Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 травня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Джуги С.Д.,

суддів - Боднар О.В., Кеміня М.П.,

при секретарі: Маринець Д.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики та моральної шкоди.

Позовну вимогу обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем 22.07.2014 року був укладений договір позики на суму 6000 грн. зі строком повернення 15 серпня 2014 року, що підтверджується розпискою.

Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути борг однак той жодним чином не реагує на це.

Вказане завдало йому також моральної шкоди, яку він оцінює в 5000 грн.

Крім того вважає, що має право вимагати стягнення пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, починаючи з 16.08.2014 року.

За таких обставин просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в сумі 6000 грн., пеню в розмірі 1339,28 грн. та 5000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16 лютого 2015 року даний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу в сумі 6000 грн. та 1339,28 грн. пені. Вирішено питання про судові витрати.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. На обґрунтування скарги зазначає, що надана розписка не може бути підтвердженням укладення між сторонами договору позики. Суд не встановив справжню правову природу даної розписки, так як насправді між ними укладено договір підряду на виготовлення та встановлення воріт. Вказані в розписці кошти позивач передав йому для придбання матеріалів. Також не погоджується із стягненням пені так як позивач не є суб'єктом надання ліцензійних послуг щодо кредитування.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення апелянта і його представника та представника позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Оскільки рішення суду першої інстанції фактично оскаржується лише в частині часткового задоволення позовних вимог про стягнення суми боргу та пені, то колегія суддів, згідно приписів ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в цій частині.

Як вбачається з матеріалів справи 22.07.2014 року складено розписку, яка підписана відповідачем ОСОБА_2 і в якій зазначено: «Отримав 6000 грн. до 15.08.2014 року» (а.с.7).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

При цьому за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

В даному випадку позивачем надано розписку підписану відповідачем, з якої вбачається факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 6000 грн. із зобов'язанням повернення даної суми про що свідчить фраза «до 15.08.2014 року», також зазначена дата складення розписки - 22.07.2014 року.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що дана розписка підтверджує факт укладення між сторонами договору позики на суму 6000 грн. та обґрунтовано стягнув дану суму з відповідача.

При цьому не може братися до уваги твердження апелянта про те, що між сторонами насправді укладено договір підряду, оскільки такого договору в письмовій формі ним не надано, а в самій розписці це жодним чином не обумовлено.

В той же час, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо стягнення з відповідача пені, виходячи з наступного.

Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Таким чином пеня, яка є видом неустойки та одним із способів забезпечення виконання зобов'язань, підлягає стягненню з сторони, яка порушила виконання зобов'язання в тому випадку, якщо це прямо передбачено договором або законом.

В даному випадку договором (розпискою) не передбачено жодної відповідальності у вигляді стягнення пені за порушення зобов'язання. Не зафіксовано такого виду відповідальності і у відповідних статтях, що регулюють правовідносини, які виникають з договору позики (ст.ст.1046-1053 ЦК України).

При цьому безпідставним є посилання суду на ст. 625 ЦК України, оскільки позивачем ставилося питання про стягнення саме пені, а не сум передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції, відповідно до п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню в частині стягнення пені з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні даної вимоги.

Згідно ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

По даній справі позивачем пред'явлено майнові вимоги на загальну суму 7339,28 грн. За результатами апеляційного розгляду такі вимоги вирішено задовольнити частково на суму 6000 грн., що становить 81% від заявлених вимог.

Позивачем при пред'явленні позову сплачено судовий збір в розмірі 243,60 грн. (а не 248,47 грн. як про це зазначив суд першої інстанції), а відповідачем при подачі апеляційної скарги - 121,80 грн. Загальний розмір судових витрат по даній справі становить 365,40 грн. При цьому згідно приписів ст. 88 ЦПК України на позивача слід покласти 69,42 грн. (365,40 * 19% = 69,42 грн.) судових витрат, а відтак стягнутий судом першої інстанції судовий збір на його користь слід зменшити на вказану суму та становитиме відповідно 174,18 грн.(243,60 - 69,42 = 174,18).

Керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 лютого 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 пені та ухвалити в цій частині нове рішення яким у задоволенні даної вимоги ОСОБА_3 - відмовити.

Змінити рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16 лютого 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судового збору, зменшивши таку суму до 174 (сто сімдесят чотири) гривні 18 (вісімнадцять) копійок.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді