Справа № 463/2879/14 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В.
Провадження № 22-ц/783/995/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бермес І. В.
Провадження №22-ц/783/1013/15
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого: Бермеса І.В.

суддів: Мусіної Т.Г., Савуляка Р.В.

за участі секретаря: Щербая В.П.

з участю: ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третьої особи Личаківського ВДВС Львівського МУЮ про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселення, та за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третьої особи: ОСОБА_7 про застосування наслідків недійсності до нікчемного правочину, -

встановила:

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2013 року зобов'язано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_5 у користуванні квартирою квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третьої особи: ОСОБА_7 про застосування наслідків недійсності до нікчемного правочину - відмовлено.

Дані рішення оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4.

В апеляційних скаргах посилається на те, що судові рішення є необґрунтованими та незаконними, такими, що неповно відображають обставини справи. Вважає, що рішення суду ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, зазначає, що суд не досліджував той факт, що "дарування" квартири ОСОБА_3 відбулось поза межами вільного волевиявлення. Також не досліджено реальні обставини послідуючих правочинів по відчужені квартири. Вказаний правочин є нікчемним, так як ОСОБА_6 при свідках давав слово про те, що не буде виселяти ОСОБА_3 з квартири.

Не враховано, що ОСОБА_5 не оглядав квартиру та про судові спори щодо квартири не був повідомлений. Про нікчемність правочину свідчить те, що колишній представник ОСОБА_6 - ОСОБА_2 на даний час представляє інтереси ОСОБА_5

Також не враховано, що ОСОБА_3 сплачує за комунальні послуги.

Просить вказані рішення суду скасувати та ухвалити нові, яким відмовити в задоволенні заявлених вимог ОСОБА_5 та задовольнити зустрічний позов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на заперечення апеляційних скарг, перевіривши в межах доводів апеляційних скарг та пред'явлених позовних вимог законність і обґрунтованість судових рішень першої інстанції, матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Встановлено, що 20.03.2012 року ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третьої особи Личаківського ВДВС Львівського МУЮ про усунення перешкод в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та виселення.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19 квітня 2010 року придбав у відповідача ОСОБА_6 вказану квартиру, про що був укладений і нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу. На підставі згаданого правочину право власності на згадану вище квартиру ним було зареєстровано в ОКП ЛОР "БТІ та ЕО". На виконання п.16 договору купівлі-продажу і згідно усної домовленості відповідач ОСОБА_6 зобов'язався у місячний термін звільнити квартиру, виселивши з неї відповідача ОСОБА_3 Натомість, у придбаній позивачем квартирі відповідач ОСОБА_3 продовжує проживати без реєстрації. На неодноразові прохання і попереджння відповідач ОСОБА_3 відмовляється добровільно виселитись із помешкання, яке належить йому на праві власності. Просив позов задовольнити.

Судом встановлено, що власником спірної квартири є позивач ОСОБА_5, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданим ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" 21.04.2010 р. на підставі договору купівлі-продажу №918 від 19.04.2010 року, посвідченого ОСОБА_8, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу (а.с. 5,6).

Отже, оскільки позивач набув права власності на квартиру правомірно, тому він є законним власником зазначеного помешкання і вправі на свій розсуд користуватися та розпоряджатися належною йому власністю.

З довідки по місцю проживання Ф-2, виданої ЛКП "№504" від 19.04.2010 року, суд встановив, що відповідач ОСОБА_3 з квартири виписана, як колишній власник.

Суд також вказав, що протягом усього розгляду справи відповідачем, представником відповідача не надано жодного доказу на підтвердження правомірності користування ОСОБА_3 на даний час вказаною квартирою, а також доказів несення витрат щодо утримання нерухомості.

Отже встановлено, що ОСОБА_3, будучи колишнім власником квартири та не будучи на даний час у ній зареєстрованою, продовжує проживати, не маючи на це законних підстав. На вимогу позивача відповідач безпідставно відмовляється виселятися з будинку, чим перешкоджає позивачу у здійсненні його права користування своєю власністю.

