АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/90/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Притула Н.Г.
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, яка подана його представником ОСОБА_3, та Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» про стягнення середнього заробітку,

встановила:

У серпні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» про стягнення середнього заробітку у розмірі 210 038 грн. 40 коп. за період затримки розрахунку за період часу з 13.03.2012 року по 21.05.2014 року.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року позов задоволено частково : стягнуто з Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 107 692 грн. 96 коп., а на користь держави - судовий збір в розмірі 1076 грн. 93 коп.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2015 року відмовлено у задоволенні заяви відповідача про перегляд заочного рішення.

Не погоджуючись з рішенням, позивач ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення та стягнути на його користь середній заробіток у розмірі 158 755 грн. 60 коп., посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Зазначав, що розрахунок середнього заробітку, проведений судом та викладений у рішенні, не є цілком правильним та порушує права позивача. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Апелянт вважає неправильним висновок суду про те, що останніми двома календарними місяцями роботи, що передують дню звільнення 24 травня 2011 року, мають бути місяці березень та квітень 2011 року, а травень 2011 року, в якому позивач був звільнений з роботи, не може братись в розрахунок.

Вважає, що суд неправильно застосував зазначену норму, тому просив для розрахунку середньоденної заробітної плати, з якої повинна обчислюватись сума середнього заробітку, взяти заробітну плату за травень 2011 року, з врахуванням якої середньоденна заробітна плата складатиме 289 грн. 70 коп., а не 196 грн. 52 коп., як вирахував суд.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та повернути до суду першої інстанції для перегляду в іншому складі суду.

Вказував, що в матеріалах справи, які знаходяться у Володарсько-Волинському районному суді Житомирської області, представник відповідача виявив підробні документи щодо додаткового заробітку позивача у вигляді доплат, окладу та показників довідок, що призвело до ухвалення цим судом рішення про стягнення зайвих 68 071 грн. 87 коп. Тому 26.02.2015 року відповідачем подано заяву до Прокуратури Шевченківського району м. Києва про кримінальні порушення за ст. ст. 358, 364, 368 КК України.

Посилався на те, що підробка показників довідок, які використовувались при нарахуванні середнього заробітку, вплинула на збільшення розміру середнього заробітку. Згідно з дійсними показниками, сума заробітної плати за березень та квітень складає 6045 грн. 37 коп., тобто середньоденний заробіток складає 165 грн. 37 коп., а тому сума середнього заробітку за період затримки розрахунку складає 90 622 грн. 76 коп., а не 107 693 грн. 96 коп., як визначив суд першої інстанції.

Враховуючи, що за рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області позивач незаконно отримав зайві кошти на суму 68 071 грн. 87 коп., то ця сума має бути відрахована із суми середнього заробітку, що підлягає стягненню за даним рішенням, тобто сума до стягнення становитиме 22 550 грн. 89 коп.

Також суд першої інстанції не дослідив обставини затримки розрахунку та не врахував, що позивач ОСОБА_2, який займав посаду заступника генерального директора відповідача, причетний до створення значної заборгованості ДНВК «Київський інститут автоматики» по заробітній платі перед його працівниками, що підтверджується наказом відповідача від 21.12.2009 року про притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності.

Також причиною несвоєчасного розрахунку стало накладення арешту на всі рахунки підприємства Державною виконавчою службою при виконанні судових рішень про стягнення заборгованості по заробітній платі на користь значної кількості працівників.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити, апеляційну скаргу відповідача просив відхилити.

Представник відповідача ОСОБА_4 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити, апеляційну скаргу позивача - відхилити. Просила скасувати рішення суду першої інстанції та відмовити у позові у повному обсязі, посилаючись на те, що підставою для відмови є моральний аспект, оскільки саме позивач, працюючи на посаді заступника генерального директора з наукової роботи, науково-технічних зв'язків та розвитку, допустив різке падіння виробництва, у зв'язку з чим значно погіршився фінансово-економічний стан корпорації і заробітна плата працівникам з 2009 року фактично не виплачувалась. Вважає, що задоволення позову ОСОБА_2 суперечить нормам моралі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню, а апеляційну скаргу відповідача необхідно відхилити з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 свої вимоги обґрунтовував тим, що він працював у відповідача, 24.05.2011 року звільнився за власним бажанням, однак після звільнення з ним не провели остаточний розрахунок. Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 12.03.2012 року з відповідача на його користь було стягнуто заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку. Зазначене рішення суду було виконано лише 21.05.2014 року, а тому позивач просив на підставі ст. 117 КЗпП України стягнути середній заробіток за період з 13.03.2012 року по 21.05.2014 року на суму 210 038 грн. 40 коп.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 травня 2011 року позивач звільнився з посади заступника генерального директора по науковій роботі, науково-технічних зв'язках і розвитку Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України.

Рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 12.03.2012 року стягнуто з Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» на користь ОСОБА_2 невиплачену заробітну плату в сумі 55 474 грн. 82 коп., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 8 357 грн. 29 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 45 503 грн. та відшкодування моральної шкоди в розмірі 2000 грн.

Також судом встановлено, що остаточний розрахунок з позивачем був проведений 21.05.2014 року, що підтверджується випискою з рахунку позивача в ПАТ «УкрСиббанк».

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст. 47, 116, 117 КЗпП України та вважав встановленою наявність підстав для застосування положень ч. 1 ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При цьому суд вважав, що розрахунок, наданий позивачем, є необґрунтованим, оскільки зазначений у ньому розмір заробітної плати, з урахуванням надбавки 1000 грн., не доведений належними доказами, та виходив із даних довідки про нараховану та виплачену заробітну плату, видану ДНВК «Київський інститут автоматики», відповідно до якої за березень 2011 року позивачу нараховано заробітну плату в сумі 6 882 грн. 71 коп., у квітні 2011 року - 1371 грн.

Виходячи із того, що у рішенні Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 12.03.2012 року не міститься жодних розрахунків середнього заробітку, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні виходив із даних вищевказаної довідки та положень Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року.

Таким чином, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції розрахував розмір середньоденної заробітної плати в сумі 196 грн. 52 коп. (( 6 882 грн. 71 коп. + 1371 грн. = 8253 грн. 71 коп.) / 42 робочі дні за березень-квітень 2011 року). Оскільки кількість робочих днів затримки розрахунку з дня ухвалення рішення про стягнення заборгованості по заробітній платі - 12.03.2012 року по день остаточного розрахунку - 21.05.2014 року становить 548 днів, то сума середнього заробітку за вказаний час затримки становить: 196 грн. 52 коп. х 548 = 107 692 грн. 96 коп., яка обчислена без вирахування обов'язкових платежів та податків.

Проте погодитись у повному обсязі з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може, оскільки він не відповідає вимогам пунктів 4, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, та зроблений без повного з'ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Суд першої інстанції правильно застосував п. 2 Порядку, відповідно до якого у всіх випадках збереження середньої заробітної плати (крім оплати відпусток), вона обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Враховуючи, що позивач звільнився з посади у травні 2011 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що при розрахунку середньої заробітної плати позивача необхідно враховувати виплати за березень та квітень 2011 року.

Також судом було правильно визначено, що період з часу ухвалення судового рішення про стягнення заробітної плати від 12.03.2012 року до дня фактичного розрахунку -21.05.2014 року складає 548 робочих дні.

Проте судом першої інстанції не було належним чином враховано положення пунктів 4 та 8 зазначеного Порядку, відповідно до п. 4 якого при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника, зокрема, за час щорічної та додаткової відпусток.

Відповідно до п. 8 Порядку середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Отже, якщо протягом вказаних двох місяців були відпрацьовані не всі робочі дні, то заробітна плата за фактично відпрацьовані дні ділиться на кількість фактично відпрацьованих днів.

Разом з тим, судом першої інстанції не було з'ясовано, з яких виплат складаються нараховані ОСОБА_2 суми у березні та квітні 2011 року, чи можуть бути враховані ці виплати для розрахунку середньоденної заробітної плати, а також кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів у цей період.

Як вбачається з виданої відповідачем довідки ( а.с. 16) у березні 2011 року позивачу нараховано суму в розмірі 6882 грн. 71 коп.

Відповідно до наданої представником відповідача суду апеляційної інстанції копії Відомості про нарахування заробітної плати ( доходу) застрахованим особам, що були подані 18.11.2011 року ДНВК «Київський інститут автоматики» до органів Пенсійного фонду, зазначене нарахування ОСОБА_2 було проведено: за березень 2011 року - 3662 грн. 18 коп., за квітень 2011 року - 1912 грн. 19 коп., за травень 2011 року - 1308 грн. 34 коп., тобто всього - 6882 грн. 71 коп. ( а.с. 136).

Відповідно до Відомості про нарахування заробітної плати ( доходу) застрахованим особам - працівникам ДНВК «Київський інститут автоматики» за квітень 2011 року, що були сформовані відповідачем 24.05.2011 року, у квітні позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 1371 грн. ( а.с. 137).

Як вбачається із наданої представником відповідача «Записки про надання відпустки ОСОБА_2 від 07.04.2011 року», за підписом керівника підприємства та працівника відділу кадрів, позивачу було надано щорічну відпустку строком на 32 календарних дні з 11.04.2011 року по 16.05.2011 року включно.

Відповідно до відомості про нарахування заробітної плати позивачу за березень 2011 року, йому було нараховано: суму заробітної плати за 18 відпрацьованих робочих днів у березні 2011 року - 3662 грн. 18 коп.; відпускні за квітень 2011 року - 1912 грн. 19 коп. та відпускні за травень 2011 року - 1308 грн. 34 коп., всього - 6882 грн. 71 коп.

Відповідно до відомості про нарахування заробітної плати позивачу за квітень 2011 року, сума нарахованої заробітної плати становить 1371 грн., а кількість відпрацьованих робочих днів - 6. Крім того, кількість відпрацьованих робочих днів у березні 2011 року - 18, а у квітні - 6, підтверджується копіями табелів обліку робочого часу, що були надані представником відповідача.

Таким чином, виходячи із вимог п.4, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, при розрахунку середньоденної заробітної плати позивачу у даному випадку слід виходити із таких показників: сума заробітної плати за березень 2011 року - 3662 грн. 18 коп., за квітень 2011 року - 1371 грн., всього - 5033 грн. 18 коп., а кількість фактично відпрацьованих робочих днів за цей період часу : 18 + 6 = 24 дні.

Отже, розмір середньоденного заробітку становитиме : 5033 грн. 18 коп. / 24 робочі дні = 209 грн. 72 коп., а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку : 209 грн. 72 коп. х 548 робочих днів = 114 926 грн. 56 коп.

Відповідно до п. 3 Порядку виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів, тощо.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Разом з цим, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, необхідно вказувати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів.

Отже, з відповідача Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» на користь позивача ОСОБА_2 підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку на загальну суму 114 926 грн. 56 коп., яка визначена колегією суддів без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, та з якої відповідачу необхідно утримати зазначений податок та обов'язкові платежі.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 про те, що для вирахування суми середньоденного заробітку необхідно враховувати суму заробітної плати за травень 2011 року, що становить 10218 грн. 30 коп., колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки звільнення позивача відбулось у травні 2011 року, тому виплати за вказаний місяць відповідно до п. 2 Порядку враховуватись не повинні.

При цьому з матеріалів справи встановлено, що сума 10 218 грн. 30 коп., з яких до виплати підлягає 8357 грн. 29 коп., - це компенсація за невикористані 100 календарних днів відпустки, що була нарахована відповідно до наказу про звільнення від 24.05.2011 року (а.с. 32), та стягнута з відповідача за рішенням суду від 12.03.2012 року ( а.с. 5). Пунктом 4 Порядку прямо заборонено включати до розрахунку середньої заробітної плати компенсацію за невикористану відпустку.

Вищевикладені доводи апеляційної скарги відповідача не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів, оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального права та суперечать обставинам справи, враховуючи наступне.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові № 6-15цс13 від 27.03.2013 року, передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 29.01.2014 року у справі № 6-144цс-13, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Враховуючи, що й після ухвалення рішення суду від 12.03.2012 року відповідач не виплатив позивачу належні йому суми при звільненні, колегія суддів вважає правильним застосування положень ст. 117 КЗпП України та стягнення з відповідача суми середнього заробітку за період до дня фактичного розрахунку - 21.05.2014 року.

Посилання представника відповідача на те, що із суми середнього заробітку за даним рішенням підлягає вирахуванню сума у розмірі 68 071 грн. 87 коп., що була безпідставно стягнута рішенням Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 12.03.2012 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки зазначене рішення суду не оскаржувалось відповідачем, набуло законної сили та 21.05.2014 року виконане у повному обсязі.

Статтею 14 ЦПК України передбачено обов'язковість судових рішень, що набрали законної сили, а частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи, що вищевказаним рішенням суду від 12.03.2012 року, що набуло законної сили, встановлено наявність підстав для застосування ст. 117 КЗпП України та стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку, оскільки з вини відповідача позивачу не було виплачено при звільненні та на день ухвалення вказаного рішення заробітну плату в сумі 55 474 грн. 82 коп. і суму компенсації за невикористану відпустку, а також рішенням суду стягнуто відшкодування моральної шкоди 2000 грн., колегія суддів вважає необґрунтованими посилання представника відповідача на наказ №204-Особ від 21.12.2009 року, яким ОСОБА_2 було оголошено догану за невиконання покладених на нього обов'язків, що стало наслідком погіршення ситуації з виплати заробітної плати працівникам у проміжок часу з березня по листопад 2009 року ( а.с. 124).

З цих же підстав колегія суддів не приймає до уваги посилання представника відповідача про те, що рішення суду від 12.03.2012 року було ухвалене на підставі підроблених довідок, з приводу чого відповідач 26.02.2015 року звернувся з заявою до Прокуратури Шевченківського району м. Києва.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що розрахунок середнього заробітку у даному рішенні зроблений як з урахуванням довідки, доданої позивачем до позовної заяви, так і наданих відповідачем доказів - відомостей про нарахування заробітної плати ( доходу) застрахованим особам, що були подані відповідачем до органів Пенсійного фонду, і зазначені відомості не суперечать даним довідки.

Доводи представника відповідача про необхідність відмовити у позові, керуючись нормами моралі, з огляду на те, що позивач працював у складі адміністрації відповідача, також не ґрунтуються на нормах матеріального права, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Заперечення представника відповідача щодо відсутності вини ДНВК «Київський інститут автоматики» у своєчасній виплаті заборгованості по заробітній платі у період 2012-2014 років, колегія суддів також вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постанові № 6-64цс13 від 03.07.2013 року, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог на суму 114 926 грн. 56 коп., та про відмову в решті заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1149 грн. 26 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313 - 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 вересня 2014 року - скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» про стягнення середнього заробітку - задовольнити частково.

Стягнути з Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 114 926 (сто чотирнадцять тисяч дев'ятсот двадцять шість) грн. 56 коп., з утриманням із цієї суми податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Стягнути з Державної науково-виробничої корпорації «Київський інститут автоматики» на користь держави судовий збір в розмірі 1149 грн. 26 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: