2011 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 20 000,00 грн. для здійснення електричного вводу за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Р. Люксембург, буд. 8-д згідно з кошторисом.

Згідно розписки від 25 серпня 2011 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 24 000,00 грн. на виконання електромонтажу та узаконення за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Р. Люксембург, буд. 8-д згідно з кошторисом.

Роботи відповідачем виконані частково (в частині облаштування тимчасового електроживлення на суму 4200,00 грн., придбання кабелю електричного на суму 11 200,00 грн., всього на суму : 4200,00 + 11 200,00=15 400,00 грн.). Таким чином, грошові кошти в розмірі 44 000,00-15 400,00 = 28 600,00 (грн.) безпідставно отримані відповідачем. Також розмір інфляційних втрат склав 17219,40 грн., та 3% річних 3072,34 грн. При здійсненні електричного вводу за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Р. Люксембург, 8 відповідачем двічі самовільно та незаконно було підключене електропостачання, що підтверджується актами ПАТ «Дніпрообленерго» від 17.11.2011 та 21.11.2011. У звязку з зазначеними порушеннями: працівником ПАТ «Дніпрообленерго» здійснювались двічі відключення від електропостачання (17.11.2011 та 21.11.2011), як санкція за скоєне порушення; електропостачальнику позивачем сплачені з вини відповідача штрафні санкції на суму 23 793,94 грн.; із-за відсутності електропостачання з вини відповідача використовувався бензогенератор, що потягнуло додаткові витрати на суму 23 500,00 грн., та підтверджується розпискою від 10.01.2012.

З урахуванням всіх обставин позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 12 000 грн., проценти по договору позики в сумі 4 730, 66, безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 28 600 грн., інфляційні витрати в розмірі 17 219, 40 грн., 3% річних в розмірі 3 072, 34 грн., збитки в розмірі 47 293, 94 грн., а всього 112 916, 34 грн. А також судовий збір та витрати на послуги адвоката.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, безпідставно отриманих грошових коштів, інфляційних витрат, 3% річних та відшкодування матеріальної шкоди, задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 12 000 грн., проценти за договором позики в сумі 4 730 грн. 66 коп., судові витрати у розмірі 315 грн. 40 коп., а всього 17 045 грн. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 за договором позики від 19 грудня 2011 року отримав у ОСОБА_2 в борг 12 000 грн., що підтверджується розпискою про отримання коштів, копія якої міститься в матеріалах справи.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що в порушення зазначених норм закону відповідач свої зобовязання не виконав та не повернув позивачу кошти в розмірі 12 000 грн. На письмову вимогу від 23 квітня 2015 року, яку представник позивача надіслав по пошті відповідачу 08 червня 2015 року ним було отримано повернення поштового відправлення за закінченням терміну зберігання. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд виходив з того, що свої зобов'язання про позику позивач виконав повністю, але відповідач в добровільному порядку не повернув кошти, та згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу.

Оцінюючи позовні вимоги в частині стягнення процентів від суми позики суд прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача 4730,66 грн. згідно розрахунку наданому позивачем.

В цій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом

В апеляційній скарзі заявник посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на те, що судом не у повному обсязі вивчені всі обставини справи, а саме наявність у позивача розписок на суму 20 000 та 24 000 грн. щодо отримання відповідачем грошових коштів та доказів про спричинення матеріальної шкоди позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів в розмірі 28600 грн, інфляційних втрат в розмірі 17219,4 грн., 3% річних в розмірі 3072,34 грн., та збитків в розмірі 47293,94 грн., суд послався на те, належних та достатніх доказів на підтвердження права вимоги та отримання вказаних коштів, а також на підтвердження причинно-наслідкового звязку між діями та бездіяльністю відповідача, та збитками завданими позивачу, суду надано не було.

У відповідності до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З розписок наданих позивачем на суму 20 000 грн. від 21 липня 2011 року (а.с. 7) та на суму 24 000 від 25 серпня 2011 року вбачається, що вказані суми грошей отримані відповідачем для проведення відповідних робіт, а тому вказані розписки не можуть бути визнані договорами позики. Крім того, з виниклих правовідносин про отримання грошових коштів для виконання робіт відсутнє зобовязання про їх повернення і правова природа укладеного між сторонами договору не є підставою для застосовування ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатньої правової підстави, стягнення коштів з відповідача, на що вказує представник позивача.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що суд залишив поза увагою вимогу позивача щодо компенсації судових витрат, повязаних з правовою допомогою адвоката.

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що позивач уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_3

Вартість послуг надання правової допомоги замовнику складає 150 грн./час. Проте в матеріалах справи відсутній акт виконаних робіт.

Крім того, надана позивачем квитанція про оплату 1000 грн. не є належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки на містить інформацію за які саме дії адвоката сплачена вказана сума коштів.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає матеріалам справи та вимоги закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді Е.Л.Демченко

ОСОБА_5

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Волошина М.П.,

суддів - Куценко Т.Р., Демченко Е.Л.,

при секретарі - Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, безпідставно отриманих грошових коштів, інфляційних та 3% річних та відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу, безпідставно отриманих грошових коштів, інфляційних та 3% річних та відшкодування матеріальної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_4 за договором позики від 19 грудня 2011 року отримав у ОСОБА_2 в борг 12 000,00 грн., про що була складена розписка. Строк повернення боргу в розписці не встановлено.

Письмову вимогу про повернення коштів представник позивача надіслав по пошті відповідачу 23 квітня 2015 року.

08 червня 2015 року ним було отримано повернення поштового відправлення за закінченням терміну зберігання. Станом на час звернення до суду борг ОСОБА_4 позивачу не повернув. Також розмір процентів за користування позикою склав 4730,66 грн.

Згідно розписки від 21 липня 2011 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 20 000,00 грн. для здійснення електричного вводу за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Р. Люксембург, буд. 8-д згідно з кошторисом.

Згідно розписки від 25 серпня 2011 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 24 000,00 грн. на виконання електромонтажу та узаконення за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Р. Люксембург, буд. 8-д згідно з кошторисом.

Роботи відповідачем виконані частково (в частині облаштування тимчасового електроживлення на суму 4200,00 грн., придбання кабелю електричного на суму 11 200,00 грн., всього на суму : 4200,00 + 11 200,00=15 400,00 грн.). Таким чином, грошові кошти в розмірі 44 000,00-15 400,00 = 28 600,00 (грн.) безпідставно отримані відповідачем. Також розмір інфляційних втрат склав 17219,40 грн., та 3% річних 3072,34 грн. При здійсненні електричного вводу за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Р. Люксембург, 8 відповідачем двічі самовільно та незаконно було підключене електропостачання, що підтверджується актами ПАТ «Дніпрообленерго» від 17.11.2011 та 21.11.2011. У звязку з зазначеними порушеннями: працівником ПАТ «Дніпрообленерго» здійснювались двічі відключення від електропостачання (17.11.2011 та 21.11.2011), як санкція за скоєне порушення; електропостачальнику позивачем сплачені з вини відповідача штрафні санкції на суму 23 793,94 грн.; із-за відсутності електропостачання з вини відповідача використовувався бензогенератор, що потягнуло додаткові витрати на суму 23 500,00 грн., та підтверджується розпискою від 10.01.2012.

З урахуванням всіх обставин позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі 12 000 грн., проценти по договору позики в сумі 4 730, 66, безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 28 600 грн., інфляційні витрати в розмірі 17 219, 40 грн., 3% річних в розмірі 3 072, 34 грн., збитки в розмірі 47 293, 94 грн., а всього 112 916, 34 грн. А також судовий збір та витрати на послуги адвоката.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, безпідставно отриманих грошових коштів, інфляційних витрат, 3% річних та відшкодування матеріальної шкоди, задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 12 000 грн., проценти за договором позики в сумі 4 730 грн. 66 коп., судові витрати у розмірі 315 грн. 40 коп., а всього 17 045 грн. 40 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин справи просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 за договором позики від 19 грудня 2011 року отримав у ОСОБА_2 в борг 12 000 грн., що підтверджується розпискою про отримання коштів, копія якої міститься в матеріалах справи.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Судом встановлено, що в порушення зазначених норм закону відповідач свої зобовязання не виконав та не повернув позивачу кошти в розмірі 12 000 грн. На письмову вимогу від 23 квітня 2015 року, яку представник позивача надіслав по пошті відповідачу 08 червня 2015 року ним було отримано повернення поштового відправлення за закінченням терміну зберігання. Після звернення позивача до суду відповідач так і не повернув суму боргу.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині, суд виходив з того, що свої зобов'язання про позику позивач виконав повністю, але відповідач в добровільному порядку не повернув кошти, та згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу.

Оцінюючи позовні вимоги в частині стягнення процентів від суми позики суд прийшов до вірного висновку про стягнення з відповідача 4730,66 грн. згідно розрахунку наданому позивачем.

В цій частині рішення суду не оскаржується, а тому не переглядається апеляційним судом

В апеляційній скарзі заявник посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на те, що судом не у повному обсязі вивчені всі обставини справи, а саме наявність у позивача розписок на суму 20 000 та 24 000 грн. щодо отримання відповідачем грошових коштів та доказів про спричинення матеріальної шкоди позивачу.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів в розмірі 28600 грн, інфляційних втрат в розмірі 17219,4 грн., 3% річних в розмірі 3072,34 грн., та збитків в розмірі 47293,94 грн., суд послався на те, належних та достатніх доказів на підтвердження права вимоги та отримання вказаних коштів, а також на підтвердження причинно-наслідкового звязку між діями та бездіяльністю відповідача, та збитками завданими позивачу, суду надано не було.

У відповідності до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

З розписок наданих позивачем на суму 20 000 грн. від 21 липня 2011 року (а.с. 7) та на суму 24 000 від 25 серпня 2011 року вбачається, що вказані суми грошей отримані відповідачем для проведення відповідних робіт, а тому вказані розписки не можуть бути визнані договорами позики. Крім того, з виниклих правовідносин про отримання грошових коштів для виконання робіт відсутнє зобовязання про їх повернення і правова природа укладеного між сторонами договору не є підставою для застосовування ст. 1212 ЦК України, яка регулює випадки набуття майна або його збереження без достатньої правової підстави, стягнення коштів з відповідача, на що вказує представник позивача.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що суд залишив поза увагою вимогу позивача щодо компенсації судових витрат, повязаних з правовою допомогою адвоката.

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, відносяться, зокрема, витрати на правову допомогу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що позивач уклав договір про надання правової допомоги з адвокатом ОСОБА_3

Вартість послуг надання правової допомоги замовнику складає 150 грн./час. Проте в матеріалах справи відсутній акт виконаних робіт.

Крім того, надана позивачем квитанція про оплату 1000 грн. не є належним та допустимим доказом у даній справі, оскільки на містить інформацію за які саме дії адвоката сплачена вказана сума коштів.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає матеріалам справи та вимоги закону, що регулює зазначені правовідносини, підстав для його скасування не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 13 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду чинна з моменту проголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.П.Волошин

Судді Е.Л.Демченко

ОСОБА_5