Дата документу 20.04.2015
ЄУ № 417/284/14-ц
Провадження №2/420/419/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року Новопсковський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Тарасова Д.С.

при секретарі Теплинській О.Ю.

за участю позивача ОСОБА_1Г, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт.Новопсков цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Комунального підприємства «ОСОБА_2 Комунальник», ОСОБА_2 районної ради Луганської області, ОСОБА_3 про визнання недійсними результатів конкурсу, визнання недійсним договору оренди та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача в якому просила суд визнати недійсним рішення (недійсним результат), ухваленого за результатом проведення конкурсу з передання в оренду нежитлового приміщення, - напівпідвального приміщення, загальною площею 184,12 кв.м., розташованого за адресою: Луганська область, смт.Марківка, пров. Південний, 5, проведеного комісією ОСОБА_2 комунального підприємства ОСОБА_2 комунальник 15.05.2013 року, оформленого Протоколом №1 від 15.05.2013 р. засідання комісії МКП ОСОБА_2 комунальник, складеним за результатами проведення конкурсу та визнати недійсним Договір оренди нерухомого майна - нежитлового напівпідвального приміщення, розташованого за адресою: Луганська область, смт.Марківка, пров. Південний, 5, вартістю 229584 грн. загальною площею 184,12 кв.м. з місячною орендною платою 1355 грн., укладений на підставі рішення комісії МКП ОСОБА_2 комунальник між МКП ОСОБА_2 комунальник та ФОП ОСОБА_3 15 травня 2013 строком на 2 роки 11 місяців, а також стягнути з КП ОСОБА_2 комунальник на її користь моральну шкоду в сумі 20000 грн.

Вказані вимоги позивачем мотивовані тим, що комісія МКП ОСОБА_2 комунальник при проведенні конкурсу на оренду нежитлового приміщення порушила процедуру проведення конкурса та прийняла рішення про визнання переможцем торгів, яке не відповідає вимогам чинного законодавства. Так, на думку позивача комісія з проведення конкурсу була неправомочною, оскільки до її складу не входили представники органу місцевого самоврядування, а прийняте за результатами конкурсу рішення не відповідає ч.6 ст.9 Закону України Про оренду державного та комунального майна. Укладений між МКП ОСОБА_2 комунальник та ФОП ОСОБА_3 договір оренди майна всупереч вимогам Закону України Про оренду державного та комунального майна не містить істотних умов, а саме: - орендна плата (з Розрахунком) з урахуванням її індексації; порядку використання амортизаційних відрахувань; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Крім того, на думку позивача особа яка підписала договір оренди зі сторони МКП ОСОБА_2 комунальник за законом не мала таких повноважень. З огляду на викладене, позивач вважає договір оренди недійсним. З урахуванням того, що посадові особи МКП ОСОБА_2 комунальник ухвалили рішення про визначення переможцем конкурсу всупереч вимогам закону та уклали договір який не відповідає положенням законодавства, такі неправомірні дії завдали їй моральної шкоду, яку вона оцінює в 20000 грн.

В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги з підстав викладених в позові.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_2 комунального підприємства ОСОБА_2 комунальник позов не визнали. Пояснили, що при проведені конкурсу з оренди майна ними були дотримані всі вимоги законодавства і підстав для визнання недійсним результатів конкурсу та договору оренди немає. З результатами конкурсу позивач була згодна, про що свідчить написана нею особисто розписка.

Представник відповідача ОСОБА_2 районної ради в судовому засіданні позов не визнала, підтримала заперечення представників МКП ОСОБА_2 комунальник.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник в судове засідання не з'явились, заяв про розгляд справи без їх участі суду не надали.

Вислухавши пояснення позивача, представників відповідачів, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

15 травня 2013 року ОСОБА_2 комунальним підприємством ОСОБА_2 комунальник було проведено конкурс з передачу в оренду нерухомого майна - нежитлового напівпідвального приміщення, розташованого за адресою: Луганська область, смт.Марківка, пров. Південний, 5, вартістю без урахування ПДВ 191320 грн. загальною площею 184,12 кв.м.

В даному конкурсі приймали участь два учасника: фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та фізична особа-підприємець ОСОБА_3.

У зв'язку з тим, що ФОП ОСОБА_3 запропонував більшу суму орендної плати комісія з проведення конкурсу Протоколом №1 від 15.05.2013 р. визнала його переможцем конкурсу та призначили орендарем нежитлового приміщення, розташованого за адресою: Луганська область, смт.Марківка, пров. Південний, 5, з місячною орендною платою в розмірі 1355 грн.

На підставі проведеного конкурсу 15 травня 2013 р. МКП ОСОБА_2 комунальник з ФОП ОСОБА_3 було укладено договір оренди нежитлового напівпідвального приміщення, розташованого за адресою: Луганська область, смт.Марківка, пров. Південний, 5.

Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у тому числі й шляхом звернення до суду з метою захисту свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист прав субєктів підприємницької діяльності регулюється і гарантується нормами цивільного і господарського права.

З огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України Про судоустрій України, згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та вимоги статей 1, 41, 12 ГПК господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 ГПК, а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер.

У господарських судах мають вирішуватися усі спори, що виникають з господарських договорів між суб'єктами господарювання і органами державної влади і місцевого самоврядування, включаючи угоди, які укладаються шляхом проведення конкурсу, біржових торгів, аукціонів тощо. До таких договорів відносяться, зокрема, угоди: про відчуження об'єктів приватизації (крім приватизації державного житлового фонду); передачу державного або комунального майна в оренду; закупівлю товарів (робіт, послуг) для державних потреб.

Відповідно до ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Ст.12 ГПК вказує, що господарським судам підвідомчі: 1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав. Вирішуючи питання про те, чи є правовідносини господарськими, а спір - господарським,також слід виходити з визначень, наведених у статті 3 Господарського кодексу України. Господарський спір, підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: а) участь у спорі суб'єкта господарювання; б) наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; в) відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції. За ст.128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи.

Позивачка є фізичною особою, її функціонування як суб'єкта підприємницької діяльності припинено на час розгляду справи. За визначенням статей 1, 12 ГПК України справу не може бути розглянуто в порядку господарського судочинства, а, враховуючи встановлення наявності спору про право цивільне, згідно зі статтею 17 КАС України та статтею 15 ЦПК України, справу також неможливо розглянути в порядку адміністративного судочинства.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про визнання правочину недійсним, відшкодування моральної шкоди, а також іншим способом, встановленим договором або законом, в тому числі шляхом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

За змістом частин 1, 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Звертаючись до місцевого загального суду з даним позовом позивачка зазначає, що при затвердженні результатів конкурсу та укладення договору оренди з переможцем конкурсу, відповідачем були порушені її права як другого учасника конкурса та попереднього орендаря.

Проте, з твердженням фізичної особи позивача ОСОБА_1 про порушення саме її прав погодитися не можна з наступних підстав.

Інститут захисту прав та інтересів субєктів підприємницької діяльності має свої особливості й специфіку. Під захистом розуміється сукупність способів, які застосовуються до порушників господарських правовідносин. У матеріально-правовому розумінні це норми господарського права, що визначають форми, способи і терміни відновлення порушених прав та інтересів, огородження їх від порушень у майбутньому. У процесуально-правовому значенні це діяльність, за допомогою якої досягається необхідний ефект щодо реалізації прав і обовязків: відновлення можливості учасника відносин діяти в межах його правосубєктності; володіти, користуватися, розпоряджатися майном; вступати у відносини і реалізовувати права, що випливають з них тощо.

Зміст процесуальної сторони інституту захисту права складає правозастосовча діяльність, здійснювана у формах і способами, встановленими законом, з метою відновлення порушеного права та інтересу. Діючи на підставі матеріальних норм права, субєкт самостійно або за допомогою компетентних органів установлює власні права і кореспондуючі їм обовязки субєктів господарських відносин, які не визнають або порушують його права та законні інтереси. Таким чином, діяльність із захисту права відрізняється від матеріально-правового інституту захисту за способом реалізації: зміст першої складає застосування права як особливий вид реалізації, у той час як матеріальні норми з захисту передбачають використання прав, виконання обовязків і додержання заборон.

Є кілька способів судового захисту, до яких відносять: встановлення факту наявності прав (відсутності обовязків); відновлення становища, яке існувало до правопорушення; припинення правопорушення; спонука порушника до виконання обовязків у натурі; стягнення збитків і штрафних санкцій на користь потерпілої сторони або бюджету. Підстави і порядок використання кожної із зазначених форм і способів захисту встановлюються законодавством або угодою сторін.

Відповідно до повідомлення про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця від 23 07 2014 р. №02.3/14/101 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 23 липня 2014 року внесено запис про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1.

Таким чином, з урахуванням способів судового захисту встановлених законом, звертатися до суду за захистом порушеного права при проведенні конкурсу та укладенні договору оренди повинен суб'єкт господарської діяльності фізична особа-підприємець ОСОБА_1. Втративши статус суб'єкта господарської діяльності позивач не має права звертатися до суду за захистом прав суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи-підприємця, оскільки фізична особа ОСОБА_1 не є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, а її особисті права, свободи та інтереси оспорюваним правочином не порушувалися.

Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди, то у їх задоволенні необхідно відмовити з наступних підстав.

У відповідності зі ст.1167 ГК України моральна шкода, заподіяна фізичній або юридичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У чинність ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Разом з тим, у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) міститься роз'яснення, що заподіяна моральна (немайнова) шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями(бездіяльністю) інших осіб.

Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів завдання моральної шкоди та доказів того, що саме відповідач заподіяв цю шкоду.

Зазначених обставин позивач не довела, чим не виконала вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, яка передбачає обов'язки доказування і подання доказів, позивачем не доведено належними та допустими доказами обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, а саме: що їй завдана моральна шкода, що саме відповідач завдав цю шкоду та його дії знаходились у причинному зв'язку з завданою моральною шкодою.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Комунального підприємства «ОСОБА_2 Комунальник», ОСОБА_2 районної ради Луганської області, ОСОБА_3 про визнання недійсними результатів конкурсу, визнання недійсним договору оренди та стягнення моральної шкодивідмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: