Справа № 739/267/15-ц
Провадження № 2/739/89/15
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" березня 2015 р. м. Новгород-Сіверський
Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря Лукаш Н.Я.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідачки ОСОБА_3 ,

представників відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Новгород-Сіверського районного центру зайнятості про визнання недійсним запису про розірвання трудового договору, поновлення реєстрації трудового договору та зобов`язання нарахувати середній заробіток,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до фізичної особи підприємця ОСОБА_3 та Новгород-Сіверського районного центру зайнятості (далі Новгород-Сіверський РЦЗ) і після уточнення позовних вимог просив визнати недійсним запис в його трудовій книжці за №12 від 17 березня 2014 року про розірвання трудового договору, зобов`язати Новгород-Сіверський РЦЗ поновити реєстрацію трудового договору, укладеного між ним та ОСОБА_3 і зобов`язати ОСОБА_3 нарахувати йому середній заробіток за час проходження військової служби, за період з 18 березня 2014 року по 06 березня 2015 року.
Свої позовні вимоги мотивує тим, що з 19 лютого 2013 року він працював на підставі трудового договору у ОСОБА_3 17 березня 2014 року, у зв`язку з призовом на військову службу згідно з Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303, трудовий договір було припинено на підставі пункту 3 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), 20 березня 2014 року даний трудовий договір було знято з реєстрації в Новгород-Сіверському РЦЗ.
З 08 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року №1275-VІІ, яким передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності, вказані норми діють з 18 березня 2014 року. Крім того, внесено зміни до статті 36 КЗпП України, якими передбачено припинення трудового договору у зв`язку з призовом на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року. Позивач звертався до ОСОБА_3 з проханням виконати вимоги законодавства і поновити дію укладеного з ним трудового договору шляхом визнання запису про його звільнення недійсним та нарахувати середній заробіток, однак йому в цьому було відмовлено.
Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав, викладених в позовній заяві, пояснивши, що 17 березня 2014 року ОСОБА_3 звільнила його з роботи у зв`язку з призовом на військову службу за призовом під час мобілізації. Пізніше законодавством було передбачено, що за ним мало бути збережено робоче місце та виплачено середній заробіток за час перебування на військовій службі. З цього приводу він звертався до ОСОБА_3 щодо виконання вимог законодавства, але остання виконати ці вимоги відмовилася, коли саме звертався не пригадує, доказів звернення у нього немає. Після відмови він звернувся з даним позовом до суду. Також йому відомо, що цим питанням займалися службові особи військовому комісаріату, в якому він проходив службу, зокрема останні зверталися до прокуратури. Про строки звернення до суду за захистом своїх прав він не обізнаний, раніше до суду з цього приводу не звертався.
Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснивши, що позивач був звільнений ОСОБА_3 у зв`язку з призовом на військову службу за призовом під час мобілізації 17 березня 2014 року, відповідно до діючого на той час законодавства. У подальшому законодавство було вдосконалено і особам, призваним у зв`язку з мобілізацією на військову службу було гарантовано збереження за ними робочих місць та виплату середнього заробітку за час проходження військової служби, при чому дію відповідних законодавчих положень поширено на осіб, призваних на військову службу з 18 березня 2014 року. Саме тому заявлено позовні вимоги не про поновлення на роботі, а про визнання недійсним запису про розірвання трудового договору. Також зауважив, що позивач має право на виплату йому ОСОБА_3 середнього заробітку за час проходження військової служби. Крім того, на його думку, строки звернення до суду позивачем в даному випадку не пропущені, оскільки вони мають обраховуватися з моменту демобілізації позивача, яка відбулася 06 березня 2015 року.
ОСОБА_3 позовні вимоги не визнала, пояснивши, що дійсно з 19 лютого 2013 року позивач перебував з нею в трудових відносинах, які припинено 17 березня 2014 року у зв`язку з призовом позивача на військову службу за мобілізацією, що підтверджувалося відповідною повісткою. У подальшому позивач до неї з приводу визнання запису про його звільнення недійсним і виплату середнього заробітку не звертався. Також вона подала заяву з клопотанням відмовити в задоволенні позову у зв`язку із закінченням строку звернення до суду.
Представник ОСОБА_3 висловився про задоволення позовних вимог, пояснивши, що позивача було звільнено 17 березня 2014 року у зв`язку з його призовом на військову службу, що підтверджувалося повісткою. 20 березня 2014 року трудовий договір між позивачем та ОСОБА_3 було знято з реєстрації на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України в районному центрі зайнятості. У подальшому до законодавства було внесено зміни Законом України №1169, відповідно до якого особи, призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, не підлягали звільненню, при цьому даний Закон діє з 01 квітня 2014 року і свою дію на осіб, звільнених до 01 квітня 2014 року, не поширює. Крім того зазначив, що на час звернення позивача до суду з позовом сплинули строки позовної давності для звернення до суду з приводу звільнення з роботи.
Представники Новгород-Сіверського РЦЗ висловилися проти задоволення позову, пояснивши, що Новгород-Сіверський районний центр зайнятості в своїй роботі керується відповідним порядком реєстрації трудових договорів. 19 лютого 2013 року між позивачем та ОСОБА_3 було зареєстровано трудовий договір, який 17 березня 2014 року розірвано, а 20 березня 2014 року зазначений трудовий договір знято з реєстрації відповідно до діючого на той час законодавства. Також вказали, що законодавством не передбачено можливості поновлення реєстрації трудових договорів.
Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення ОСОБА_3 та її представника, а також пояснення представників Новгород-Сіверського РЦЗ, дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.
Як встановлено, 19 лютого 2013 року між позивачем та ОСОБА_3 , як фізичною особою-підприємцем, було укладено трудовий договір, відповідно до якого ОСОБА_3 прийняла позивача на роботу, на посаду продавця непродовольчих товарів 3 розряду, про що зроблено запис за №11 від 19 лютого 2013 року в трудовій книжці позивача (а.с. 3). Даний трудовий договір було зареєстровано в Новгород-Сіверському РЦЗ 19 лютого 2013 року за №0 (а.с. 4).
17 березня 2014 року ОСОБА_3 звільнила позивача з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу, про що в трудовій книжці позивача здійснено запис за №12 від 17 березня 2014 року (а.с. 3). 20 березня 2014 року, у зв`язку з припиненням трудового договору від 19 лютого 2013 року, вказаний договір знято з реєстрації в Новгород-Сіверському РЦЗ (а.с. 3).
З довідок Новгород-Сіверсько-Семенівського об`єднаного районного військового комісаріату Чернігівської області від 22 грудня 2014 року №2321 та від 17 березня 2015 року №739 вбачається, що позивач призваний 18 березня 2014 року згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303, згідно пункту 5 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 06 травня 2014 року №454/2014 та згідно Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 23 липня 2014 року №1595-VІІ і проходив військову службу в Новгород-Сіверсько-Семенівському ОРВК Чернігівської області з 18 березня 2014 року по 06 березня 2015 року (а.с. 2, 8).
З викладеного вбачається, що позивач був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №1126-VII.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача) підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу.
Отже, у зв`язку з призовом позивача на військову службу за призовом під час мобілізації, укладений ним з ОСОБА_3 трудовий договір був розірваний у відповідності до законодавства, чинного на час призову, на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України.
01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27 березня 2014 року №1169-VII (далі Закон України №1169-VII), яким внесено зміни статті 119 КЗпП України, котра була доповнена частиною третьою такого змісту «Працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, гарантується збереження місця роботи, посади і середнього заробітку».
Оскільки вказаний Закон набрав чинність 01 квітня 2014 року, його положення, зокрема в частині гарантій, наданих працівникам, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, не поширювалися на осіб, звільнених до 01 квітня 2014 року, в тому числі й на позивача, звільненого 17 березня 2014 року.
В подальшому, 08 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року №1275-VII (далі - Закон України №1275-VII), яким внесено ряд змін до КЗпП України.
Так, з урахування даних змін, пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Також вказаним Законом внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України, яку викладено в новій редакції, якою передбачено, що за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 2 Розділу ІІ Закону України №1275-VII поширено дію частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303, затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».
Отже, на позивача, який був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303 поширюються гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, зі змінами, внесеними Законом України №1275-VII, щодо збереження за працівниками місця роботи, посади і компенсації з бюджету середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності, але не більше одного року.
Відповідно за позивачем на час призову, але не більше одного року, зберігається його робоче місце у ОСОБА_3 , і він має право на компенсацію з бюджету середнього заробітку, отримуваного на час призову.
Доводи представника ОСОБА_3 про те, що до правовідносин, які виникли між позивачем та відповідачем підлягають застосуванню положенням Закону України №1169-VII, що набрав чинності 01 квітня 2014 року, дія якого не поширюється на позивача, суд відкидає як безпідставні, оскільки Закон України №1275-VII був прийнятий пізніше в часі ніж Закон України №1169-VII і ним встановлено додаткові гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України, зокрема й для осіб, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації до 01 квітня 2014 року, до яких належить і позивач.
Як з`ясовано, на час розгляду справи судом ОСОБА_3 вимоги частини третьої статті 119 КЗпП України (в редакції від 08 червня 2014 року) не виконала, позивачу не забезпечено його право на збереження місця роботи, посади та компенсацію середнього заробітку.
Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог про визнання недійсним запису в трудовій книжці позивача за №12 від 17 березня 2014 року про його звільнення та поновлення реєстрації трудового договору від 19 лютого 2013 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 , суд враховує наступне.
Відповідно до статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Частиною першою статті 235 КЗпП України передбачено поновлення працівника на попередній роботі у разі його звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу. Даний перелік підстав для поновлення працівника є вичерпним.
Оскільки звільнення позивача 17 березня 2014 року у зв`язку з його призовом на військову службу за призовом під час мобілізації було здійснено на законних підставах, передбачених пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України (в редакції на час звільнення), застосування способу захисту прав позивача, передбаченого частиною першою статті 235 КЗпП України, шляхом поновлення його на роботі, не відповідатиме положенням КЗпП України.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23 вересня 1998 року у справі «Стіл та інші проти Сполученого Королівства» Суд вказав, що Конвенція вимагає, щоб усе право, чи то писане, чи неписане, було достатньо чітким, щоб дозволити громадянинові, якщо виникне потреба з належною порадою, передбачати певною мірою за певних обставин наслідки, які може спричинити певна дія.
Абзацом другим підпункту 5.4 пункту 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 передбачено, що із конституційних принципів рівності і справедливості випливає вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.
Отже, визнання звільнення позивача таким, що здійснене без законної підстави і як наслідок поновлення його на роботі, буде порушенням принципу правової визначеності, сформульованого в рішеннях Європейського суду з прав людини та Конституційного суду України та призведе до виникнення у ОСОБА_3 , яка звільняючи 17 березня 2014 року позивача діяла у відповідності до чинного на той час законодавства, обов`язків, пов`язаних з поновлення позивача на роботі та вчинення на його користь дій компенсаційного характеру.
Поширивши дію положень Закону України №1275-VII щодо внесення змін до частини третьої статті 119 КЗпП України, якою за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності, законодавець фактично надав працівникам, звільненим з роботи до 01 квітня 2014 року у зв`язку з призовом на військову службу за призовом під час мобілізації, такі ж гарантії, як і працівникам, звільненим на цій підставі після 01 квітня 2014 року. Водночас законодавством не було врегульовано питання щодо способу захисту прав звільнених до 01 квітня 2014 року працівників на збереження за ними місця робота та посади у разі невизнання такого права роботодавцем.
Частиною першою статті 9 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Пунктом 3 частини другої статті 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів як визнання правочину недійсним.
Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно частини третьої статті 203 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Отже, припинення на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України трудового договору, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 є правочином в розумінні положень статті 202 ЦК України, спрямованим на припинення їх взаємних трудових прав та обов`язків як працівника та роботодавця і даний правочин в силу положень Закону України №1275-VII з моменту набрання ним чинності 08 червня 2014 року є недійсним. Тому права позивача можуть бути захищені, за відсутності іншого передбаченого законом способу захисту, шляхом визнання недійсним припинення трудового договору, яке було оформлене шляхом внесення запису до трудової книжки позивача про звільнення його з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України та зобов`язання Новгород-Сіверського РЦЗ поновити реєстрацію припиненого трудового договору.
Відповідно суд вважає за необхідне захистити права позивача шляхом визнання недійсним запису в його трудовій книжці за №12 від 17 березня 2014 року про звільнення з роботи на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України і зобов`язання Новгород-Сіверського РЦЗ поновити реєстрацію трудового договору від 19 лютого 2013 року, укладеного між позивачем та ОСОБА_3 , зареєстрованого в Новгород-Сіверському РЦЗ 19 лютого 2013 року за №0. Отже, вказані позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.
Доводи представників Новгород-Сіверського РЦЗ щодо неможливості поновлення реєстрації трудового договору, укладеного 19 лютого 2013 року між позивачем та ОСОБА_3 , який було знятого з реєстрації 20 березня 2014 року, оскільки це не передбачено порядок реєстрації трудового договору, суд відкидає, оскільки Порядок реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затверджений Наказом Міністерства праці та соціальної політики України №260 від 08 червня 2001 року не містить жодних застережень щодо поновлення реєстрації трудового договору, що є єдиним належним способом захисту прав позивача.
Стосовно позовних вимог про зобов`язання ОСОБА_3 нарахувати позивачу середній заробіток за час проходження військової служби у період з 18 березня 2014 року по 06 березня 2015 року суд враховує, що позивач, відповідно до Законом України №1275-VII, має право на виплату з бюджету середнього заробітку за час проходження військової служби, але не більше одного року.
Пунктом 6 Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105 (далі Порядок) передбачено, що виплата компенсації проводиться підприємствами, установами, організаціями у строки, визначені статтею 115 Кодексом законів про працю України.
Пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що бюджетні кошти спрямовуються підприємствам, установам, організаціям на компенсацію витрат на виплату середнього заробітку працівникам, які працювали на таких підприємствах, в установах, організаціях на час призову на військову службу, не більше одного року.
Викладене вище свідчить, що саме ОСОБА_3 зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, у період з 18 березня 2014 року по 06 березня 2015 року, після чого вона матиме право на компенсацію цих витрат за рахунок бюджетних коштів.
Оскільки позивачем заявлено позовну вимогу про зобов`язання відповідача нарахувати йому середній заробіток за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації, за період, який не перевищує одного року, суд приходить до висновку, що вказана позовна вимоги підлягає задоволенню повністю. При цьому, в силу принципу диспозитивності суд позбавлений можливості як вирішити питання щодо розміру середнього заробітку, який підлягає нарахуванню та виплаті позивачу, так і щодо зобов`язання ОСОБА_3 виплатити позивачу вказаний середній заробіток.
З приводу заяви ОСОБА_3 про те, що позивачем було пропущено строк звернення до суду за вирішенням трудового спору суд враховує наступне.
Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Аналіз вказаного законодавчого положення свідчить, що ним встановлено як загальний строк звернення до суду з приводу вирішення трудового спору, тривалістю три місяці, який обраховується з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права, так і спеціальний строк звернення до суду для вирішення спорів про звільнення, тривалістю один місяць, який обраховується з дня вручення працівнику копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки.
Зі змісту частини першої статті 233 КЗпП України вбачається, що спір про звільнення, до якого застосовується спеціальний строк звернення до суду, це спір за зверненням особи про поновлення на роботі з підстав, передбачених статтею 235 КЗпП України, коли особа, з моменту вручення їй наказу про звільнення або видачі трудової книжки стає обізнаною про незаконність такого звільнення.
Спір, що є предметом даного судового розгляду, за своєю природою є трудовим спором. Водночас, позивачем заявлено позовні вимоги не про поновлення його на роботі, а про визнання недійсним запису про його звільнення та про поновлення реєстрації укладеного між ним та ОСОБА_3 трудового договору. Звільнення позивача на час видачі йому трудової книжки було законним і в нього не було жодних підстав для його оспорювання в суді. Відповідно суд приходить до висновку, що до трудового спору, який виник між позивачем та відповідачами, підлягає застосуванню загальний строк звернення до суду з приводу вирішення трудового спору, який обраховується з дня коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Після набрання чинності Законом України №1275-VII ОСОБА_3 була зобов`язана поновити трудові права позивача щодо збереження за ним місця роботи та виплати йому середнього заробітку за час проходження військової служби за призовом під час мобілізації. Відповідно у позивача були підстави вважати, що ОСОБА_3 забезпечить виконання положень вказаного Закону до його демобілізації.
ОСОБА_3 у судовому засіданні, не визнавши позовні вимоги, заявила, що позивач до неї з приводу поновлення його трудових прав, зокрема в частині збереження за ним місця роботи та виплати середнього заробітку, не звертався. Жодних доказів, які б підтверджували те, з якого часу позивач був обізнаний про відмову ОСОБА_3 виконати вимоги Закону України №1275-VII суду не надано, хоча в силу положень частини першої статті 61 ЦПК України саме на ОСОБА_3 покладається обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх заперечень.
Оскільки позивач звернувся до суду з даним позовом 26 лютого 2015 року в період проходження ним військової служби за призовом під час мобілізації, у судовому засіданні він пояснив, що до суду звернувся з позовом після того, як дізнався про порушення своїх прав, а саме про відмову ОСОБА_3 поновити його трудові права на збереження місця роботи та виплату середнього заробітку, при цьому ОСОБА_3 доказів пропущення позивачем визначеного законодавством тримісячного строку звернення до суду не надала, суд приходить до висновку, що позивачем вказаний строку пропущено не було, відповідно заява ОСОБА_3 про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.
Відповідно до частини третьої статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Оскільки позивача відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнено від сплати судового збору за подання позову з вимогами, що випливають із трудових правовідносин, а позовні вимоги підлягають задоволенню повністю, з ОСОБА_3 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених до неї позовних вимог, у розмірі 162 грн. 40 коп. Судовий збір, що підлягає стягненню з Новгород-Сіверського РЦЗ у розмірі 81 грн. 20 коп. необхідно віднести на рахунок держави.
На підставі викладеного, керуючись статтями 36, 119, 233, 235 Кодексу законів про працю України, статтями 9, 16, 202, 203, 216 Цивільного кодексу України, статтями 2, 3, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд
В И Р I Ш И В:
ПозовОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Новгород-Сіверського районного центру зайнятості про визнання недійсним запису про розірвання трудового договору, поновлення реєстрації трудового договору та зобов`язання нарахувати середній заробіток - задовольнити повністю.
Визнати недійсним запис в трудовій книжці ОСОБА_1 за №12 від 17 березня 2014 року про його звільнення з роботи у фізичної особи підприємця ОСОБА_3 , на підставі пункту 3 статті 36 КЗпП України, у зв`язку зі вступом на військову службу, зареєстрований в Новгород-Сіверському районному центрі зайнятості за №0.
Зобов`язати Новгород-Сіверський районний центр зайнятості поновити реєстрацію трудового договору від 19 лютого 2013 року, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрованого в Новгород-Сіверському районному центрі зайнятості за №0.
Зобов`язати фізичну особу-підприємця ОСОБА_3 нарахувати ОСОБА_1 середній заробіток за час проходження військової служби, за період з 18 березня 2014 року по 06 березня 2015 року.
Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у розмірі 162 (сто шістдесят дві) гривні 40 копійок.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Чепурко

Повний текст рішення складено 22 березня 2015 року.