У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

2 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Черненко В.А., Луспеника Д.Д., Хопти С.Ф.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулось до суду з указаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 від 12 січня 1996 року.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона була власником квартири АДРЕСА_2. 31 квітня 1995 року між нею та її сином ОСОБА_6, який помер, було укладено договір міни вказаної квартири за яким вона обміняла свою квартиру на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, яка належала сину та невістці - ОСОБА_7 в рівних частках. Вказувала, що після смерті сина, вона разом із невісткою постійно проживала у АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що вона стала хворіти, потребувала сторонньої допомоги через похилий вік, та відсутність будь - яких інших родичів, домовилась із невісткою, що остання буде її доглядати, а за це вона подарує їй 1/2 частину спірної квартири. Вказувала, що при оформленні оспорюваного договору дарування від 12 січня 1996 року вона не розуміла, що право власності на подароване майно припиняється одразу після підписання такого виду договору, оскільки вважала, що невістка вступить у право володіння зазначеним майном лише після її смерті. Під час роз'яснення нотаріусом наслідків оформлення угоди, вона не розуміла їх у зв'язку з поганим станом здоров'я та через свій похилий вік, а текст самого договору не читала та не вслуховувалась у його зміст. Зазначала, що вона не розуміла суті підписаних нею документів, помилково вважала, що укладає з невісткою договір довічного утримання, після вчинення якого залишиться власником майна та буде мати право самостійно розпоряджатись ним. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла і залишила заповіт, за яким спірну квартиру заповідала рідній сестрі ОСОБА_5 у тому числі й подаровану нею Ѕ частину. Вказувала, що договір дарування від 12 січня 1996 року слід визнати недійсним, оскільки його було укладено під впливом помилки.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 квітня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 від 12 січня 1996 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7, посвідчений державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Довгалюк Л.Б. та зареєстрований за № 3-147.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням конкретних обставин справи з дотриманням норм процесуального права.

Зокрема, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договоруне може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Суд встановив, що ОСОБА_4 продовжує проживати у спірній квартирі, фактично передача квартири згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів) не відбулася, позивачка здійснює особисто оплату комунальних послуг.

Таким чином, суд, з'ясувавши зазначеніобставини, дійшов вірого висновку про те, що позивач не мала на меті безоплатну передачу ОСОБА_7 своєї квартири, тобто оспорений договір дарування було укладено під впливом помилки.

При цьому суд правильно визначився з початком строку позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15, від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 30 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.А. Черненко

Д.Д.Луспеник

С.Ф. Хопта