Справа №475/1089/14-ц 20.04.2015 20.04.2015 20.04.2015
Провадження №22-ц/784/810/15
Головуюча першої інстанції: Вадовська А.В.
Категорія: 55 Доповідач апеляційного суду: Галущенко О.І.
УХВАЛА

Іменем України

20 квітня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Галущенка О.І.

суддів: Серебрякової Т.В.

Самчишиної Н.В.

із секретарем

судового засідання - Богуславською О..М.

з участю:

представника

відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_5 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 05.02.2015 р., ухваленого у справі за

позовом

ОСОБА_6 до приватного підприємця ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по заробітній платі, невиплаченої при звільненні працівника,

встановила:

27 серпня 2014 р. ОСОБА_6 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні.

Позивачка зазначала, що з 02.08 2006 р. по 04.03.2013 р. працювала у відповідача на посаді продавця продовольчих товарів на підставі трудового договору, зареєстрованого у Доманівському РЦЗ .

Трудовий договір розірвано сторонами на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Проте, при звільненні їй не було виплачено заробітну плату за період з листопада 2010 р. по день звільнення у розмірі 28859 грн. та грошова компенсація за невикористані відпустки за період з серпня 2006 р. по день звільнення у розмірі 5873 грн. 40 коп.

У зв'язку з безпідставною затримкою розрахунку підлягає сплаті на її користь також середній заробіток за увесь час затримки у розмірі 19990 грн. 44 коп.

Посилаючись на викладене та порушення її трудових прав, просила задовольнити її позовні вимоги і стягнути з підприємця 54722 грн. 84 грн. у рахунок заборгованості із заробітної плати, компенсації відпусток, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку, допустивши негайне виконання судового рішення у розмірі середньомісячного заробітку 1110 грн. 58 коп.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 05.02.2015 р. ухвалено про задоволення позову частково.

Цим рішенням стягнуто з ОСОБА_5 на користь позивачки 28857 грн. заборгованості по заробітній платі, невиплаченої при звільненні працівника, 5872 грн.05 коп. компенсації за невикористану відпустку; 19728 грн. 46 коп. в рахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, а всього 54457 грн. 51 грн.

Рішення в частині стягнення середньомісячної заробітної плати у розмірі 1110 грн. 42 коп. звернуто до негайного виконання.

Стягнуто з відповідача на користь держави 544 грн. 58 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати ухвалене рішення посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права.

Зокрема, апелянт вважав, що він належним чином виплачував заробітну плату позивачці та розрахувався з нею при звільненні, а остання пропустила встановлений законом трьохмісячний термін для звернення з позовом, а суд цих обставин не врахував.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Згідно з правилами ст. 110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри і підстави відрахувань та утримань, сума заробітної плати, що належить до виплати.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати передбачено також і частиною першою ст. 1 Закону України «Про оплату праці» який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_6 з 02.08 2006 р. по 04.03.2013 р. працювала у відповідача на посаді продавця продовольчих товарів на підставі трудового договору, зареєстрованого у Доманівському РЦЗ .

Трудовий договір розірвано сторонами на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України.

Цим договором передбачена оплата праці у розмірі мінімальної заробітної плати гарантованої державою, а тривалість відпустки 24 календарних днів, відповідно до ст. 6 Закону України «Про відпустки».

На підтвердження своїх заперечень проти позову щодо розміру виплаченої заробітної плати та періоду, за який її сплачено, відповідачем надано довідки форми 1-ДФ, індивідуальні відомості про застраховану особу та записи в книзі про нараховану заробітну плату за період з 2011 р. по день розірвання трудового договору.

З книги вбачається, що позивачці нарахована за 2011 рік заробітна плата у розмірі 7337 грн. 20 коп., за 2012 р.- 13308 грн. 77 коп. та за 2013 р.- 2432 грн. 79 коп.

Суд належним чином дослідив обставини справи, на підтвердження яких надані зазначені докази, дав їм належну юридичну оцінку та прийшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог позички, виходячи з того, що відповідачем не надано доказів, які б підтверджували фактичне отримання нарахованих сум з особистим підписом працівника у відповідній відомості чи іншому видатковому документі, відповідно до положень ст. 110 КЗпП України та вимог наказу Держкомстату від 05.12.2008 р. № 489 щодо форм розрахункових та облікових документів.

Відсутність таких документів з особистим підписом працівника про фактичне отримання заробітної плати позбавляє відповідача можливості довести обгрунтованість своїх заперечень щодо повного розрахунку із звільненим працівником.

При цьому суд правильно виходив з того, що надані відповідачем докази підтверджують лише факти утримання податків із нарахованої заробітної плати позивачки та сплату внесків до відповідних фондів роботодавцем, але не підтверджують належним чином реальну виплату нарахованої заробітної плати.

Судом обґрунтовано не прийняті до уваги посилання відповідача на перебування позивачки у відпустці по догляду за дитиною, оскільки з наданих до суду першої інстанції доказів вбачається, що в період, який зазначено у наказі підприємця, вона фактично продовжувала працювати на умовах визначених трудовим договором.

До суду апеляційної інстанції управлінням соціального захисту Доманівської РДА надано довідку від 09.04.2015 р. про те, що позивачка після народження дитини продовжувала працювати у режимі повного робочого дня, а допомогу по догляду за дитиною отримувала її старша донька.

Також не надано відповідачем належних доказів на підтвердження перебування позивачки у відпустках за відпрацьований період, як це передбачено ст. 79 КЗпП, та ст.10 Закону України «Про відпустки», чи сплату грошової компенсації відповідно до положень ст. 83 КЗпП.

Повно та всебічно дослідивши зазначені обставини справи, суд дав належну юридичну оцінку наданим доказам та з врахуванням вимог ст. 116 КЗпП України, обгрунтовано ухвалив про стягнення на користь позивачки вказаної заборгованості.

Також обґрунтовано постановлено про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та грошової компенсації за відпустки.

Розмір заборгованості визначено судом з врахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати ( затв. постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р. та вимог ст. 117 КЗпП України.

Посилання апеляційної скарги на відсутність заборгованості не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновків суду про недоведеність факту повного розрахунку з позивачкою, як підчас дії трудового договору, так і після його розірвання.

Безпідставними слід вважати посилання на пропуск строку звернення до суду, оскільки його перебіг починається з дня, коли працівник дізнався, або повинен був дізнатися про те, що роботодавець з ним фактично розрахувався.

У справі даних про те, що відповідач фактично провів розрахунок з позивачкою та що з цього моменту почався перебіг відповідного строку, не встановлено.

Інші доводи також не підлягають врахуванню, оскільки не впливають на правильність висновків суду першої інстанції.

Встановлене не дає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314-315 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити, а рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 05.02.2015 р. - залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.І.Галущенко

Судді: Т.В. Серебрякова

Н.В. Самчишина