АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/4237/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - СіромашенкоН.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Рада національної безпеки і оборони України про встановлення факту збройної агресії України,

встановила:

У вересні 2014 року заявник ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт збройної агресії проти України.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року у відкритті провадження відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та постановити ухвалу про відкриття провадження у справі, справу направити для розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вказував, що відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції необґрунтовано посилався на те, що із заяви не вбачається факту порушення права позивача, оскільки дане питання суд вирішує, приймаючи рішення за наслідками судового розгляду. Зазначав, що заява про встановлення факту підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 121 ЦПК України невиконання заявником вимог ст. 119, 120 ЦПК України не тягне за собою відмову у відкритті провадження.

В судовому засіданні апелянт підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду в порядку цивільного судочинства, в окремому провадженні, із заявою про встановлення факту збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник ОСОБА_2 посилається на те, що від встановлення даного факту залежить виникнення права його як громадянина України на отримання від держави захисту, гарантування безпеки життя та реалізації громадянських прав та свобод шляхом вжиття активних заходів на виконання ст. 3, 27 Конституції України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції зазначив, що у даному разі відсутнє цивільне особисте право, яке підлягає захисту в порядку цивільного судочинства, оскільки із заяви не вбачається факту порушення особистого цивільного права. Прийняття таких вимог до розгляду судом суперечить ст. 15 ЦПК України, яка відносить до суду лише правові спори, правові вимоги, що є передумовою до звернення до суду. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога заявника не підлягає правовому захисту в порядку цивільного судочинства, і відповідно до п.1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України відмовив у відкритті провадження.

Проте погодитись із такими висновками у повному обсязі неможливо з наступних підстав.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справі у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

За змістом ст. 256 ЦПК України встановлення факту, що має юридичне значення можливо за одночасної наявності наступних факторів: 1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; 2) чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення ; 3) у заявника немає іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; 4) встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, встановлення юридичного факту рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян.

Відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 04.11.2014 року у даній справі, якою було скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2014 року і питання передано на новий розгляд, судом першої інстанції при вирішенні питання про прийняття заяви до розгляду виявлені обставини, які свідчать про недодержання заявником вимог закону щодо форми і змісту заяви і які перешкоджають відкриттю провадження. Апеляційний суд зазначив, що у даному випадку заява підлягає залишенню без руху з наданням заявникові строку для усунення недоліків.

Також у вказаній ухвалі апеляційний суд зазначив, що окремим випадком є встановлення судом при вирішенні питання про підсудність та юрисдикційність поданої заяви, що певний факт за законом не підлягає судовому розгляду, що є підставою для відмови у відкритті провадження у порядку цивільного судочинства.

Як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_2, він просить встановити факт збройної агресії Російської Федерації проти України, посилаючись на вчинення збройними силами іншої держави актів застосування збройної сили проти держави України, наслідком яких є загибель людей, отже, фактично заявляючи про вчинення тяжких злочинів щодо громадян України, не вказуючи при цьому, які його особисті права, свободи чи інтереси порушуються.

Відповідно до статті 5 Римського статуту Міжнародного кримінального суду особливо тяжкі злочини, які викликають занепокоєння всього міжнародного співтовариства: злочин геноциду, злочини проти людяності, воєнні злочини, злочин агресії підпадають під юрисдикцію Міжнародного кримінального суду.

Постановою Верховної Ради України від 04.02.2015 року № 145-VIII схвалено Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій "ДНР" та "ЛНР", які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян». Зазначеною Постановою доручено Кабінету Міністрів України та Генеральній Прокуратурі України зібрати необхідні матеріали та належну доказову базу для звернення до Міжнародного кримінального суду відповідно до п. 3 ст. 12 Римського Статуту Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів, які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян.

Таким чином, вищевказані висновки Апеляційного суду м. Києва в ухвалі від 04.11.2014 року залишились поза увагою суду першої інстанції, який в оскаржуваній ухвалі зробив висновки, що із заяви ОСОБА_2 не вбачається факту порушення особистого цивільного права заявника.

Проте колегія суддів вважає, що висновки про відсутність порушення особистих прав заявника є передчасними та зроблені судом з порушенням норм процесуального права, оскільки питання про те, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду, можуть бути вирішені лише рішенням суду за результатами розгляду цивільної справи по суті спору, відповідно до ст. 215 ЦПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 210 ЦПК України ухвала суду повинна містити зазначення мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу.

Таким чином, при вирішенні питання щодо відкриття провадження за даною заявою суд мав надати заявнику строк для усунення недоліків заяви - зазначення, які його особисті права, свободи чи інтереси порушуються, та яким чином від встановлення зазначеного ним факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника; встановити, чи підлягає судовому розгляду вказаний факт за законом; і залежно від цього вирішити питання щодо відкриття провадження.

Враховуючи, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням вимог процесуального права, ухвалу неможливо визнати законною і обґрунтованою, колегія суддів вважає, що ухвалу необхідно скасувати, а питання передати на новий розгляд до суду першої інстанції .

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 311-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24 листопада 2014 року - скасувати, питання щодо відкриття провадження передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий : Судді: