У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів: Євтушенко О.І.., Іваненко Ю.Г.,
Завгородньої І.М., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: Октябрська районна в м. Полтаві рада, Приватне підприємство «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», Реєстраційна служба Полтавського міського управління юстиції, про поділ в натурі житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, визнання права власності на нерухоме майно, як самостійний об'єкт права власності, встановлення порядку користування земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що йому на праві спільної часткової власності належить Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 05 квітня 2013 року. Інша Ѕ частини вказаного будинку належала на праві власності ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Єдиним спадкоємцем ОСОБА_8 є її дочка - ОСОБА_7, однак остання з моменту смерті своєї матері не вчинила жодних дій щодо прийняття спадкового майна.

Оскільки у нього як у співвласника будинку відсутня можливість розпоряджатися власним майном, так як для цього потрібна відмова від переважного права купівлі частки іншого співвласника, просив поділити в натурі житловий будинок по АДРЕСА_1, що перебуває у спільній частковій власності, та встановити порядок користування земельною ділянкою.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 жовтня

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у позові, суди керувалися тим, що відповідачка прийняла спадщину відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України, однак не оформивши в нотаріальному порядку права на неї та не отримавши свідоцтво про право на спадщину, майнові права позивача не порушила. Згідно з технічним висновком ПП ПБТІ ««Інвентаризатор» від 03 березня 2014 року № 1652 належні позивачу частина житлового будинку та земельної ділянки можуть використовуватися як окремий об'єкт права власності, проте до органів місцевого самоврядування про виділ в окремий нерухомий об'єкт позивач не звертався.

Із такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Зміст права власності, що полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Поняття спільної часткової власності викладено у ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Таким чином, установлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень у натурі не припиняє право спільної часткової власності, тому що такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Одже, домовленість співвласників про порядок володіння і користування майном, що є їхньої спільною частковою власністю, оформлена нотаріально посвідченим договором, є обов'язковою для майбутніх співвласників при здійсненні ними правомочностей володіння й користування спільним майном. Що стосується правомочності власника на розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст. ст. 364, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої умова, передбачена ч. 4 ст. 358 ЦК України, не є обов'язковою.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку в майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності, у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

Річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, є подільною (ч. 1 ст. 183).

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин, поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Таким чином, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі.

Із матеріалів справи вбачається, що на підставі договору купівлі-продажу від 05 квітня 2013 року ОСОБА_6 на праві власності належить Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1, загальною площею 81,5 кв. м, житловою площею 34,5 кв. м, що розташований на земельній ділянці державної форми власності. За письмовою згодою співвласника у користування ОСОБА_6 перейшли: кухня 1-1 площею 8,6 кв. м, кімната 1-2 площею 11,4 кв. м, кімната 1-3 площею 9,3 кв. м, сіни ІІ площею 7,1 кв. м, у загальному користуванні - вбиральня літ. «Г», огорожа № 1 (а. с. 6, 8).

У позовній заяві позивач зазначав, що інша Ѕ частини вказаного будинку належала на праві власності ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 18).

Єдиним спадкоємцем ОСОБА_8 є її дочка - ОСОБА_7, яка з 07 травня 1997 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується записом у будинковій книзі (а. с. 15, 20).

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з висновком Приватного підприємства Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (далі - ПП Полтавське БТІ «Інвентаризатор») від 03 березня 2014 року № 1652, Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 є відокремлена, має окремий вхід у приміщення і може бути виділена в натурі (а. с. 14).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом.

Відмовляючи у позові про поділ в натурі житлового будинку, що перебуває у спільній частковій власності, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд на вказані вимоги закону та обставини справи уваги не звернули, помилково вважали, що небажання ОСОБА_7 у встановленому законом порядку оформлювати право власності на спадкове майно у зв'язку зі значними майновими затратами є підставою для обмеження ОСОБА_6 у праві на виділ частки зі спільного майна.

Не надали оцінки суди і заяві ОСОБА_7 щодо визнання нею позову та незаперечення проти його задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 10 ЦПУ України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 35 ЦПК України, якщо суд при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи встановить, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Щодо визначення порядку користування земельною ділянкою, суди не врахували, що спірна земельна ділянка належить органу місцевого самоврядування, у зв'язку з чим згідно з вимогами ч. 3 ст. 35 ЦК України суди не визначилися зі складом осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Дотримання вказаного принципу є надзвичайно важливим при розгляді справ, оскільки він гарантує, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме змогу забезпечити захист своїх інтересів, шляхом отримання допомоги суду у вирішенні тих питань, які вона сама з об'єктивних причин не може вирішити.

Зазначаючи, що рішення виконкому Полтавської міської ради від 13 червня 1955 року № 312, яким згідно з довідкою ПП Полтавського БТІ «Інвентаризатор» від 25 березня 2014 року № 2353 земельну ділянку площею 346 кв. м по АДРЕСА_1 надано для будівництва та обслуговування житлового будинку (а. с. 12) не надано суду, тому вказані обставини не можуть бути взяті судом до уваги, суди не дотрималися вимог, передбачених у ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо всебічного і повного з'ясування обставин справи та роз'яснення сторонам їхніх прав та обов'язків.

Судові рішення належить скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 336, 338, 343, 344, 345, 347, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 09 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А. Горелкіна
Судді: О.І. Євтушенко
І.М. Завгородня
Ю.Г. Іваненко
О.М. Ситнік