Справа № 451/1833/14 Головуючий у 1 інстанції: Крет А.І.
Провадження № 22-ц/783/2625/15 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 28 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ майна, що є об»єктом спільної сумісної власності,-

встановила:

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 28.01.2015 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 у користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду оскаржили відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_5, просять рішення скасувати з підстав неповного з»ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, або залишити позовну заяву ОСОБА_2 без розгляду.

Свої доводи апелянти обґрунтовують тим, що суд при розгляді даної справи не надав їм достатньо часу для підготовки заперечень на позов та подання доказів на спростування заявлених позивачем вимог, виявив однобічність та упередженість, у зв»язку з чим головуючому судді було заявлено відвід, який залишився без задоволення. Апелянти вважають, що суд не встановив обставини, які входять у предмет доказування, а саме: не визначив вартість майна на момент розгляду справи, не з»ясував джерело і час його придбання. На їхню думку, невстановлення судом дійсної вартості нерухомого майна призвело до неправильного визначення судового збору, який підлягав сплаті позивачем при зверненні до суду з даним позовом, а тому позов слід залишити без розгляду у зв»язку з невиконанням позивачем вимог ст.119 ЦПК України. Апелянти вважають, що допущені судом порушення норм процесуального закону призвели до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони з 10.10.2005 року до 20.11.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі і мають двох неповнолітніх дітей (а.с.38).

Предметом спору є квартира АДРЕСА_1, яка була придбана відповідачем на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Львівської області Комарницькою Н.І. (а.с.14).

На купівлю відповідачем вказаної квартири позивач давала свою згоду у вигляді письмової заяви, яка посвідчена нотаріально (а.с.25).

В цій заяві зазначено, що гроші, які витрачаються на придбання квартири, є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (ст.71 СК).

У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об»єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними (презумпція рівності часток), якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Дослідженими у судовому засіданні доказами підтверджується і цей факт стороною відповідача не заперечується, що спірна квартира придбана під час шлюбу, шлюбного договору або договору щодо визначення часток в квартирі між сторонами укладено не було, в добровільному порядку між ними згоди щодо поділу квартири не досягнуто, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що квартира є об»єктом спільної сумісної власності і в силу закону підлягає поділу між ними у рівних частках.

Доказів на підтвердження факту належності спірної квартири на праві особистої власності відповідачеві або іншій особі стороною відповідача надано не було ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, а тому їхні доводи про те, що суд не встановив обставин, які входять у предмет доказування, є безпідставними.

Безпідставними є також доводи сторони відповідача про те, що невстановлення судом першої інстанції дійсної вартості квартири на момент розгляду справи в суді призвело до неправильного вирішення спору, оскільки суд у даній справі не вирішував питання про присудження одній із сторін грошової компенсації взамін належної йому частки в квартирі.

Розмір судового збору був визначений судом, виходячи з вартості нерухомого майна, зазначеної у договорі купівлі-продажу квартири, і не є меншим від мінімальної його ставки, встановленої Законом України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру.

Окрім того, питання визначення розміру судового збору, який підлягав сплаті позивачем при поданні позовної заяви до суду, не впливає на правильність вирішення даного спору і не є підставою для скасування оскаржуваного рішення із залишенням позову без розгляду, як просять апелянти, оскільки рішення є законним та обґрунтованим.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, давши належну оцінку доказам, які були дослідженні в судовому засіданні, застосував норми матеріального закону, які підлягали застосуванню до спірних правовідносин, під час розгляду справи не допустив порушень норм процесуального закону, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 28 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Береза В.І.

Штефаніца Ю.Г.