Справа № 366/3598/14 Головуючий у І інстанції Тетервак Н. А.
Провадження № 22-ц/780/2092/15 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 54 21.04.2015

РІШЕННЯ
Іменем України

21 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,
суддів Кулішенка Ю.М., Яворського М.А.,
за участю секретаря Франюк Т.В.
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 12 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:
У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з вересня 2013 року він працював різноробочим без укладення трудового договору на пилорамі у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , а з квітня 2014 року уклав трудовий договір з власником пилорами, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 . 12 червня 2014 року на виконання вимог Указу Президента України від 06.05. 2014 року №454 «Про часткову мобілізацію» він був призваний на військову службу, яку проходить у військовій частині п/п НОМЕР_1 . Після його призову на військову службу відповідачка припинила нараховувати і виплачувати йому заробітну плату, хоча згідно п.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за ним на період не більше одного року зберігається місце роботи та середній заробіток на підприємстві (установі,організації) незалежно від підпорядкування та форм власності. Ст. 119 КЗпП України встановлено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Законом України «Про загальний військовий обов`язок і військову службу», надаються гарантії і пільги відповідно до цього Закону. На даний час несплата заробітної плати позивачу становить 8 місяців (протягом червня 2014 року січня 2015 року включно) у розмірі 9744 грн. Весь період перебування його на службі він намагався по телефону зв`язатися з відповідачем та отримати належну йому заробітну плату. Принизливе становище спричинило хвилювання. Такими неправомірними діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, яку він оцінює у 9744 грн.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 12 лютого 2015 року позов задоволено. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 19 488 гривень, з яких: 9744 грн. - заборгованість про заробітній платі та 9744 грн. - моральна шкода. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць - в розмірі 1218 грн.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі, через порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не врахував заперечення відповідача, а саме, що позивачем не було повідомлено роботодавця про його призив на військову службу, а тому відповідачем було розцінено не вихід позивача на роботу без поважних причин, а тому не було підстав нараховувати та виплачувати заробітну плату. Крім того, не дивлячись на не вихід позивача на роботу, відповідач нараховував йому заробітну плату за весь час.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 12 червня 2014 року призваний на військову службу до військової частини, польова пошта НОМЕР_1 відповідно до п.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» про що суду надано довідку ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16 червня 2014 року № 2/1/81( а.с. 3).
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" - за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем, всупереч вимогам ст. 39 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу" не виплачується позивачу середній заробіток.

Однак, колегія не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 12 червня 2014 року призваний на військову службу до військової частини, польова пошта НОМЕР_1 відповідно до п.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Про свій призов він не повідомив роботодавця. Зазначену обставину визнав представник позивача в суді апеляційної інстанції.
У відповідності до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

З наданого суду акту перевірки ФОП ОСОБА_1 , здійсненої державною інспекцією праці у Київській області вбачається, що заробітна плата ОСОБА_2 нараховувалась в повному обсязі, однак не виплачувалась по причині відсутності позивача та відсутності звернення останнього за заробітною платою.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом, позивач порушення своїх прав мотивував тим, що йому не виплачується середній заробіток за час проходження військової служби за мобілізацією.

Однак, суду не надано жодного доказу відмови відповідача виплатити ОСОБА_2 заробітну плату, а також доказу звернення позивача за такою виплатою. Як пояснив представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції в нього немає доказів звернення позивача за нарахованою заробітною платою та доказів відмови відповідача в такій виплаті.

Крім того представником позивача визнано, що на момент розгляду справи за зверненням позивача відповідач виплатила йому біля 7000 грн. зарплати за час перебування на військовій службі. Розмір заборгованості, якщо така є представнику позивача невідомий.

За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як встановлено судом, середній заробіток позивачу нараховується за весь час перебування на військовій службі відповідно до трудового договору і виплачується за зверненнями останнього, що визнано представником позивача. Доказів відмови у виплаті заробітної плати, а також наявної заборгованості матеріали справи не містять, а відтак висновки суду першої інстанції в частині наявності порушень прав позивача та наявності підстав до задоволення позову, не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до відмови в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Оскільки судом не встановлено порушення прав позивача відповідачем, підстав до відшкодування моральної шкоди немає. На зазначене суд першої інстанції уваги не зверну, та ухвалив рішення, яке не ґрунтується на наявних у справі доказах, на що обґрунтовано посилається апелянт в своїй апеляційній скарзі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Іванківського районного суду Київської області від 12 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди відмовити.
Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.
Судді: Кулішенко Ю.М.
Яворський М.А.