АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

23 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.,

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.,

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства екології та природних ресурсів України, Державного підприємства «Укреко-ойл» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційними скаргами Державного підприємства «Укреко-ойл» та Міністерства екології та природних ресурсів України на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року,

встановила:

25.09.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому з урахування змін від 10.11.2014 р. просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства екології та природних ресурсів України від 08 вересня 2014 року №354-о про своє звільнення з посади виконуючого обов'язки генерального директора Державного підприємства «Укреко-ойл» (надалі - ДП «Укреко-ойл»), поновити його на вказаній посаді з 09 вересня 2014 року та стягнути з ДП «Укреко-ойл» середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 29 травня 2014 р. №188-о його було призначено виконуючим обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл». 08 вересня 2014 року він звернувся до Міністерства екології та природних ресурсів України з заявою про звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України. 15 вересня 2014 року він подав заяву про відкликання заяви про звільнення. В період з 08 вересня 2014 р. по 19 вересня 2014 р. він був присутнім на своєму робочому місці та здійснював повноваження, як виконуючий обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл». Проте, 16 вересня 2014 р., йому стало відомо про своє звільнення з займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, відповідно до наказу Міністерства екології та природних ресурсів України від 08 вересня 2014 р. №354-о.

Враховуючи ту обставину, що протягом двотижневого строку він відкликав свою заяву про звільнення, вважає, що правових підстав для звільнення за ст.38 КЗпП України у відповідача не було.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року позов задоволено.

Скасовано наказ Міністерства екології та природних ресурсів України від 08 вересня 2014 року №354-о про звільнення ОСОБА_1 з посади виконуючого обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл». Поновлено ОСОБА_1 на посаді виконуючого обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл» з 09 вересня 2014 року. Стягнуто з ДП «Укреко-ойл» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 вересня 2014 року по день фактичного поновлення на роботі. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 30 березня 2015 року з ДП «Укреко-ойл» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09 вересня 2014 року по 22 грудня 2014 року у розмірі 18911,25 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

ДП «Укреко-ойл» звернулось до суду з апеляційної скаргою, в якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Свої доводи обґрунтовує тим, що звертаючись з заявою про звільнення за власним бажанням, позивач повідомив Міністерство екології та природних ресурсів України про неможливість в подальшому виконувати посадові обов'язки, оскільки відносно нього порушено кримінальне провадження за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 209 КК України.

Підстави подання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням та її відкликання судом не досліджувались.

Враховуючи те, що наявність кримінального провадження була врахована, як поважна підстава для звільнення в день подання заяви, 08.09.2014 р. позивача було звільнено, а на його місце 10.09.2014 р. було призначено ОСОБА_2

Твердження позивача про перебування його на робочому місці в період з 08 вересня по 16 вересня 2014 року є безпідставним, необґрунтованим та не підтвердженим доказами. Вчинення відносно позивача процесуальних дій в межах кримінального провадження спростовують його твердження щодо фактичного виконання ним своїх посадових обов'язків.

Крім цього, позивач приступив до виконання своїх посадових обов'язків з порушенням, не надав свою трудову книжку, продовжував здійснювати управлінські функції на інших підприємствах.

Судом з невідомих причин було взято до уваги припущення представника позивача про відсутність у новопризначеного на посаду виконуючого обв'язки директора ОСОБА_2 переважного права на залишення на роботі, що вказує на невідповідність висновків суду обставинам справи.

З апеляційною скаргою на вказане судове рішення звернулось також Міністерство екології та природних ресурсів України, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що статтею 38 КЗпП України не встановлено заборони для роботодавця розірвати трудовий договір до закінчення двотижневого строку, як і не вказано, що таке розірвання буде порушенням прав працівника.

У своїй заяві від 08 вересня 2014 року позивач не вказав бажану дату звільнення, а тому у роботодавця були достатні підстави задовольнити прохання працівника та звільнити його того ж дня.

Враховуючи, що слідчим управлінням фінансових розслідувань ГУ Міндоходів у Львівській області проводилось досудове розслідування в кримінальному провадженні, внесеному 14.01.2014 р. до ЄРДР за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 , ч.1 ст.209 КК України, 10.09.2014 р. ОСОБА_1 було доставлено у м. Львів для забезпечення його явки в Сихівський районний суд м.Львова, тобто останній не міг виконувати свої обов'язки, наказом від 10.09.2014 р. №361-0 було призначено на посаду в.о. генерального директора ДП «Укреко-ойл» було призначено ОСОБА_2, який 10.09.2014 р. приступив до виконання своїх посадових обов'язків.

Вказана обставина ставить під сумнів твердження позивача про його особисте перебування на робочому місці у період з 08.09.2014 р. по 16.09.2014 р., про те остання не була належним чином судом досліджена не була.

Крім цього, наслідком поновлення позивача на посаді є необхідність звільнення законного призначеного на цю посаду ОСОБА_2, який її обіймає майже 4 місяці та належним чином реалізує покладені на нього обв'язки.

В судовому засіданні представник Міністерства екології та природних ресурсів України Шевцова А.Ю. просила апеляційні скарги задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_4 просила апеляційні скарги відхилити,а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідно до наказу міністра Міністерства екології та природних ресурсів України від 29 травня 2014 р. №188-о, ОСОБА_1 призначено виконуючим обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл» з 29 травня 2014 року, тимчасово на період до призначення директора зазначеного підприємства у встановленому законом порядку (а.с.5).

08 вересня 2014 року ОСОБА_1 подав заяву про звільнення з вказаної посади за власним бажанням, без зазначення дати звільнення (а.с.17).

Наказом міністра Міністерства екології та природних ресурсів України від 08 вересня 2014 р. №354-о ОСОБА_1 08 вересня 2014 року звільнено з посади виконуючого обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл» за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України.

Наказом міністра Міністерства екології та природних ресурсів України від 10 вересня 2014 р. №361-о ОСОБА_2 призначено виконуючим обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл» з 10 вересня 2014 р., тимчасово на період до призначення директора зазначеного підприємства у встановленому законом порядку (а.с.9).

15 вересня 2014 р. ОСОБА_1 повідомив працедавця про відкликання заяви від 08 вересня 2014 року про звільнення з посади за власним бажанням та продовження виконувати обов'язки генерального директора у відповідності до статуту підприємства (а.с.6).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог трудового законодавства, оскільки, не вказавши дату звільнення, позивач до закінчення двотижневого строку подав заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Так, відповідно до положень ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

У п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).

Звільнивши працівника до закінчення двотижневого строку після подачі заяви про звільнення, про що працівник в своїй заяві не просив, за відсутності відповідного погодження з боку останнього, власником було позбавлено останнього права відізвати заяву на звільнення.

Заява позивача про звільнення за власним бажанням також не містила посилань на неможливість продовжувати роботу у зв'язку з порушенням відносно нього кримінального провадження за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 209 КК України, або з інших підстав.

Доказів того, що позивач усно повідомив про неможливість в подальшому виконувати свої трудові обов'язки, та що саме прохання останнього було враховано власником при його звільненні до закінчення двотижневого строку, суду не надано.

Враховуючи, що Міністерством екології та природних ресурсів України було порушено трудові права позивача, колегія суддів погоджується з висновком суду про задоволення вимоги про скасування наказу від 08 вересня 2014 року №354-о про звільнення позивача.

У силу ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Оскільки звільнення позивача з посади виконуючого обов'язки генерального директора ДП «Укреко-ойл», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що він повинен бути поновлений на цій же посаді.

Доводи апеляційної скарги про те, що після подання заяви на звільнення позивач не перебував на робочому місці та не виконував своїх посадових обов'язків є необґрунтованими, з огляду на наявні в матеріалах справи докази, які обґрунтовано взяті судом до уваги.

Посилання в апеляційній скарзі на ту обставину, що позивач приступив до виконання своїх трудових обов'язків з порушеннями, а також на те, що новопризначений на посаду працівник має переважне право на залишення на роботі, правового значення для вирішення даного спору не має.

Оскільки позивача було звільнено з роботи з 08 вересня 2014 р., посилання в апеляційній скарзі на те, що останній не міг виконувати свої обов'язки у зв'язку з необхідністю перебування 10.09.2014 р. в Сихівському районному суді м.Львова, що в свою чергу призвело до призначення нового керівника, є необґрунтованими.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за однин рік.

Питання визначення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу вирішено судом шляхом ухвалення додаткового рішення від 30 березня 2015 року.

Вказане додаткове рішення сторони не оскаржують, а тому воно не є предметом апеляційного розгляду.

Судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, ухвалене по справі рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги Державного підприємства «Укреко-ойл» та Міністерства екології та природних ресурсів України відхилити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий суддя:

Судді:

Справа №22-ц/796/2811/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Зінченко С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.