Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний номер 331/4541/15-ц Головуючий у 1-й інстанції Антоненко М.В.
Номер провадження 22-ц/778/5915/15 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Пільщик Л.В.,

Суддів: Краснокутської О.М.,

ОСОБА_2,

При секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Ідея банк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ПАТ «Ідеябанк» про визнання недійсним договору споживчого кредиту.

В обґрунтування позову зазначала, що 10 травня 2013 року між нею та відповідачем було укладено кредитний договір на суму 59845,00 грн. строком на 60 місяців.

ОСОБА_3 вважає, що вказаний кредитний договір має бути визнаний судом недійсним, виходячи з того, що згідно з п. 2. ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів", перед укладенням договору про надання споживчого кредиту банк, перед підписанням договору, зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживний кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Таких повідомлень у письмовій формі позивачу зроблено не було. А пункти д, и не знайшли свого відображення у договорі.

Згідно п. 2, 4 Постанови НБУ від 10.05,2007 р. № 168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" на банки покладається обов'язок не просто письмово повідомити, але й отримати письмове підтвердження споживача про вищевказану інформацію.

Правилами( Пунктом 3.4. ) передбачено обов'язок банків в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, п.3.6. - Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Позивачка зазначала,що п.1.5 Кредитного договору № Р13.210.70325, де вказано що за обслуговування кредиту позивач повинна сплачувати плату за кредитне обслуговування, також суперечить законодавству і є нікчемним і невиконання цих умов є підставою для визнання судом недійсності договору про надання споживчого кредиту.

Згідно зі ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до п.5 ч. 3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до п.3.3.1 Кредитного договору № PI3.210.70325 від 10.05.20ІЗроку щодо встановлення сторонами договору пені у розмірі 0,15% за перші 60 днів та 0,65% з 61 дня прострочення виконання зобов'язання за споживчим кредитом, що становить 0.15x60 + 0.65x306 = 207,9% річних, тобто в 50 разів перевищує відсоткову ставку за користування кредитом, є несправедливим та суперечить принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків за шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки дана умова договору встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання нею зобов'язань за спірним договором.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до п. 3. 6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007, № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або ідо їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Згідно з п. 2. 4. Правил, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з інформацією, визначеною в п.2.1 Правил.

Невиконання цієї вимоги є порушенням вимоги п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" в частині надання повної та достовірної інформації стосовно банківського продукту.

Позивачка в позовній заяві зазначала,що при укладенні спірного кредитного договору, зазначені вище норми законодавства не були дотримані відповідачем, що призвело до порушень прав позивача, та, як наслідок, привело до недійсності договору.

На підставі викладеного позивачка просила суд визнати недійсними як окремі пункти - п. 3.3.1 та п. 1.5. договору про надання споживчого кредиту № Р13.210.70325 від 10.05.2013 року, так і самий кредитний договір ,укладений між ПАТ "Ідеябанк" та ОСОБА_3.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника позивачки, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із позовних вимог ОСОБА_3 видно,що оспорюючи кредитний договір№ PI3.210.70325 від 10.05.20ІЗроку,укладений між нею та відповідачем, вона вважає його недійсним,посилаючись на те,що банком всупереч вимогам ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладанням договору про надання їй кредиту,банк не повідомив її у письмовій формі всі відомості,що зазначені у п.2 ст.11 цього Закону, а також включив у договір несправедливі умови,оскільки договором передбачена пеня у розмірі 0,15% за перші 60 днів та 0,65 % з 61 дня прострочення виконання зобов»язання, а умова щодо здійснення оплати за обслуговування кредиту є нікчемною.

Відмовляючи ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору, суд першої інстанції виходив із того, що укладений договір кредиту відповідає вимогам закону, волевиявленню сторін, спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ,не порушує права позивачки , тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Такі висновки відповідають встановленим обставинам справи і вимогам закону.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним

Як зазначено у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів.

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК ); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними.

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

Законом України "Про захист прав споживачів",зокрема, ст..11, а також Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту,затвердженими Постановою НБУ від 10.05,2007 р. № 168 передбачено обов»язок банку визначати у кредитному договорі і перед підписанням договору повідомити споживача у письмовій формі зокрема про: а) мету, для якої споживний кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; кредитні умови, надання інформації споживачу про сукупну вартість кредиту" ,отримати письмове підтвердження споживача про отримання вищевказаної інформації.

Правилами( Пунктом 3.4. ) передбачено обов'язок банків в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону.

Із матеріалів справи вбачається,що 10.05.2013р. між позивачкою ОСОБА_3 і відповідачем- ПАТ «Ідея Банк» був укладений кредитний договір № Р.13.210.70325, строком на 60 місяців за яким банк надав позичальнику на поточні потреби кредит в сумі 59845,00 гр., а позичальник зобов»язався отримати кредит і повернути його на умовах,визначених у розділі 1 Договору , разом із процентами і платою за кредитне обслуговування , комісією згідно з умовами договору в порядку,передбаченому розділом 2 договору((п.2.1.) .

Оспорюваний кредит укладений у встановленій законом письмовій формі.Умовами кредитного договору передбачені всі істотні умови,які визначені законом - ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України - про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін.

З умовами договору позивачка була ознайомлена,про що свідчить її особистий підпис на сторінках укладеного кредитного договору.

Із розділу 6 Кредитного договору(а.с.8), а також із довідки-повідомлення,підписаної особисто позивачкою ОСОБА_3 _ (а.с. 18 ) вбачається,що до підписання кредитного договору банк надав їй в письмовій формі в повному обсязі інформацію,передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» , зокрема, про умови кредитування,орієнтовну сукупну вартість кредиту,,можливу суму кредиту-59845,00гр. строк,на який кредит може бути виданий, мету,форми та види забезпечення,наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними,тип процентної ставки,переваги та недоліки пропонованих схем кредитування та іншу інформацію.

За вимогами ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановленим цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Позивачкою не надано суду доказів того,що банк перед укладенням кредитного договору не надав їй повної передбаченої законом інформації щодо умов кредитування, а зазначені матеріали,що містяться у справі,спростовують таке її ствердження.

Суд правильно не взяв до уваги посилання позивачки як на підставу для визнання судом недійсності договору про надання споживчого кредиту, на нікчемність п.1.5 Кредитного договору № Р13.210.70325, де вказано що за обслуговування кредиту позивач повинна сплачувати плату за кредитне обслуговування, оскільки за змістом ст..215 ЦК України щодо нікчемності правочину за такою підставою правочин не може бути визнаний судом недійсним.

Згідно до вимог ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів» N 1023-XII, 12.05.1991з послідучими змінами продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Позивачкою не доведено,що встановлена сторонами відповідвльість за невиконання позичальником кредитних зобов»язань у вигляді пені є несправедливою умовою,оскільки встановлення розміру пені здійснено у відповідності до ст.ст.549,551 ЦК України і узгоджено сторонами.

Посилання на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11.02.2015 року про зобов'язання ПАТ «Ідеябанк» надати позивачу письмову інформацію з питань нарахування суми комісії є безпідставним,оскільки це рішення суду стосується питань щодо виконання сторонами укладеного кредитного договору і виходить за межі предмету даного спору.

Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи, укладений сторонами кредитний договір містить всі суттєві умови, передбачені ст.ст.1054,1055 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Так, з кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, тощо. Позивачка погодилась на отримання кредиту та була ознайомлена з його умовами, що запропоновані Банком.

Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачений обов'язок позичальника повернути кредитору в повному обсязі існуючу заборгованість по кредиту, сплатити нараховані проценти за користування, а у разі порушення зобов'язань за договором - понести штрафні санкції.

Позивачка погодилась з такими умовами, підписавши кредитний договір особисто і без застережень, протягом двох років виконувала його умови, про що зазначив її представник у засіданні судової колегії.

Заборони на включення до договору, умов передбачених ним, чинне законодавство не містить.

Умови договору не можуть вважатись такими, що порушують права і інтереси позичальника, оскільки цивільні відносини засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ст. 1 ЦК України ).

ОСОБА_3 могла відмовитися від укладення кредитного договору на таких умовах, що визначені цим договором.

Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень, отриманням коштів у кредит, виконанням умов договору позичальниця підтвердила, що вона обізнана та погодилася з усіма його умовами.

Передбаченим п.6 ст.11 Закону України " Про захист прав споживачів правом протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини, позичальниця не скористалася, не відмовилась від його виконання, а тривалий час користується кредитними коштами, що свідчить про те, що вона була згодна з умовами даного договору і не вважала свої права порушеними укладеним договором.

ОСОБА_3 не наведено переконливих доказів на підтвердження того, що спірний договір не відповідає вимогам ст. 11Закону України "Про захист прав споживачів» та є правочином, що містить несправедливі умови і який обмежує права споживача.

Укладений договір кредиту як в окремих пунктах ,так і в цілому відповідає вимогам закону, волевиявленню сторін,не порушує права позивачки , підстави для визнання його недійсним відсутні.

Згідно зі статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням того,що доказів щодо порушення прав позивачки при укладенні оспорюваного кредитного договору не здобуто, а самий договір укладено з у відповідності до вимог закону, судова колегія приходить до висновку про те,що судом першої інстанції правильно відмовлено у задоволенні позову про визнання кредитного договору недійсним.

Ствердження в позові і в апеляційній скарзі про те,що банком у порушення вимог п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»,Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування не було надано споживачу у письмовій формі необхідної інформації, про несправедливість умов кредитного договору спростовуються встановленими судом обставинами справи і є неспроможними ,оскільки позивачкою не надано суду доказів і того,що відсутність будь-якої частки інформації вплинула на її усвідомлення і обізнаність щодо змісту укладеного договору .

Зміст апеляційної скарги не містить у собі конкретних доводів щодо порушень судом при розгляді справи матеріального або процесуального права ,що вплинуло на правильність висновків суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 вересня 2015 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: