Справа № 626/2766/14-ц
Провадження № 2/626/79/2015
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20.03.2015 року м. Красноград

Красноградський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді: Дудченко В.О.

при секретарі Зінченко Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Краснограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного аграрного орендного підприємства 'Промінь' про стягнення витрат в зв'язку з примусовим виконанням рішення суду, завданої матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення витрат завданих невиконанням рішенням суду в розмірі 8670,68грн., витрат на правову допомогу в сумі 2 500 грн. та моральної шкоди 3000грн.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат ОСОБА_2, позов підтримала і пояснила, що рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 15.04.2014 року позов ОСОБА_1 до відповідача ПАОП «Промінь» було задоволено, визнано недійсним договір оренди земельної ділянки за №13 від 12.05.2009 року укладений між ними. Також цим рішенням відповідача було зобов'язано повернути позивачу належну їй земельну ділянку розміром 6,20га. з встановленням меж в натурі, виконання рішення було відстрочено до 30.08.2014 року. Однак після звернення позивачки 26.09.2014 року до ПАОП «Промінь» із заявою про визначення меж земельної ділянки, відповіді вона не отримала і вимушена була самостійно укласти договір із ПП «Земстройпроект» та сплатити кошти за надані послуги з встановленням меж в натурі в сумі 1200 грн. Крім того, позивач витратила кошти на правову допомогу для повернення земельної ділянки та встановлення меж в натурі в розмірі 2500грн. Також при виїзді на місцевість при встановленні меж, позивачем було виявлено, що на належній їй земельній ділянці, розміром 6,20га., знаходиться літній табір ВРХ, який займає площу 0,38га., що від загальної вартості земельної ділянки по її розрахункам складає 8670,68грн. Поряд з цим в зв'язку перенесеними нею моральними стражданнями по поверненню земельної ділянка вона просить стягнути моральну шкоду в розмірі 3000грн.

Представник відповідача, адвокат ОСОБА_4 позов не визнав і вказав, що позивач не надала доказів суду, що перед присвоєнням кадастрового номеру встановлювалися межі належній їй земельній ділянці і при укладенні договору оренди межові знаки передавалися користувачу. Також після винесення рішення суду про визнання недійсним договору оренди, земельна ділянка, яка належить позивачу ПАОП «Промінь» не використовував і тому не мав ніякої можливості укласти договори про виготовлення технічної документації та встановлення меж земельної ділянки. Крім того, позивачем порушені вимоги ч.2 ст.368 ЦПК України про виконання судових рішень, так як позивачка не отримала виконавчого листа в суді і не надала його виконавчій службі для примусового виконання.

Суд, вислухавши сторони по справі, допитавши свідка, заявленого позивачем та дослідивши письмові докази по справі, вважає що підстави для задоволення позову відсутні, в зв'язку з чим в його задоволенні слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 15.04.2014 року визнано недійсним договір оренди земельної ділянки за №13 від 12.05.2009 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАОП "Промінь". Відстрочено виконання рішення до 30.08.2014 року. Право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 6,20 гектарів в межах згідно плану підтверджено Державним актом від 16.01.2003 року.

Як передбачено ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач фактично вимагає відшкодувати йому кошти в сумі 1200 грн. за надані послуги по відновленню меж земельної ділянки площею 6,20 га кадастровий номер :08:000:0091, привівши їх у відповідність до меж і розмірів визначених в Державному акті на право приватної власності на земельну ділянку. Дані межі, на переконання позивача ПАОП "Промінь" повинне було відновити, після того як договір оренди визнаний недійсним.

У відповідності до Розділу IV Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом №376 від 18.05.2010 року Державного комітету з земельних ресурсів, відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст.186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Проте в порушення наведених нормативних актів, а також вимог ст.ст.10,11 ЦПК України позивач не надав суду даних земельно-кадастрової документації, за якими мало відбутись відновлення меж земельних ділянок сторін у справі. Не надав позивач і доказів неможливості виявлення дійсних меж, наслідком чого мало бути встановлення меж за фактичним використанням земельної ділянки чи з урахуванням установлених розмірів земельних ділянок.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61 ЦПК України.

Законодавством чітко зазначено, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється у відповідності до вищенаведеної Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом №376 від 18.05.2010 року Державного комітету з земельних ресурсів .

Як зазначено в ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" №6 від 27.03.1992 року, з послідуючими змінами, роз'яснено, що матеріальна шкода, заподіяна особі і майну громадянина або майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

Зазначені норми матеріального права передбачають загальні підстави для відшкодування в рамках позадоговірних (деліктних) зобов'язань. При цьому особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Тобто, в деліктних правовідносинах на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У спорах про відшкодування шкоди діє презумпція заподіювача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди.

Позивач, як на підставу заподіяння йому матеріальної шкоди, посилався на сплату 26.09.2014 року ОСОБА_5, за її дорученням, ПП "Земстройпроект" 1200грн. за договором про виконання робіт для встановлення меж його земельної ділянки. Суду не надані належні і допустимі докази, внаслідок чого неможливо з"ясувати підставу і необхідність проведених за договором робіт та яким чином це пов"язано з виконанням рішення суду про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та неправомірністю дій відповідача. Крім того, в матеріалах справи мається тільки ксерокопія квитанції по сплаті ОСОБА_5 ПП "Земстройпроект" 3600грн. Оригіналу квитанції суду надано не було.

Будь-яких належних та допустимих доказів в підтвердження того, що на належній ОСОБА_1 земельній ділянці розташовано літній табір ВРХ, який займає відповідач, площею 0,38га., окрім посилання на це в позові самого позивача, досліджені матеріали справи не місять, не надано таких доказів позивачем і в судовому засіданні.

Посилання на це лише у висновку Красноградського РВ від 23.12.2014 року, суд вважає не доцільним, оскільки, по перше - розгляд матеріалу перевірки заяви ОСОБА_1 з цього приводу припинено в зв'язку з відсутністю ознак кримінального правопорушення, тобто під час перевірки вказаний факт достовірно не встановлено, а по друге - такого процесуального документу, як «висновок», чинним кримінально процесуальним законодавством не передбачено, в зв'язку з чим у відповідності до вимог ст.57-59 ЦПК України, суд вважає такий доказ неналежним та недопустимим доказом(а.с.36-37).

Надані позивачем фотоматеріали з розташуванням посеред поля літнього табору ВРХ, також судом не приймається як належний та допустимий доказ, оскільки з наданих фотографій взагалі неможливо його ідентифікувати та прив'язати до конкретної місцевості, а саме встановити, що це за поле, в якому місці цей табір розташовано і що він знаходиться саме на земельній ділянці позивача(а.с.38-39).

Таким чином, в зв'язку з недоведеністю вказаної вимоги, в задоволенні позову про стягнення суми компенсації в розмірі 8670,68грн. за незаконне, як на думку позивача використання її земельної ділянки, розміром 0,38га, суд також відмовляє.

Стосовно стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 2500грн., то в цій частині суд також вважає позовні вимоги недоведеними.

Так в прохальній частині позову, позивач ОСОБА_1 просить стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 2500грн. не на свою корить, а на користь іншої особи - ОСОБА_5 При цьому в підтвердження цього мається тільки ксерокопія квитанції від 10.11.2014 року про сплату позивачем ОСОБА_1 адвокату ОСОБА_2 коштів в сумі 2500грн. за надання правової допомоги. Однак з вказаної квитанції взагалі не можливо встановити за яку саме правову допомогу сплачувались ці кошти, чи пов'язана вона саме з розглядом цієї конкретної справи, чи будь-якою іншою, крім того оригінал даної квитанції суду також не надано, що також ставить під сумнів взагалі сплату цих коштів, що у відповідності до вимог ст.57-59 ЦПК України суд вважає його неналежним та недопустимим доказом. Крім цього, з вказаної квитанції та прохальної частини позову взагалі неможливо встановити взаємозв'язок між вказаними особами, чому кошти ОСОБА_1 сплачувала адвокату ОСОБА_2, а стягнути їх прохає на користь зовсім іншої особи - ОСОБА_5 В судовому засіданні представник позивача з приводу цього також не надала будь-яких пояснень(а.с.12).

З акту приймання передачі виконаних робіт від 28.11.2014 року та відповідного розрахунку також не можливо встановити, що надані адвокатом ОСОБА_2 послуги та правова допомога були пов'язані саме з цією конкретною справою, яка розглядається. Крім цього в ньому зазначено, що він складений на виконання договору про надання правової допомоги №43 від 17.11.2014 року, однак сам договір в матеріалах справи не міститься, не надано його представником позивача і в судовому засіданні(а.с.13).

Крім того, відповідно до матеріалів справи, а саме договору укладеного між ОСОБА_5 та ПП «Земстройпроект» від 26.09.2014 року та акту здачі-приймання виконаних робіт від 30.09.2014 року, а також пояснень свідка ОСОБА_7 - заступника директора ПП «Земстройпроект», всі роботи пов'язані з встановленням меж в натурі на земельній ділянці ОСОБА_1 було виконано 30.09.2014 року(а.с.34-35), а відповідна угода з адвокатом була укладена тільки через півтора місяці після виконання всіх робіт 10.11.2014 року(а.с.12).

Крім цього, свідок ОСОБА_7, який приймав участь у виконанні вищевказаних робіт, пояснив суду, що ПАОП «Промінь» використовувало земельні ділянки цілісним масивом без межових знаків кожного орендодавця і самостійно підприємство не мало ніякої змоги встановити відповідні межові знаки у зв'язку з відсутністю у них відповідної ліцензії на виконання вказаних робіт.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не отримавши в суді відповідно до положень ст.368 ЦПК України виконавчого листа і не передавши його у виконавчу службу для примусового виконання, почала його самостійно виконувати, а саме укладати договір із землевпорядною організацією і сплачувати кошти за виконання цього договору.

В зв'язку з тим, що суд відмовляє в задоволенні позову з приводу стягнення матеріальної шкоди, то підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди на підставі ст.23 ЦПК України в розмірі 3000тис., як просить позивач суд також не вбачає.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАОП "Промінь" про стягнення шкоди завданої невиконанням рішення суду задоволенню не підлягають, тому з відповідача не можуть бути стягнені понесені позивачем і судові витрати.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 54-61, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.1166 ЦК України суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного аграрного орендного підприємства 'Промінь' про стягнення витрат в зв'язку з примусовим виконанням рішення суду, завданої матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення в апеляційний суд Харківської області через Красноградський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: