Справа № 442/5640/14 Головуючий у 1 інстанції: Івасівка А.П.
Провадження № 22-ц/783/2108/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Бакуса В.Я.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: позивача ОСОБА_2, його представникаОСОБА_9.,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа - Летнянська сільська рада, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою,-

встановила:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом (а.с.1), в якому просив усунути йому перешкоди у користуванні спільною земельною ділянкою - проїздом, що знаходиться в АДРЕСА_1, шляхом зобов»язання ОСОБА_4 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та забрати металеву огорожу з проїзду.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що вони з відповідачем є власниками суміжних будинковолодінь і мають спільний проїзд, на якому відповідач без законних на те підстав встановила огорожу, яку на його вимогу та на вимогу сільської ради відмовляється зняти в добровільному порядку та повернути самовільно зайняту земельну ділянку за належністю, чим чинить йому перешкоди у користуванні його земельною ділянкою.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23.12.2014 року позов задоволено.

Зобов»язано ОСОБА_4 усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні спільною земельною ділянкою - проїздом, що в АДРЕСА_1, звільнивши таку самовільно зайняту земельну ділянку та забравши з неї металеву огорожу.

Стягнуто з ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_4 в особі свого представника - ОСОБА_6, просить рішення скасувати з підстав неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що межі будинковолодіння позивача невизначені у встановленому законом порядку, оскільки у жовтні 2014 року рішенням Летнянської сільської ради йому було надано лише дозвіл на виготовлення проектної документації на приватизацію земельної ділянки, рішення про виділення спірної земельної ділянки під проїзд для спільного користування немає, а тому вважає, що огорожа, яка складається з в»їзної брами, влаштована нею на її власному подвір»ї і не чинить жодних перешкод для позивача. На думку апелянта, суд першої інстанції не дав належної оцінки письмовим доказам та поясненням третьої особи, якими спростовується твердження позивача про передачу спірної земельної ділянки у спільне користування сторін під проїзд, а тому дійшов помилкового висновку про наявність законних підстав для задоволення вимог позивача. Апелянт зазначає, що з наданих суду доказів вбачається лише наявність спільного заїзду до будинковолодінь сторін: спочатку до позивача, а потім - до відповідача, оскільки її будинковолодіння знаходиться після заїзду до будинковолодіння позивача. Апелянт вважає, що жодних прав позивача її діями не порушено, оскільки спірна земельна ділянка не належить позивачеві ні на праві власності, ні на праві користування.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.3, 5 зворот).

Відповідач ОСОБА_4 є власником суміжного з позивачем житлового будинку АДРЕСА_2.

Рішенням Летнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області №189 від 22.09.2009 року відповідачеві ОСОБА_4 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації на земельну ділянку площею 0,23 га для обслуговування житлового будинку на вул.Сагайдачного, 23 та на земельну ділянку площею 0,26 га для ведення особистого селянського господарства для вирішення питання про безоплатну передачу землі у власність (а.с.36-38).

Рішенням Летнянської сільської ради Дрогобицького району Львівської області №308 від 10.09.2014 року позивачеві ОСОБА_2 було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 площею 0,14 га (а.с.39).

На запит суду Летнянська сільська рада повідомила про те, що рішення про надання в спільне користування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спірної земельної ділянки під проїзд чи заїзд сільською радою не приймалось (а.с.33).

Згідно схем-планів забудови с.Летня Дрогобицького району (а.с.56-58, 67), проїзду вздовж будинковолодіння позивача та відповідача, так як стверджує позивач, не передбачено.

Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, лише порушене, невизнане або оспорюване право особи підлягає захисту у встановлений законом спосіб.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом способів (ч.3 ст.152 ЗК).

З матеріалів справи, які досліджувались судом першої інстанції, встановлено і цей факт визнається позивачем, що рішення органу місцевого самоврядування про виділення йому спірної земельної ділянки вздовж будинковолодіння відповідача у користування під проїзд, про усунення перешкод в користуванні яким він просить, немає.

Крім того, заїзд до будинку позивача існує з центральної вулиці Сагайдачного, що підтверджується планами забудов садиб ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.с.4), і жодних перешкод в доступі до його будинку та земельної ділянки, яка закріплена за будинком та знаходиться у його користуванні, влаштуванням відповідачем спірної огорожі, немає, оскільки будинковолодіння відповідача ОСОБА_4, перед входом у яке влаштована спірна огорожа, знаходиться після будинковолодіння позивача (а.с.4 зворот, 69-70).

Таким чином, вимога позивача про усунення йому перешкод у користуванні спільним проїздом є безпідставною, оскільки вирішення питання про надання у користування земельної ділянки під влаштування заїзду чи проїзду за рахунок земель загального користування, які відносяться до комунальної власності, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування.

Окрім того, в судове засідання апеляційного суду сторона відповідача долучила кадастровий план земельної ділянки ОСОБА_4 (а.с.131), з якого встановлено, що по точках «В» та «Г» (вздовж будинковолодіння ОСОБА_4) земельна ділянка відповідача ОСОБА_4 межує із землями гр.ОСОБА_7, і лише в точках «Г» та «Д» її земельна ділянка межує із землями загального користування (дорогою), у використанні якої позивачем для заїзду до свого будинку відповідач не чинить жодних перешкод, що не заперечується й самим позивачем.

З урахуванням наведених вище норм матеріального закону та встановлених обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачем не доведено факту порушення діями відповідача його прав, як власника будинку та/або як користувача земельної ділянки, закріпленої за будинком, а тому його вимоги є безпідставними і не підлягають задоволенню.

Суд першої інстанції в достатній мірі не визначився з характером спірних правовідносин, не дав належної правової оцінки доказам, які подали сторони в обгрунтування своїх вимог та заперечень, не врахував зазначені вище норми матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, а тому дійшов помилкового висновку про те, що вимоги позивача є законними і підлягають до задоволення, у зв»язку з чим оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.п.2-4 ч.1 ст.309 ЦПК України з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 з наведених вище мотивів.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.2-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 23 грудня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Бакус В.Я.