АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3435/15 Головуючий 1 інстанції -
Справа № 641/1936/14 ОСОБА_1
Категорія: спадкові Доповідач - Швецова Л.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді Швецової Л.А.

Суддів: Гальянової І.Г., Костенко Т.М.

За участі секретаря: Єрьоменко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення ОСОБА_4 від права спадкування, в обгрунтвання якого зазначив, що 01.09.2013 року в один день померли вітчим - ОСОБА_5 та його мати - ОСОБА_6, які були одружені з листопада 1984 року. Спільних дітей від шлюбу вони не мали, але від першого шлюбу у померлого ОСОБА_5 є донька - відповідач по справі. ОСОБА_5 ще при житті дуже піклувався про свою доньку, але з виходом на пенсію матеріальний стан померлого погіршився, а у період з 2010 року по 2012 року і стан його здоров'я дуже погіршився, він перестав виходити з дому, мало рухався. В літку 2013 року ОСОБА_5 зламав шийку стегна, що остаточно зробило його безпораднім та таким, що потребує постійного стороннього догляду. Весь тягар догляду за важко хворим ОСОБА_5 взяла на себе його сімя та нині покійна мати - ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_4 ніякої ні матеріальної ні моральної допомоги не надавала хворому батьку, але мала таку можливість. Разом з цим, відповідач ОСОБА_4, на думку позивача, усвідомлювала, що покійний ОСОБА_5 потребував її догляду та допомоги, проте жодних дій, спрямованих на задоволення життєвих потреб батька нею вчинено не було.

За таких обставин, ОСОБА_2 просив суд усунути відповідача ОСОБА_4 від права спадкування за законом після батька - ОСОБА_5, померлого 01.09.2013р; визнати за ним право на спадщину в порядку спадкування за заповітом і законом після померлого - ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; визнати за ним право на спадщину після померлої матері ОСОБА_6, яка померла 01.09.2013 року на 1/2 частину спірної квартири; стягнути з відповідача судові витрати в розмірі 4645,50 грн..

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення від права спадкування відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення вимог процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування своєї скарги апелянт ОСОБА_2 посилається на неповне зясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті.

Зокрема, апелянт вказує на те, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, безпідставно відмовив у задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог, виходячи з того, що ним не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про безпорадний стан ОСОБА_5 чи потребу останнього у постійному догляді. Висновки суду спростовуються тим, що з 27.98.2013 року ОСОБА_5 знаходився в «ХОСПИС» ХКМБ № 17 в безпорадному стані, що вже передбачає непрацездатність останнього. Саме родина позивача доглядала ОСОБА_5 під час його хвороби. В цей же час його рідна донька - відповідачка ОСОБА_4, ухилялась від своїх обовязків та взагалі не мала з батьком будь-яких стосунків, а від так не має жодного права на спадкування після його смерті.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позивачем ОСОБА_2 вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази і надав їм належну правову оцінку в судовому рішенні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що останній не представив належних та допустимих доказів на підтвердження наявності передбачених законом підстав для усунення відповідачки ОСОБА_4 від права на спадкування після свого батька ОСОБА_5, який помер 01.09.2013 року. А також не надав доказів на підтвердження того, що його мати ОСОБА_6 успадкувала на підставі заповіту 1/2 частину спірної квартири після смерті її чоловіка ОСОБА_5

Судова колегія погоджується з таким висновком районного суду, оскільки цей висновок відповідає матеріалам справи та ґрунтується на законі.

За приписами ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. ст. 59, 60 того ж Кодексу доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобовязані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Ця моральна норма була спочатку зафіксована на конституційному рівні, а потім знайшла своє відображення в Сімейному кодексу України.

Безсумнівно, неможливо змусити дорослих повнолітніх дітей любити і поважати своїх батьків. Любов, доброта, порядність, чесність є етичними поняттями, а не юридичними. Тим не менш потрібно памятати, що однією з основних цілей регулювання сімейних відносин відповідно до ч. 2 ст. 1 Сімейного кодексу України є утвердження почуття обовязку перед батьками.

Положеннями ст. 202 Сімейного кодексу України визначено, що повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Таким чином, непрацездатним і таким, що потребують матеріальної допомоги батькам, надається право звернутися до суду за примусовим стягненням аліментів зі своїх дітей. Обовязок виплачувати аліменти своїм батькам в судовому порядку може бути покладено тільки на повнолітніх дітей.

При цьому можна визначити наступні підстави покладення на дітей обовязку утримувати своїх батьків:

- діти досягли вісімнадцяти років;

- батьки є непрацездатними за віком або за станом здоров'я;

- батьки потребують матеріальної допомоги;

- відсутні обставини для звільнення дітей від обов'язку утримувати своїх батьків.

Слід зазначити, що моментом виникнення обовязку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов.

Непрацездатність встановлюється медичною комісією. Непрацездатними визнаються особи, що досягли пенсійного віку (чоловіки - 60 років, жінки - 55 років) та інваліди I, II та III груп.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність в батьків майна, що може приносити дохід тощо.

За змістом ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавець), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, що були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

При спадкоємстві за законом у першу чергу право на спадкування в рівних частках мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Частинами третьою, пятою статті 1224 ЦК України, на яку посилався позивач в обґрунтування заявлених ним вимог, дійсно передбачено, що не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

За рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як розяснено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при застосуванні правила частини пятої статті 1224 ЦК України безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Виходячи зі змісту зазначеної правової норми, при вирішенні такої справи необхідно встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте умисно ухилявся від обовязку щодо її надання, оскільки сам лише факт тривалого не спілкування спадкоємця зі спадкодавцем сам по собі не може бути підставою для застосування ч. 5 ст. 1224 ЦК України.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, принципове значення має питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Таким чином, для задоволення позовних вимог про усунення від права на спадкування відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України має значення сукупність наступних обставин: умисне ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані та потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи, оскільки лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Як встановлено по справі, з листопада 1984 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 знаходилися в зареєстрованому шлюбі, спільних дітей від шлюбу не мали. ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24 березня 1995 року належить квартира АДРЕСА_2.

17 листопада 2010 року ОСОБА_6 склала заповіт, відповідно до якого вона заповідала належну їй на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_8.

24 серпня 2013 року ОСОБА_5 склав заповіт, відповідно до якого він заповідав належну йому на праві власності 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 дружині ОСОБА_6.

01 вересня 2013 року о 13 годині 40 хвилин ОСОБА_5 помер.

01 вересня 2013 року 0 16 годині 31 хвилина ОСОБА_6 померла.

Відповідно даних Сьомої Харківської державної нотаріальної контори, із заявою після смерті ОСОБА_6, померлої 01.09.2013 року, звернувся син померлої ОСОБА_2, із заявою після смерті ОСОБА_5. померлого 01.09.2013 року, звернулася донька померлого ОСОБА_4

Згідно з ч. 2, 3 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Якщо протягом однієї доби померли особи, які могли б успадкувати одна після одної, спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної із них.

Визначення в ст. 1220 ЦК України часу відкриття спадщини як дня «смерті», передбачає неможливість спадкування між особами, що померли в один день, одна за одною ( за наявності права на спадкування). Тому частина третя вказаної статті встановлює, що у разі смерті у впродовж однієї доби осіб, які могли б спадкувати одна після одної, спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з цих осіб. Викладене узгоджується з визначенням спадкоємців у ст. 1222 ЦК, такими можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини.

Таким чином, спадкоємцем першої черги за законом після ОСОБА_5, який помер 01.09.2013 року є його донька - відповідачка по справі ОСОБА_4, яка прийняла спадщину після батька, подавши в установлений законом шестимісячний строк до Сьомої державної нотаріальної контори відповідну заяву.

При цьому будь-яких належних та допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що спадкодавець ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані, зумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, та отримуючи пенсію й знаходячись під піклуванням рідних і близьких, потребував стороннього догляду та допомоги саме від його доньки - відповідачки ОСОБА_4, яка б свідомо та умисно ухилилася від надання такої допомоги своєму батькові, матеріали цивільної справи не містять. Також позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6, яка також померла 01.09.2013 року успадкувала 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 після смерті чоловіка ОСОБА_5, який помер також 01.09.2013 року.

Не надано таких доказів позивачем ОСОБА_2 й до апеляційного суду.

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі по суті заявлених позивачем ОСОБА_9 вимог про усунення відповідачки ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після батька - ОСОБА_5, померлого 01.09.2013р; визнання за ним право на спадщину в порядку спадкування за заповітом і законом після померлого - ОСОБА_5 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; визнання за ним право на спадщину після померлої матері ОСОБА_6, яка померла 01.09.2013 року на 1/2 частину спірної квартири, обґрунтовано відмовив у задоволенні цих позовних вимог за їх недоведеністю та безпідставністю.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги представника позивача, наведених на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та субєктивної його переоцінки, то ці доводи апелянта у даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: