Справа № 743/31/15-ц Провадження № 22-ц/795/622/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Сташків В. Б. Доповідач - Хромець Н. С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіХромець Н.С.
суддів:Бечка Є.М., Острянського В.І.
при секретарі:Мартиновій А.В.
за участю:позивача ОСОБА_5

Розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Чернігові апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09 лютого 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача і стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09 лютого 2015 року у позові ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги. Позивач вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене без дослідження реальних обставин справи та з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, на думку позивача судом безпідставно не було взято до уваги його твердження про те, що сплачені ним 30000 грн. не є всією сумою адміністративного платежу, а є першим платежем, а також його пропозицію самостійного визначення відповідачем яка саме частина адміністративного платежу включена в перший платіж за Договором. Також позивач посилається на неналежне дослідження судом змісту Договору фінансового лізингу. Позивач в апеляційній скарзі стверджує, що відповідачем і судом порушені його права, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів».

У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу. Представник відповідача скаргу не визнав.

Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ґрунтуються на помилковому тлумаченні умов договору, вимоги є безпідставними, оскільки сторони є вільними при укладенні договору, наслідки односторонньої відмови від договору в інших, ніж передбачені ч.1 ст. 7 і ч. 1 ст. 11 Закону України „Про фінансовий лізинг", визначені умовами договору, якими встановлено, що адміністративний платіж не повертається лізингоодержувачу.

Такі висновки суду відповідають вимогам законодавства, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами у даній справі.

Встановлено, що 02 грудня 2014 року між позивачем і відповідачем укладено договір фінансового лізингу № 00313 з додатками до нього. За даним договором лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-892) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах визначених договором. ОСОБА_5 (лізингоодержувач) 11 грудня 2014 року надіслав відповідачеві заяву про відкликання своєї згоди на укладення договору з посиланням на п.6 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" та вимагав повернути сплачені ним 30 000 грн. Відповідач погодився на розірвання договору, але не повернув сплачені кошти, пославшись на п. 12.1 договору, згідно з яким сплачений лізингоодержувачем адміністративний платіж не повертається.

Звертаючись до суду, позивач вважав таку умову договору несправедливою та посилався на те, що відповідач займається нечесною підприємницькою практикою.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України „Про фінансовий лізинг" ( ч.2 ст. 806 ЦК України т ч.1 ст. 2 Закону України „Про фінансовий лізинг"). Згідно зі ст. 16 Закону України „Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, що відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізинодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Згідно з ч.2 ст. 692 ЦК України договором може бути передбачено розстрочення платежу.

Пунктом 4.1 договору, укладеного між сторонами у даній справі, визначено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту отримання на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу лізингу. Визначення терміну „адміністративний платіж" дане у тексті договору, а його розмір визначений у додатку № 1 до договору і становить 10 відсотків від ціни предмета лізингу. Сторони погодили всі істотні умови договору, у тому числі сплату адміністративного платежу і його розмір. При цьому, відповідно визначення, даного у договорі (а.с. 11), адміністративний платіж є першочерговим одноразовим платежем.

Норми Закону країни „Про захист прав споживачів" у даному випадку слід застосовувати у системному зв'язку із нормами Закону України „Про фінансовий лізинг", який є спеціальним для спірних правовідносин. Сторони, будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, у тому числі умов його розірвання з ініціативи лізингоодержувача, уклали цивільно-правовий договір з дотриманням усіх передбачених законодавством вимог.

Враховуючи все вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для висновку про те, що договір фінансового лізингу укладений сторонами із застосуванням відповідачем нечесної підприємницької практики та визнання умов, визначених п. 12.1 договору, несправедливими.

Посилання позивача на те, що в усних перемовинах з представником відповідача йому були обіцяні зовсім інші умови і строки виконання договору, не можуть бути покладені в основу рішення суду, оскільки вони не підтверджені жодними доказами.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, а рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 09 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: