Провадження №2/485/239/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Устіченка К.І.,

при секретарі Коренець Н.А.,

з участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Снігурівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Снігурівська машино-технологічна станція» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на нього,

ВСТАНОВИВ:

30 березня 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом. В заяві зазначив, що 12 грудня 2011 року між відповідачем та ОСОБА_3 укладено договір про наміри купівлі-продажу нежитлової будівлі складу для зберігання вузлів та агрегатів площею 104,4 кв.м по вул.Ленніа, 17 в м.Снігурівка Миколаївської області.

За умовами договору, покупець сплатив відповідачеві вартість нерухомого майна 50000грн., а відповідач зобов'язався підготувати документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору та понести всі витрати за нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу.

Відповідач передав покупцеві приміщення складу, яким ОСОБА_3 користується до теперішнього часу, але ПрАТ «Снігурівська МТС» ухиляється від нотаріального посвідчення вказаного договору, а тому позивач на підставі ч.2 ст.220 ЦК України просив суд визнати його дійсним та визнати за ОСОБА_3 право власності на вказане нерухоме майно.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив суд про їх задоволення.

Представник відповідача позов визнав частково, суду пояснив, що дійсно 12 грудня 2011 року сторони уклали договір про наміри купівлі-продажу складу для зберігання вузлів і агрегатів, за умовами якого п.2.1 ОСОБА_3 повинен був розрахуватися за нерухоме майно до 12 квітня 2012 року, але остаточно розрахувався тільки 30 травня 2013 року.

У зв'язку з тим, що ПрАТ «Снігурівська МТС» перебуває у скрутному фінансовому становищі, не взмозі оплатити виготовлення проектно-технічної документації на вказане нерухоме майно. Не заперечує проти вимог позивача про визнання за ОСОБА_3 права власності на вказане нерухоме майно.

Дослідив докази, суд прийшов до наступного.

Як вбачається із договору про наміри купівлі-продажу нерухомого майна і внесення первинного внеску (а.с.5), 12 грудня 2011 року ПрАТ «Снігурівська МТС» та ОСОБА_3 домовилися про наступне - продавець мав намір продати, а ОСОБА_3 купити склад для зберігання вузлів і агрегатів, який входить до комплексу відповідача за 50000грн., розташований за адресою: вул.Леніна, 17, м.Снігурівка Миколаївської області.

Згідно п.2.1 вказаного Договору, ОСОБА_3 зобов'язався сплатити вартість вказаного нерухомого майна до 12 квітня 2012 року.

Відповідно до положень ч.1 ст.210, ч.3 ст.640, ст.657 ЦК України у редакції на час укладення договору, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

В силу ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Таким чином, на час виникнення правовідносин між сторонами, договір купівлі-продажу нерухомого майна вважався укладеним з моменту його нотаріального посвідчення та реєстрації, а тому норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів пов'язується з державною реєстрацією, а тому вони є неукладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

На цю обставину у п.13 звернув свою увагу і Пленум Верховного Суду України у Постанові від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суд вважає, що вимоги представника позивача щодо визнання правочину дійсним і визнання права власності за ОСОБА_3 на нерухоме майно, належне відповідачеві, не ґрунтуються на вимогах закону, а тому суд відмовляє у їх задоволенні, так як на день укладення договору сторони домовилися про намір купівлі-продажу нерухомого майна до 12 квітня 2012 року. Пунктом 5.1 Договору передбачено, що при невиконанні умов договору покупцем, перерахованих у п.2, договір вважається розірваним.

Посилання позивача на ту обставину, що відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу є необґрунтованим і спростовується доказами, які суд навів вище, а тому суд не бере їх до уваги.

Керуючись ст. ст.3,10, 11, 15, 60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Снігурівська машино-технологічна станція» про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 12 грудня 2011 року дійсним та визнання за ним права власності на нежитлову будівлю: склад для зберігання вузлів та агрегатів площею 104,4 кв.м по вул.Леніна, 17 в м.Снігурівка Миколаївської області залишити без задоволення.

На рішення суду першої інстанції може бути подана апеляційна скарга протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Миколаївської області через Снігурівський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але були відсутні при проголошенні рішення, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