Провадження № 22-ц/780/2502/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько К. П.
Категорія 18 29.04.2015
УХВАЛА

Іменем України

29 квітня 2015 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Химинець Н.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 лютого 2015 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору міни та зобов»язання повернути земельні ділянки,-

встановила:

у грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору міни та зобов»язання повернути земельні ділянки, посилаючись на те, що 23 квітня 2013 року він надав ОСОБА_4 довіреність на представництво інтересів, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куліковою І.І. за реєстровим №165.

24 квітня 2013 року ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2 уклав із ОСОБА_3 договір міни земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко М.О. за реєстровим №888.

У відповідності до п.1 договору міни ОСОБА_3 передав ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,200га., розташовану за адресою: Київська область, Макарівський район, Ніжиловецька сільська рада, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства. У свою чергу ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_4, передав ОСОБА_3 земельну ділянку площею 6,9100га., розташовану за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - ведення фермерського господарства.

Згідно з п.2 договору міни земельна ділянка площею 0,200га. належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18 квітня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмакою І.Н. за реєстровим №1624.

Земельна ділянка площею 6,9100га. належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого 25 листопада 2004 року Києво-Святошинським відділом земельних ресурсів на підставі рішення Києво-Святошинської РДА від 18 листопада 2004 року №485.

Вартість земельної ділянки ОСОБА_3, площею 0,200га., складає 14 380 грн. відповідно до висновку про експертну грошову оцінку земельної ділянки, виданого ФОП ОСОБА_8, а вартість земельної ділянки ОСОБА_2, площею 6,9100га., складає 2 177 341 грн. відповідно до висновку про ринкову вартість земельної ділянки від 16 квітня 2013 року, виданого ТОВ «Консалтингова фірма «Євротерра».

Позивач зазначав, що вказаним договором міни порушено його права та інтереси, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 умисно ввели його воману, оскільки обмінювані ділянки не є співмірними ні за площею, ні за вартістю. Крім того, при укладенні договору міни не були дотримані вимоги чинного законодавства, у зв»язку з чим договір міни повинен бути визнаний недійсним.

На думку ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 діяли за попередньою зловмисною домовленістю в момент укладення договору міни земельних ділянок без доплати різниці вартості.

Відчужена земельна ділянка була виділена ОСОБА_2 на місцевості як власнику земельної частки (паю), тому відповідно до норм чинного на момент укладення договору міни законодавства діяв мораторій на відчуження таких земельних ділянок.

Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір міни земельних ділянок від 24 квітня 2013 року, та застосувати наслідки його недійсності, а саме зобов»язати повернути у натурі земельні ділянки, одержані відповідно до договору міни від 24 квітня 2013 року, а також стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 лютого 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 лютого 2015 року, ухвалити нове, яким визнати недійсним договори міни земельних ділянок від 24.04.2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, застосувати наслідки недійсності правочину, а саме зобов»язати сторін повернути одна одній в натурі земельні ділянки, що вони одержали відповідно до умов договору міни земельних ділянок від 24.04.2013 року укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Зазначив, що рішення незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Вказав, що під час винесення рішення не повно з»ясовано обставин справи, що мають значення, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом першої інстанції не витребувано та не досліджено всі необхідні докази по справі.

В доводах апеляційної скарги посилається також на те, що він був введений в оману, між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існувала зловмисна домовленість. Крім того його земельна ділянка була виділена йому як власнику земельної ділянки (паю), а тому відчуження її будь яким способам відповідно до вимог Земельного Кодексу України, заборонено.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 24 квітня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_4, був укладений договір міни земельних ділянок.

Відповідно до умов п.1 договору ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_4, прийняв земельну ділянку площею 0,200га., що розташована за адресою: Київська область, Макарівський район, Ніжиловецька сільська рада, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства.

У свою чергу ОСОБА_2, від імені якого діяв ОСОБА_4, передав, а ОСОБА_3 прийняв земельну ділянку площею 6,9100га., що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, кадастровий номер НОМЕР_2, цільове призначення - для ведення фермерського господарства.

Як визначено умовами п.2 договору, ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,200га., з кадастровим номером НОМЕР_1, належить на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурмакою І.Н. 18 квітня 2013 року за реєстровим №1624.

ОСОБА_2 земельна ділянка площею 6,9100га., з кадастровим номером НОМЕР_2, належить на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, виданого Києво-Святошинським районним відділом земельних ресурсів 25 листопада 2004 року на підставі рішення Києво-Святошинської райдержадміністрації №485 від 18 листопада 2004 року.

У відповідності до умов п.3, п.4 договору вартість земельної ділянки площею 0,200га., складає 14 380 грн., а вартість земельної ділянки площею 6,9100га., становить 2 177 341 грн.

Однак у п.5 договору міни сторони засвідчили, що обмін земельних ділянок проводиться без доплати.

Підписанням п.13 договору сторони погодили, що укладання договору є повністю осмисленим, не є наслідком обману, погроз, насильства, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин.

Укладений між сторонами договір міни посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Онищенко М.О.24 квітня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за №888. Нотаріусом при посвідченні договору також зазначено, що особу представника ОСОБА_2 встановлено, його дієздатність та повноваження перевірено.

Згідно з вимогами ч.1-3 ст.715 ЦК України (в редакції, чинній в момент укладення договору міни) за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов»язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.

У відповідності до ст.132 ЗК України ( в редакції, чинній на момент укладення договору міни) угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: назву сторін; вид угоди; предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням; договірну ціну; права та обов»язки сторін; кадастровий номер земельної ділянки; момент переходу права власності на земельну ділянку. Угоди про перехід права власності на земельну ділянку підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, сторони уклали договір міни, дотримуючись вимог чинного законодавства. Як встановлено судом першої інстанції, у договорі передбачені необхідні умови для договорів такого типу, з виконанням обов»язкової умови щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що на підставі договору міни від 24 квітня 2013 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав, за яким ОСОБА_3 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 6,91га, розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, Шпитьківська сільська рада, кадастровий номер - НОМЕР_2, цільове призначення земельної ділянки - для ведення фермерського господарства.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з п.«а» ч.1 ст.81 ЗК України (в редакції, чинній на момент укладення договору міни) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі придбання за договором міни.

За правилами ст. 131 ЗК України (в редакції, чинній на момент укладення договору міни) громадяни України мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі договору міни, укладення якого здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу.

У відповідності до положень ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Крім того, згідно з п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

За правилами ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також, ч.1 ст.216 ЦК України встановлює недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Позивач у поданому позові просив суд визнати недійсним договір міни та застосувати наслідки недійсності такого договору. В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що вказаний договір міни був укладений його представником всупереч інтересам довірителя, із застосуванням обману та зловмисної домовленості представника з іншою стороною.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, дійшов вірного висновку, що наведені ОСОБА_2 обґрунтування не можуть бути підставою для визнання договору міни недійсним з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Крім того, відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що при укладенні договору міни між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_2, мав місце обман ОСОБА_2

Судом першої інстанції не виявлено обставин, щодо яких застосовано обман, а також обставин, які могли б перешкодити вчиненню правочину у разі незастосування обману однією зі сторін. Окрім того, позивач ОСОБА_2 не довів наявність умислу в діях сторін, істотність обставин, щодо яких його введено в обману, сам факт обману при укладенні оспорюваного договору.

За правилами ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину недійсним на підставі ст.232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Також суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_2 при зверненні до суду з позовом не довів, що мала місце домовленість його представника ОСОБА_4 із другою стороною договору - ОСОБА_3, не надав доказів свідомого вчинення ОСОБА_4 правочину всупереч інтересам свого довірителя ОСОБА_2, а також факту, що укладення договору міни призвело до несприятливих наслідків для ОСОБА_2, про настання яких він не міг знати та свідомо не допускав можливості їх виникнення.

Згідно з ч.1 ст.237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов»язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

У відповідності ч.1 ст.238 ЦК України надають представнику право вчиняти лише ті правочини, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Згідно з ст.239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

За правилами ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє права та обов»язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування заявленої вимоги представник позивача ОСОБА_2 не надав суду довіреність, за якою ОСОБА_4 мав право вчиняти від імені ОСОБА_2 будь-які дії, а тому суд першої інстанції був позбавлений можливості об»єктивно оцінити в цій частині доводи представника позивача.

Також, суд першої інстанції вірно зауважив, що оспорюваний догові міни був укладений 24 квітня 2013 року, і за його умовами він підлягає державній реєстрації. З дотриманням вимог закону державна реєстрація договору міни була проведена 25 квітня 2013 року, про що свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, тобто відбувся фактичний перехід прав власності на земельні ділянки за договором міни, що свідчить про схвалення довірителем ОСОБА_2 правочину, вчиненого ОСОБА_4 від його імені, та прийняття вказаного договору до виконання.

Відповідно до абз. «б» п. 15 Перехідних положень ЗК України (в редакції станом на день укладення договору міни), на який посилається позивач ОСОБА_2 в обґрунтування своїх вимог, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 01 січня 2016 року, не допускається: купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам. Угоди, укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Посилаючись на зазначену вимогу закону, ОСОБА_2 зазначав, що земельна ділянка, відчужена за договором міни, надана йому за рахунок виділення на місцевості земельної частки (паю), однак доказів в обґрунтування своєї вимоги та посилань суду не надав.

З наданих позивачем матеріалів судом лише встановлено, що відчужувана земельна ділянка належить ОСОБА_2 на підставі державного акту, виданого на підставі розпорядження Києво-Святошинської РДА.

Згідно з ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ч.2, ч.4 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим кодексом.

Згідно з положеннями ч.ч.2,3 ст.60 ЦПК України докази подаються сторонамита іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

У відповідності до ст.ст.57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, з наданих матеріалів справи суд першої інстанції вірно зауважив, що не вдалося встановити наявність обставин, за яких укладений 24 квітня 2013 року договір міни має бути визнаний недійсним, та застосовано наслідки його недійсності.

Чинним законодавством України передбачені чіткі підстави для визнання правочинів недійсними, і позивачем ОСОБА_2 та його представником не доведено існування хоча б однієї підстави для визнання недійсним договору міни.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору міни та застосування наслідків його недійсності у зв'язку з його необґрунтованістю.

Також, доводи апелянта в апеляційній скарзі про порушення норм матеріального права при його ухваленні, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, не знайшли свого підтвердження і повністю спростовуються дослідженими належними та допустимими доказами по справі.

За таких обставин, колегія судів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку відмовивши в задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційні скарги і залишити рішення суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді