Справа № 752/3270/15-ц
Провадження по справі № 2/752/2812/15
30.04.2015 року м.Київ
Голосіївський районний міста Києва
в складі: головуючого-судді - Сальникової Н.М.,
секретаря - Коркіної М.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання, -
24.02.2015 року позивач звернулася до Голосіївського районного суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання.
Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві приватної власності належить 42/100 частини квартири АДРЕСА_1 проте остання позбавлена безперешкодної можливості користуватись та розпоряджатись належним їй майном, оскільки в даному житловому приміщенні зареєстрований відповідач по справі, який не проживає у спірному житлі внаслідок продажу спірного житла з прилюдних торгів і зміни власника. Просила задовольнити позов, з викладених у ньому підстав, виселивши відповідача зі спірного житла та зобов'язавши останню не чинити перешкод у користуванні та розпорядженні належним на праві власності майном.
Позивач не прибула в судове засідання, попередньо надавши заяви про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, наполягаючи на розгляді справи на підставі заявленого нею позову та наданих письмових доказів, надала згоду на заочний розгляд справи.
Відповідач, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце проведення розгляду справи, в судове засідання не з'явився, жодних клопотань завчасно про відкладення судового розгляду до суду не надсилав.
Третя особа не забезпечила явку свого представника, завчасно надіславши заяву про розгляд справи за їх відсутності.
Враховуючи те, що сторони до судового засідання не з'явилися, керуючись ч.2 ст.197 ЦПК України суд розглянув справу без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Згідно ст.224 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, вивчивши та дослідивши докази по справі, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Положеннями ст.10 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, з огляду на ч.2 ст.11 та ч.3 ст.27 ЦПК України, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Відповідно до вимог ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Стаття 41 Конституції України гарантує непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Приватна власність охороняється державою, що забезпечує його недоторканність і саме в чинність цього ніхто не може бути обмеженим у його здійсненні.
У відповідності зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованого Верховною Радою України 17.07.97 р., яка згідно із ст.9 Конституції України є частиною законодавства, ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Правом власності, згідно ч.1 ст.316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
В судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорюється, що підтверджується матеріалами цивільної справи, позивачеві на праві приватної власності належить 42/100 частини квартири АДРЕСА_1, що знаходиться по вул. Васильківській в м. Києві /а.с.6-8/.
Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст.150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Факт реєстрації відповідача по справі в 42/100 частини квартири АДРЕСА_1 з огляду на положення ч.1 ст.61 ЦПК України, доказуванню не підлягає.
Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном.
Оскільки власник має право користуватись та розпоряджатись своїм майном на свій розсуд, а відповідач ОСОБА_2 не набував самостійного права користування житловим приміщенням, то вимога позивача до сторонньої особи, з огляду на положення ст.391 ЦК України, про звільнення займаного ним житлового приміщення є правомірною і підлягає задоволенню.
Позивач в позовній заяві, окрім визнання особи такою що втратила право користування житловим приміщенням відповідача по справі, просить суд зобов'язати структурний підрозділ держаної міграційної служби в м.Києві зняти його з реєстраційного обліку.
Порядок реєстрації місця проживання фізичних осіб регламентується Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Виходячи з системного аналізу судової практики та керівних роз ясень судів касаційної інстанції, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, а відтак позовна вимога про зняття відповідача з реєстраційного обліку підлягає задоволенню.
Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати /а.с.1/.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.64,150 ЖК України, ст.ст.317,319,391 ЦК України, ст.ст.212-213,215, 224-226 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - 42/100 частини квартири АДРЕСА_1.
Зобовязати Голосіївський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м.Києві зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 243 грн 60к.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем до Апеляційного суду м.Києва через Голосіївський районний суд шляхом подання в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Суддя Н.М. Сальникова