АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/6202/2015 Головуючий у першій інстанції - Тітов М.Ю.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

6 травня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Крижанівської Г.В.,Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

боржника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 2 березня 2015 року по цивільній справі за поданням Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції м. Києва про примусове проникнення до житла ОСОБА_2,

В С Т А Н О В И ЛА:

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 02.03.2015 надано дозвіл на примусове проникнення до житла боржника ОСОБА_2 - квартири АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі боржник просить ухвалу скасувати та закрити провадження усправі, посилаючись на те, що судом неповно досліджені та з'ясовані обставини справи. Зокрема вказує, що суд не мав підстав для задоволення подання, оскільки він не знав про винесення судом рішення про стягнення заборгованості.

В судовому засіданні боржник підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення боржника, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи подання суд першої інстанції виходив з наявності передбачених законом підстав для надання дозволу державному виконавцю на примусове входження до житла боржника з метою виконання рішення суду.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві знаходиться виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 88 952,30 грн.

01.04.2014 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надіслано запити до ДАІ, БТІ, ДПІ, ЖЕО з метою встановлення майнового стану боржника та місця роботи.

Згідно відповіді з БТІ, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за боржником ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Двадцять першою Київською державною нотаріальною конторою від 01.08.2011 № 4-2717.

В судовому засіданні боржник пояснив, що не знав про існування рішення суду про стягнення заборгованості і не погоджується з ним. При цьому слід зазначити, що боржником не надано суду жодних відомостей про оскарження рішення у встановленому законом порядку.

У відповідності з нормами Конституції України та ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для виконання. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Виконання судових рішень покладено законом на Державну виконавчу службу України, а порядок виконання визначений Законом України «Про виконавче провадження».

У відповідності з вимогами ст. 376 ЦПК України питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця. Суд негайно розглядає подання, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Вказані вимоги процесуального закону повністю дотримані судом.

Слід також зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Сферою регулювання ст. 6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п. 1 ст. 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію.

Виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження.

В рішенні Європейського суду «Горнсбі проти Греції» від 10.03.1997 (п. 40) зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду».

Таким чином, з огляду на наявність рішення суду, яке набрало законної сили, і яке не виконується боржником, а також враховуючи законодавчо закріплене право державного виконавця на звернення до суду з поданням про проникнення до житла боржника з метою виконання рішення суду, колегія суддів, зважаючи на наявні у справі дані, приходить до висновку про правомірність і обґрунтованість ухвали суду.

Доводи апеляційної скарги про неповне дослідження та з'ясування обставин справи не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

З огляду на викладене, а також беручи до уваги вимоги закону щодо обов'язковості виконання судових рішень, які набрали законної сили, колегія суддів приходить до висновку, що у суду першої інстанції були всі належні правові підстави для задоволення подання про примусове проникнення до житла боржника, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

У відповідності з вимогами п. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 305, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2- відхилити.

Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 2 березня 2015 року про примусове проникнення до житла - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді