У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 травня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Кадєтової О.В.,

Наумчука М.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Головне управління юстиції в м. Києві, про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання, зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права власності на спадкове майно за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником - ОСОБА_5, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 20 березня 1998 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 Факт їх проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу встановлено рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2013 року, що набрало законної сили. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири АДРЕСА_1, належної ОСОБА_6 на праві власності, та автомобіля марки «Фольксваген», вантажний малотоннажний «фургон-В», державний номер НОМЕР_1, набутий ними за час спільного проживання. Зазначала, що з липня 2011 року ОСОБА_6 перебував у безпорадному стані у зв'язку з переломом пальців на лівій стопі і не міг пересуватися по квартирі без її допомоги, тому вона тривалий час доглядала за ОСОБА_6, піклувалася та надавала йому іншу допомогу.

Ураховуючи наведене, позивачка просила: змінити черговість одержання права на спадкування майна ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визначивши її право на спадкування за законом разом із спадкодавцями першої черги; визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеної квартири та на 1/4 частину автомобіля марки «Фольксваген», вантажний малотоннажний «фургон-В», державний номер НОМЕР_1. Визнати вказаний автомобіль її спільною сумісною власністю із ОСОБА_6, визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного автомобіля, як на майно, набуте за час спільного проживання.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 9 грудня 2014 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину автомобіля марки «Фольксваген», вантажний малотоннажний «фургон-В», державний номер НОМЕР_1. Змінено черговість одержання права на спадкування майна ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, визнано право ОСОБА_3 на спадкування разом зі спадкоємцями першої черги. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про зміну черговості на спадкування майна та стягнення судового збору та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому у касаційному порядку не переглядаються (ч. 2 ст. 335 ЦПК України).

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 через тяжку хворобу або каліцтво був тривалий час у безпорадному стані та потребував стороннього догляду та піклування, матеріального забезпечення та сторонньої допомоги і таку допомогу йому надавала саме позивачка.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та вважав, що надання позивачкою допомоги ОСОБА_6, який перебував у безпорадному стані, є підставою для зміни її черги у праві на спадкування разом із спадкоємцями першої черги.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2013 року встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_6 з 20 березня 1998 року. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до якої входить квартира АДРЕСА_2. Оскільки за життя ОСОБА_6 не зробив заповідальне розпорядження, спадкоємцями після його смерті є його мати - ОСОБА_4 (перша черга) та ОСОБА_3 (четверта черга), з якою спадкодавець проживав однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У ст. 1264 ЦК України зазначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умовами, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Застосування наведеної норми права з урахуванням вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України вимагає доведення позивачем факту опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу, а також перебування спадкодавця в безпорадному стані, тобто стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вимогу про визнання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги ОСОБА_3 обґрунтувала тим, що ОСОБА_6 через тяжку хворобу або каліцтво тривалий час перебував у безпорадному стані та потребував матеріального забезпечення та сторонньої допомоги, яку вона йому надавала.

У абз. 3 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Суд зазначене не врахував, не звернув увагу на те, що ОСОБА_6 помер у віці 49 років, тобто не у похилому віці, тяжких хвороб у нього не було, що підтверджується медичною карткою, інвалідність йому не встановлювалась. Крім того, на лікарняному внаслідок перелому пальців на лівій стопі ОСОБА_6, внаслідок чого він перебував у безпорадному стані, як зазначала ОСОБА_3, перебував у період з 15 липня 2011 року по 3 серпня 2011 року, тобто майже за рік до смерті.

Також суд не дав оцінки тому, що до останнього дня свого життя ОСОБА_6 працював у ТОВ «Житлобуд-1», тобто висновки про його безпорадний стан є передчасними.

Крім того, відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Разом із тим на порушення зазначених положень закону апеляційний суд, відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, який наводив обґрунтовані мотиви, обмежився лише узагальнюючою фразою про те, що висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, вимогам закону. Проте апеляційний суд узагалі не перевірив як доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині підстав для зміни черговості одержання права на спадкування; не навів ніяких мотивів ухваленого ним судового рішення та обставин, які б спростовували ці доводи скарги.

Таким чином, апеляційним судом не встановлені фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_3 про зміну черговості одержання права на спадкування відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 9 грудня 2014 року в частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про зміну черговості на отримання права на спадкування та стягнення судових витрат скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Т.П. Дербенцева

О.В. Кадєтова

М.І. Наумчук

С.Ф. Хопта