З врахуванням вимог ст.391 ЦК України суд прийшов до обґрунтованого висновку, що право відповідача ОСОБА_3 на проживання в спірній квартирі є похідним від прав власника, а відтак з припиненням права власності відповідача на квартиру, вона втратила право на користування цією квартирою і на нового власника не покладається обов'язок на забезпечення права відповідача на проживання в будинку та задовольнив позов.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду з врахуванням того, що з рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07.04.2008 року встановлено, що відповідача ОСОБА_3 визнано такою, що втратила право на користування спірною квартирою (а.с.29). Вказане рішення суду ухвалою колегії суддів апеляційного суду Львівської області від 12.06.2008 року і ухвалою Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02.12.2008 року залишено без змін (а.с.14-15, 16).

При цьому судова колегія враховує, що пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже ОСОБА_3 не укладала з власником житла, позивачем по справі, договору найму спірної квартири, не є членом сім'ї власника, а тому суд обґрунтовано задовольнив позов.

3.08.2012 року ОСОБА_3 звернулася в суд із зустрічним позовом до первісного позивача ОСОБА_5 та відповідача за первісним позовом ОСОБА_6 про застосування наслідків недійсності до нікчемного правочину - договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 за № 918 від 19.04.2010 року, укладеного ОСОБА_6 і ОСОБА_5, посвідченого ОСОБА_9, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, зобов'язання відповідачів за зустрічним позовом повернути в натурі все отримане і скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_5 на згадану квартиру.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 28.05.2012 року довідалася про укладення відповідачами договору купівлі-продажу спірної квартири у відповідності до якого ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_5 купив зазначену квартиру. Вважала, що зазначений вище договір є нікчемним, що порушує публічний порядок, так як він спрямований на порушення її конституційного права на житло. Відповідач ОСОБА_6 не використовував квартиру для власного проживання, а вона є її фактичним володільцем, що несе витрати на її утримання.

Вважала, що юридичні дії зазначені у п.п.1-5 договору купівлі-продажу, укладеного відповідачами не були вчинені фактично, а саме: покупець не міг оглянути квартиру, продавець не міг передати квартиру у володіння покупцю в силу того, що вона фактично володіла зазначеною нерухомістю та використовувала її для проживання. 18.09.1997 року між нею та третьою особою, як обдарованою було укладено договір дарування квартири. За домовленістю між сторонами третя особа зобов"язалась надати позивачці допомогу по догляду. Їй було гарантовано довічне проживання у квартирі. Вважала, що між ними фактично було укладено договір довічного утримання.

Крім того даний договір дарування вона оспорює в суді, а відтак просила застосувати наслідки нікчемного правочину, що порушує публічний порядок до договору купівлі продажу квартири, укладеного 19.04.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а також скасувати реєстрацію права приватної власності ОСОБА_5 на згадану вище квартиру.

Встановлено, що 19.04.2010 року ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1. Договір купівлі продажу цього нерухомого майна посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_9 і право власності на нерухоме майно 21.04.2010 року зареєстроване в ОКП ЛОР "БТІ та ЕО".

Посилання представника позивача на те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 був фактично укладений договір довічного утримання, як і те, що квартиру у володіння відповідач ОСОБА_5 не отримав, оскільки не оглядав її перед підписанням договору купівлі-продажу, та той факт, що продавцем не були передані йому ключі від зазначеної квартири, суд не прийняв до уваги, вказавши, що вони не підтвердженні жодними доказами.

Суд також вказав, що не подано належних та допустимих доказів того, що будь-якою стороною правочину (зазначеного вище договору купівлі-продажу) не дотримано вимог ст. 203 ЦК Українипід час укладання зазначеного договору купівлі-продажу.

Тому, враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що вимога про застосування наслідків нікчемності правочину задоволенню не підлягає.

Судова колегія прийшла до висновку, що ці висновками суду відповідають обставинам справи з врахуванням наступного.

Судовою колегією встановлено, що не було жодних заборон на відчуження квартири по стану на 19.04.2010 року, а тому безпідставними є посилання апелянта на те, що на той час вона оспорювала в суді договір дарування квартири.

Встановлено, що 18.09.1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було укладено та нотаріально посвідчено договір дарування квартири (а. с. 5). За умовами вказаного договору ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_7 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1.

Раніше цей договір та послідуючі договори оспорювалися в судовому порядку.

Так з рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16.04.2007 року (а.с. 17-18) встановлено, що за позовом ОСОБА_10 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, було відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 17.09.2007 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 16.04.2007 року залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено (а.с. 19).

При цьому в ухвалі зазначено, що безпідставними є покликання апелянта на те, що судом не було залучено до участі у розгляді справи ОСОБА_3, т.я. матеріалами справи стверджується, що ОСОБА_3 з 1997 року не являється власником спірної квартири, на час укладення договору купівлі-продажу спірна квартира одноособово належала ОСОБА_10, що вбачається з договору дарування від 08.12.2004 року. Крім того, ОСОБА_3 було відомо про наслідки передачі квартири в іпотеку, що стверджується її нотаріально завіреною заявою, в якій вона дала згоду на зміну реєстрації місця проживання із зазначеної адреси в разі звернення стягнення на квартиру.

Ухвалою колегії суддів Верховного Суду України від 5 травня 2008 року ці судові рішення залишено без зміни (а.с.20).

З рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2009 року (а. с. 22-26) вбачається, що ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 18.09.1997 року, з підстав неусвідомлення нею значення своїх дій при укладенні такого. При цьому їй було відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 25.01.2010 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 07.10.2009 року року залишено без змін (а. с. 27-28).

При цьому колегія суддів погодилась з висновками місцевого суду про те, що ОСОБА_3 не доведено, що на час укладення договору 18.09.1997 року вона перебувала в такому стані, що не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними.

У липні 2012 року позивачка ОСОБА_3 звернулась в суд із позовом до відповідачки ОСОБА_7 про визнання недійсним (удаваним) договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 18.09.1997 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 та застосування правил договору довічного утримання, який ОСОБА_3 та ОСОБА_7 мали на увазі при відчуженні вказаної квартири.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2012 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_7, третя особа ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 18 09.1997 р. та застосування правил договору довічного утримання.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 8.07.2013 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30.10.2012 року року залишено без змін.

В ухвалі апеляційного суду зазначено, що в ході судового розгляду не доведено факту виконання відповідачкою зобов'язань, які б мали виникати згідно договору довічного утримання. Пояснення ОСОБА_7 про те, що вона зобов'язувалась забезпечити довічне проживання ОСОБА_3 у квартирі та надавати їй матеріальну допомогу в натурі у вигляді: харчування, догляду і необхідної допомоги чи в грошовому еквіваленті - нічим не підтверджені. Крім цього пояснення представника позивача та відповідача, щодо наміру укласти договір довічного утримання, спростовуються матеріалами справи.

По справі, яка є предметом даного апеляційного розгляду, судовою колегією встановлено, що не здобуто доказів, що ОСОБА_3 має право на проживання в квартирі.

Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2, якого він представляє за належно оформленою довіреністю, на спростування посилань апелянта про те, що ОСОБА_3 сплачує за комунальні послуги, пояснив, що на час укладення оспорюваного правочину були борги по сплаті за комунальні послуги, які сплатив ОСОБА_6 В іншому випадки не можна було б оформити вказаний договір.

Положеннями частини 1, 2 статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин вважається правомірним не лише у разі, якщо він не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом. Правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

З врахуванням наведеного та того, що не встановлено порушень прав ОСОБА_3 і голослівними є посилання про порушення її конституційного права на житло, судова колегія прийшла до висновку, що підстав для застосування наслідків нікчемності правочину немає.

Відповідно не встановлено підстав і для задоволення позовних вимог щодо скасування реєстрації права приватної власності ОСОБА_5 на згадану вище квартиру.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданного на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо вічуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використання правового механізму, установленного статями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Таким чином, належним способом захисту порушеного права власності в цій ситуації є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

ОСОБА_3 в даній справі просила застосувати наслідки недійсності до нікчемного правочину - договору купівлі-продажу квартири та зобов'язання відповідачів повернути в натурі все отримане на підставі ст.228 ЦК України, а отже не ставила позовних вимог про витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову.

Судовою колегією не встановлено підстав для задоволення вказаних позовних вимог на підставі ст. 216 ЦК України

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду, такі не ґрунтуються на законі спростовуються вищенаведеним.

Отже, висновки суду відповідають обставинам справи, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування його судових рішень немає.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308, п.1ч.1ст. 314, ст.315, ст.317 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 05 листопада 2013 року та від 23 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвали законної сили.

Головуючий: Бермес І.В.

Судді: Мусіна Т.Г.

Савуляк Р.В.