Ухвала

іменем україни

09 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на бездіяльність державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції, за касаційною скаргою Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції на ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаною скаргою на бездіяльність державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції (далі - Автозаводський ВДВС Кременчуцького МУЮ).

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що в Автозаводському ВДВС Кременчуцького МУЮ перебуває виконавче провадження № 27242469 із примусового виконання виконавчого листа № 2-1499, виданого 07 лютого 2011 року, про стягнення боргу з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за користування кредитними коштами, отриманими на підставі кредитного договору від 11 квітня 2008 року № 1/РУМ14-04-08, у розмірі 1 117 391 грн. На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 11 квітня 2008 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки № 1/РУКЧ4-04-08, предметом якого визначено квартиру АДРЕСА_2 Так, у грудні 2014 року державним виконавцем Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ на адресу начальника УДВС ГУЮ у Полтавській області було направлено пакет документів за вих. № 76826 на реалізацію арештованої вищевказаної квартири. Проте під час ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження представнику ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» стало відомо, що начальником Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ ВовнянкоВ.В. направлено лист на адресу начальника УДВС ГУЮ у Полтавській області, в якому він просить повернути пакет документів, направлений 18 грудня 2014 року, мотивуючи Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Додатково у листі зазначалося, що 21 січня 2015 року на адресу відділу надійшла копія договору дарування земельної ділянки по АДРЕСА_3, дарувальником за яким є ОСОБА_3 Також ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» зазначило, що відповідно до довідки, виданої ТОВ «Житлорембудсервіс», місцем реєстрації ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_1.

Враховуючи зазначене, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило визнати дії начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ такими, що вчинені з порушенням чинного законодавства України, та зобов'язати начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ Вовнянко В.В. направити до УДВС ГУЮ у Полтавській області пакет документів, необхідний для реалізації нерухомого майна, яке на праві власності належить ОСОБА_3, а саме: квартири АДРЕСА_2

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 24 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 20 квітня 2015 року, скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.

Визнано незаконними дії начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ із безпідставного відкликання без виконання пакета документів на реалізацію арештованого майна, яке належить ОСОБА_3

Зобов'язано державного виконавця Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ направити пакет документів до УДВС ГУЮ у Полтавській області, необхідний для реалізації нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3, а саме: квартири АДРЕСА_2

У касаційній скарзі Автозаводський ВДВС Кременчуцького МУЮ просить скасувати ухвали судів першої й апеляційної інстанцій, постановити нову ухвалу, якою у задоволенні скарги відмовити, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Однак ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає наведеним нормам процесуального права.

Задовольняючи скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що державний виконавець під час здійснення виконавчих дій не виконав вимог ст. ст. 52, 63 Закону України «Про виконавче провадження», що призвело до порушення прав стягувача, а тому ці дії державного виконавця визнано неправомірними.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд погодився із висновками суду про те, що дії начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ щодо відкликання документів із реалізації квартири на прилюдних торгах із посиланням на застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є неправомірними, оскільки відсутні підстави для застосування цього закону.

Так, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд виходив із того, що згідно з довідкою, виданою ТОВ «Житлорембудсервіс», місцем реєстрації ОСОБА_3 є квартира АДРЕСА_1 тому суд дійшов висновку, що боржник за виконавчим листом ОСОБА_3 не використовує для проживання квартиру, яка підлягала реалізації, а має в користуванні інше нерухоме майно.

Крім того, суд установив, що у власності ОСОБА_3 перебуває інше нерухоме майно, а саме: будинок з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_4.

Разом із тим суд відхилив як доказ копію договору дарування земельної ділянки по АДРЕСА_4, зазначивши, що цей доказ не підтверджує того факту, що будинок із земельною ділянкою не належить боржнику ОСОБА_3, оскільки право власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав, а на теперішній час право власності на будинок зареєстровано саме за ОСОБА_3 Вказані висновки, як зазначив суд, не спростовуються й актом державного виконавця про відсутність житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4

Однак із такими висновками погодитися не можна виходячи з наступного.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною 4 ст. 60 ЦПК України установлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Статтею 387 ЦПК України передбачено, що, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Згідно з ч. 2 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

За змістом ч. 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення.

Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Разом з житловим будинком стягнення звертається також на прилеглу земельну ділянку, що належить боржнику.

У разі звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення чи земельну ділянку державний виконавець подає запит до відповідних місцевих органів, що здійснюють реєстрацію та облік майна, про належність такого майна боржнику на праві власності, а також перевіряє, чи не перебуває це майно під арештом.

Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Однак усупереч вимог ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України суд не врахував вищевказаних положень закону, що призвело до порушень норм процесуального права, у зв'язку із чим неможливо встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Зокрема, ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені відповідними належними і допустимими доказами висновки суду, що боржник ОСОБА_3 не використовує для проживання квартиру, яка підлягала реалізації, оскільки вона зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1, адже такі поняття як «місце реєстрації» та «фактичне місце проживання» мають окреме правове регулювання.

На вищевказану обставину звертала увагу ОСОБА_3 в своїй апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції (а. с. 90-93), проте усупереч вимог ст. ст. 303, 304, 315 ЦПК України апеляційний суд не зазначив конкретних обставин і фактів на спростування цих доводів, у достатньому обсязі не перевірив законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, у результаті чого помилково залишив без змін рішення суду першої інстанції.

Крім того, суд залишив поза увагою ту обставину, що підставою для звернення начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ Вовнянко В.В. до УДВС ГУЮ у Полтавській області про повернення пакета документів, направленого 18 грудня 2014 року, був зокрема Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Згідно з п. 1 Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України).

Таким чином, установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Дійшовши висновку про відсутність підстав для застосування вищевказаного закону, апеляційний суд такого висновку не обґрунтував, не зазначив конкретних обставин і фактів на його підтвердження, обмежившись лише посиланням на цей закон та коротким висновком.

За таких обставин не є обґрунтованим висновок суду про визнання незаконними дій начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ із безпідставного відкликання без виконання пакета документів на реалізацію арештованого майна, яке належить ОСОБА_3, та зобов'язання державного виконавця Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ направити до УДВС ГУЮ у Полтавській області пакет документів, необхідний для реалізації нерухомого майна, яке належить на праві власності ОСОБА_3, а саме: квартири АДРЕСА_2

Вказані вище помилки міг виправити апеляційний суд згідно з наданими чинним ЦПК України повноваженнями, однак, відхиляючи апеляційні скарги начальника Автозаводського ВДВС Кременчуцького МУЮ Вовнянка В.В. і ОСОБА_3 та залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд усупереч вимог ст. ст. 213, 214, 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційних скарг та законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору; в достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню; порушив норми процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постановлена у справі ухвала апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 20 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак