Провадження № 22-ц/780/2557/15 Доповідач у 2 інстанції Фінагєєв В. О.
Категорія 47 21.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

21 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді Фінагєєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Франюк Т.В.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2014 року позивач звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за межі України для тимчасового проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 без згоди батька та дозволити виготовити для цього необхідні документи до 16 років. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 рудня 2010 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 12 серпня 2011 року рішенням Солом'янського районного суду м. Києва визначено спосіб участі у вихованні доньки батьком, шляхом встановлення днів та часів побачень з донько. 15 травня 2014 року та 01 вересня 2014 року відповідач надавав свою згоду на тимчасову поїзду до Туреччини з метою відпочинку дитини у супроводі позивача. Однак, на даний момент він відмовляється надавати таку згоду, уникає зустрічі зі мною, шантажує, що лише за умови відмови позивача від сплати на її користь аліментів він надасть згоду на виїзд доньки за кордон. Посилаючись на викладені обставини та норми ст. 313 ЦК України, ст.ст. 7, 141, 150 СК України, а також Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» просила суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2015 року позов задоволено частково. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 на період з 28.05.2015 року по 01.09.2015 року до Турецької Республіки без згоди та супроводу батька ОСОБА_3. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю, через порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неповно дослідив наявні у справі докази та дійшов помилкових висновків про відсутність підстав до повного задоволення позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити часткво, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 грудня 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 12 серпня 2011 року визначено спосіб участі батька ОСОБА_3 у вихованні доньки ОСОБА_4 батьком, шляхом встановлення днів та часів побачень з донькою.

Відповідно до наданої позивачем медичної документації дитина хворіє ринітами та хронічним аденотонзілітом.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» не передбачено можливості надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька в майбутньому, враховуючи лише гіпотетичну можливість відсутності такої згоди батька в майбутньому.

Колегія суддів не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступних підстав.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України, документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено, зокрема, на підставі рішення суду.

Згідно із п/п 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Звертаючись до суду з зазначеним позовом, позивач не зазначила країни прямування дитини та часового проміжку перебування в країні виїзду.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Всупереч вимогам зазначеної статті закону, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог надав дозвіл на виїзд за кордон дитини до Туреччини, про що не просив позивач. При цьому суд не звернув уваги, що позивач фактично просить дозволити виїзд дитинм за кордон без згоди батька до будь-якої країни на будь-який час до досягнення дитиною 16 років.

Зазначені вимоги позивача суперечать Правилам перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, відповідно до яких дозвіл може бути надано до конкретної країни і на визначений проміжок часу.

Крім того чинним законодавством України не передбачено захист права особи, яке можливо буде порушено у майбутньому.

За змістом ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За таких обставин дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено.

На зазначені обставини суд першої інстанції уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про наявність підстав до часткового задоволення позову. Висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Фінагєєв В.О.

Судді: Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.