АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/5092/2015 Головуючий в 1 інстанції - Коробенко С.В.
Доповідач - Желепа О.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Желепи О.В.

суддів: Мараєвої Н.Є., Кабанченко О.А.

при секретарі: Осмолович В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року в справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2012 року ТзДВ «СК «Індіго» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу, посилаючись на те, що позивач відшкодував шкоду в розмірі 59822,80 грн., завдану дорожньо-транспортною пригодою, яка сталася з вини Відповідача, а тому має право зворотної вимоги до останнього.

Заочним рішенням від 14 червня 2012 року позовні вимоги ТзДВ «СК «Індіго» були задоволені в повному обсязі.

На підставі заяви ОСОБА_1 ухвалою від 28 листопада 2014 року заочне рішення від 14.06.2012 року було скасоване, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

У зв'язку з надходженням відомостей про наявність у відповідача на момент дорожньо-транспортної пригоди Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (ПрАТ « ВУСО»), 16 грудня 2014 року позивач заявив уточнені позовні вимоги до ПрАТ «ВУСО» в частині стягнення суми в межах ліміту їх відповідальності - 24990 гривень, та до ОСОБА_1 в частині суми, непокритої лімітом - 34832,80 гривень.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 30 липня 2008 року між ТзДВ «СК «Індіго» та ОСОБА_2 було укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу №206-133388-08, предметом якого є майнове страхування транспортного засобу марки «Мітсубіші», державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

23 листопада 2008 року на 127 км автодороги Київ-Харків відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля марки «Мітсубіші», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та автомобіля марки «Джилі», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_1

Згідно з постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 08.12.2008 року дорожньо-транспортна пригода сталася з вини водія ОСОБА_1

Позивач вказував, що ним на підставі акту здачі-приймання робіт №042 від 25.03.2009р. було виплачене страхове відшкодування в розмірі 59822,80 гривень на користь власника застрахованого транспортного засобу.

Посилаючись на ст. 993, 1191 ЦК України, позивач просив в порядку регресу стягнути з ОСОБА_1 та Страхової компанії «ВУСО» (в межах ліміту за виключенням франшизи) суму виплаченого страхового відшкодування.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 16.02.2015 року в задоволені позову Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_1, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про стягнення шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ТзДВ «СК «Індіго» подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В скарзі посилався на те, що висновок суду про пропуск строків на звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав є необґрунтований. Зазначив, що виплата страхового відшкодування відбулася 10.04.2009 року, позовна заява про стягнення шкоди була подана 02.03.2012 року, в межах трирічного строку позовної давності. Посилання суду на п. 27 Постанови Пленуму ВССУ № 4 та визначення даного виду правовідносин, як суброгації, в даному випадку не має правових підстав, адже до 01.03.2013 року судами всіх рівнів, при розгляді справ даної категорії, застосовувалось поняття регресу, з посиланням на ст. 993 ЦК України, а відповідно розрахунки строків позовної давності відбувався згідно ч. 6 ст. 261 ЦК України. На думку позивача спірні відносини виникли та регулюються ст. ст. 993, 1191, ЦК України та ст. 27 ЗУ «Про страхування», а тому у суду не було жодних правових підстав відмовляти в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи скарги підтримала.

Відповідачі до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомлені.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 30 липня 2008 року між ТзДВ «Страхова компанія «Індіго» та ОСОБА_2 було укладено Договір майнового добровільного страхування наземного транспорту 206-133388-08, предметом якого є страхування транспортного засобу марки «Мітсубіші», державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

23 листопада 2008 року на 127 км автодороги. Київ-Харків відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля марки «Мітсубіші», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та автомобіля марки «Джилі», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_1, що підтверджується відповідною довідкою ДАІ. (а.с. 119-121) Із зазначеної довідки вбачається, що протокол про адміністративне правопорушення було складено відносно водія ОСОБА_1 у зв'язку з наявністю в його діях ознак порушення п.12.3 та п. 13.1 Правил дорожнього руху України.

Постанова у справі про адміністративне правопорушення за даною дорожньо-транспортною пригодою у справі відсутня (наявна у справі постанова від 08.12.2008 року стосується іншого випадку), проте відповідач ОСОБА_1 своєї вини у дорожньо-транспортній пригоді не заперечував, та не посилався у запереченнях на даний факт.

Суд розглядаючи даний спір виходив із того, що сторонами спору визнається наявність вини ОСОБА_3 у ДТП, і даний факт додатковому доказуванню не потребує.

Відповідно до Звіту №2628 від 15.12.2008 року, складеного спеціалістами-оцінювачами ТОВ «Сальватор», вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Мітсубіші», державний реєстраційний номер НОМЕР_1, з результаті його пошкодження складає 39638,27 гривень.

Разом з тим, страхове відшкодування було виплачене вигодонабувачу на підставі Акту здачі-приймання робіт №042 від 25.03.2009 року та калькуляції, складеної СПД «ОСОБА_4», на суму в розмірі 59822,80 гривень, що значно перевищує розмір збитків, встановлений спеціалістом-оцінювачем, проте відповідає умовам договору добровільного страхування №206-133388-08 від 30.07.2008 року.

Відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про страхування», а також ст.993 ЦК України, до Позивача, як до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат, перейшло право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, судом було встановлено, що право вимоги ТзДВ «СК «Індіго» до ОСОБА_1 законодавчо обмежене не тільки розміром виплаченого страхового відшкодування, а і обсягом права вимоги, яке страхувальник (ОСОБА_2.) мав до відповідача ОСОБА_1

Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Згідно з висновками Звіту №2628 від 15.12.2008 року, складеного оцінювачем ТОВ «Сальватор», матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля НОМЕР_3, складає 39638,27 гривень, з яких вартість робіт - 9775,75 гривень, вартість матеріалів - 4442,43 гривень, та вартість складових, що підлягають заміні, - 25420,09 гривень, (а.с. 14-28).

Встановлено, що відповідальність власника транспортного засобу «Джилі», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, була застрахована у відповідності до Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції на день ДТП), ліміт відповідальності Страховика ПрАТ «СК «ВУСО» визначений в розмірі 25500 гривень із франшизою в сумі 510 гривень.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив трьохрічний строк звернення до суду, який повинен відраховуватись для позивача з моменту настання ДТП, а не з моменту поведеної позивачем виплати за договором майнового страхування.

Такий висновок суду, ґрунтується на вимогах закону та відповідає правовому висновку Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року в справі № 6-112 цс 13, предметом якої був спір про стягнення з особи, винної у настанні страхового випадку, сум страхового відшкодування, виплаченого страховою компанією на користь потерпілого, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим з огляду на таке.

Так, Верховний Суд України зробив наступний правовий висновок: у разі настання страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспортного засобу у потерпілої особи виникає право вимагати відшкодування шкоди від особи, винуватої в її заподіянні, або вимагати виплати страхового відшкодування від страхової компанії, з якою нею укладено договір добровільного страхування автомобіля. У разі виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах фактичних витрат від потерпілої особи переходить право вимоги до особи, винуватої у заподіянні шкоди (ст. 993 ЦК України). При цьому перебіг позовної давності не змінюється і він обчислюється від дня настання страхового випадку (ч. 1 ст. 261, ст. 262 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.993 ЦК України, ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 у п. 27 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону № 1961-IV, а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК, суброгація застосовується лише до майнового страхування.

Судом зроблено вірний висновок про те, що при суброгації, нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора, потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди, внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов.

Разом з тим, судом вірно зауважено, що зазначена стаття не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, оскільки підставою заявленого позивачем позову є не право регресної вимоги, що виникає у страховика із виплатою за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ст.1191 ЦК України), а є вимога про стягнення з винної особи сплаченого страхувальнику страхового відшкодування за договором добровільного майнового страхування (ст.993 ЦК України).

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що в позивача виникло право вимоги до відповідачів з підстав, визначених ст.993 ЦК України, при яких перебіг позовної давності не змінюється і обчислюється від дня настання страхового випадку.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до п.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки право вимагати відшкодування збитків потерпіла особа набула з часу їх завдання, то перебіг строку позовної давності на звернення з вимогами про відшкодування починається з моменту виникнення страхового випадку. При передачі цього права вимоги іншій особі (страховику), переривання перебігу позовної давності не відбувається (ч.1 ст.262 ЦК України).

Враховуючи те, що страхова подія сталася 23.11.2008 року, проте позивач звернувся із зазначеним позовом лише 02.03.2012 року, тобто із пропуском, встановленого ст.257 ЦК України, трирічного строку позовної давності, при цьому, позивач не заявляв клопотання про його поновлення та не наводив причин його пропуску, які могли б бути визнані судом поважними, тому суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну правову оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: