У Х В А Л А

Іменем України

02 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Панька В.Ф.

суддів - Ігнатюка Б.Ю., Мацунича М.В.

при секретарі - Дашковської С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Перечинського районного суду від 24 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Дубриницька сільська рада Перечинського району Закарпатської області про визнання заповіту недійсним,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 третьої особи Дубриницької сільської ради про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її брат ОСОБА_5 За життя він склав заповіт, за яким все своє майно, а також належні йому майнові права він заповів ОСОБА_3 Однак, братом не оформлено та не зареєстровано жодних правовстановлюючих документів на вказаний будинок, права власності на такий не виникло. Крім цього, на момент складання заповіту волевиявлення ОСОБА_5 не було вільним та не відповідало його волі, оскільки він знаходився під впливом лікарських засобів у зв'язку з важкою онкологічною хворобою, внаслідок чого не міг керувати своїми діями та усвідомлювати їх наслідки.

Рішенням суду першої інстанції в задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено.

Позивачка оскаржила це рішення, порушила питання про його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апелянт та його представник скаргу з наведених підстав підтримали.

Відповідачка та її представник вважали, що підстав для задоволення скарги немає.

Заслухавши доповідача, осіб, які приймали участь у судовому засіданні та дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними обґрунтуванню позовної заяви: апелянтом стверджується, що ОСОБА_5 не оформлено та не зареєстровано жодних правовстановлюючих документів на житловий будинок, відповідно право власності на такий у нього не виникло, у зв'язку з чим, у такого була відсутня можливість розпорядження об'єктом нерухомості, крім цього заповіт щодо розпорядження спірним будинком складено неповноважною особою, у зв'язку з чим такий є недійсний в силу ч. 1 ст. 1257 ЦК України.

Однак, зазначені доводи не можуть бути прийняті до уваги на підставі наступного.

Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 заповів свій будинок та господарські будівлі і споруди, що знаходяться в АДРЕСА_1, та все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалося, та все, що ще буде належати йому на час смерті, а також належні йому майнові права - ОСОБА_3 (а.с.5).

Щодо посилання апелянта на те, що ОСОБА_5 не оформлено та не зареєстровано жодних правовстановлюючих документів на житловий будинок, відповідно право власності на такий у нього не виникло, у зв'язку з чим, у такого була відсутня можливість розпорядження об'єктом нерухомості, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З матеріалів справи вбачається, що згідно спадкової справи ОСОБА_5 №138/2012, будинок у АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно належав батьку ОСОБА_5 - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 р. Спадщину за ОСОБА_6 прийняли ОСОБА_7 (дружина), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 р., ОСОБА_5 (син), який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 р., та ОСОБА_8 (донька). (а.с. 173). Після смерті ОСОБА_7 у зазначеному будинку був зареєстрований її син - ОСОБА_5 (а.с. 166, 174). Тобто, ОСОБА_5 прийняв спадщину за померлим в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України.

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.

Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ст. 1257 ч.2 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 цього Кодексу, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Згідно зі ст. 225 ч.1 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила цієї норми поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 цього Кодексу.

Згідно абз 9 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року N 7 заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалою Перечинського районного суду від 13 березня 2014 року призначено по даній справі посмертну судово-психіатричну експертизу (а.с. 123-124).

Згідно акту судово-психіатричного експерта №108 від 17.07.2014 року встановлено, що ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 р. міг розуміти значення своїх дій, керувати ними, усвідомлювати їх наслідки (а.с. 134-139).

Враховуючи вищенаведене, судом першої інстанції надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам

На підставі наведеного колегія суддів констатує, що судом першої інстанції надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам , вірно встановлено фактичні обставини справи та вирішено спір у відповідності із чинним законодавством.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314 ЦПК України, судова колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Перечинського районного суду від 24 грудня 2014 року по даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді :