Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючої судді - Шеремет А.М.,

суддів: Василевича В.С., Шимківа С.С.

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду від 09 лютого 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за порушення грошового зобов"язання, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 15 грудня 2014 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення відсотків за порушення грошового зобов"язання.

Рішенням Дубровицького районного суду від 09 лютого 2015 року в задоволенні даного позову відмовлено.

Вважаючи дане рішення незаконним через невідповідність вимогам закону дійсним обставинам справи ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу.

Покликаючись на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 27.02.2008 року у справі № 2-69/2008, на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 04.09.2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів, вказує, що у ОСОБА_2, виникли грошові зобов'язання з договорів позики.

Рішення судових інстанцій про стягнення з ОСОБА_2 на його користь грошових коштів перебувають на виконанні у відділі ДВС Дубровицького РУЮ що вказує на те, що зобов'язання, які покладені на останнього судовими рішеннями, не виконані.

Вважає, що ОСОБА_2, не сплативши йому сум коштів, визначених судовими рішеннями, у такий спосіб не виконав зобов'язання, які на нього були покладені рішеннями суду і відповідно до вимог частини 2 статті 625 ЦК України додатково зобов'язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних за порушення цих

..................................................................................................................................

Провадження №22-ц /787/575/2015 Головуюча у суді І інстанції - Сидоренко З.С.

Доповідач - Шеремет А.М.

грошових зобов'язань.

Стверджує, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції допустив хибне трактування поняття виникнення цивільних прав та обов'язків, що виникають із рішення суду, а також допустився помилки у трактуванні поняття грошового зобов'язання, прийнявши незаконне судове рішення, яке підлягає скасуванню.

Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі, стягнувши судовий збір і за подання апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, беручи до уваги пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходи з того, що з рішення суду зобов"язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що зазначено в ст.. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність.

Із таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Дубровицького районного управління юстиції перебувають виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу за договорами позики, відсотків за прострочення виконання зобов"язань, понесених судових витрат та витрат за надання юридичної допомоги на суму 21556, 45 грн. (а.с.5).

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконано.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, є безпідставними, оскільки правовідносини сторін виникли не з порушення грошового зобов'язання, а з примусового виконання рішення суду

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У частині 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Саме до останнього виду грошових зобов'язань належать укладені сторонами договори позики, оскільки ними установлена ціна договору.

Крім того, слід зазначити, що ст. 625 ЦК України розміщена в розд. І "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК України, а тому поширює свою дію на всі зобов'язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору позики, є грошовим зобов'язанням.

Таким чином, зважаючи на таку юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції безпідставно не застосував до спірних правовідносин норму ч. 2 ст. 625 ЦК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно розрахунку, наданого позивачем, сума інфляції за період з 24 липня 2013 року по 11 грудня 2014 року становить 4858, 82 грн., 3 % річних становить 897, 39 грн.

Щодо розрахунку позивачем розміру суми позовних вимог, то колегія суддів погоджується з ним. Відповідачем даний розрахунок не спростований.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню з ОСОБА_2 судові витрати за розгляд справи судом першої інстанції - 243, 60 грн. та за апеляційний перегляд - 121, 80 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 509, 524, 533 -535, 546, 625 ЦК України, ст. ст. 11, 303, 304, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дубровицького районного суду від 09 лютого 2015 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму індексу інфляції в розмірі 4858 (чотири тисячі вісімсот п"ятдесят вісім) грн. 82 коп., а також три процента річних від простроченої суми в розмірі 897 (вісімсот дев"яносто сім) грн. 39 коп. за період з 24 липня 2013 року по 17 листопада 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 365 (триста шістдесят п"ять) 40 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуюча А.М. Шеремет

Судді: В.С. Василевич

С.С. Шимків