АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5175/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Калініченко Л.С.
Доповідач: Кравець В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Шиманського В.Й., Семенюк Т.А.

при секретарі - Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2012 рокупозивач звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт, складений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що посвідчений державним нотаріусом Першої КДНК 16 січня 2008 року і зареєстрований в реєстрі за № 8-26 в частині; визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину, що видане ОСОБА_2 державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В. 05.12.2008 року та зареєстроване в реєстрі за № 7-2866; припинити право власності ОСОБА_2 на 61/200 частини будинку АДРЕСА_1 в м. Києві; усунути ОСОБА_2 від спадкування за законом після ОСОБА_3, як такого, що ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік та каліцтво був у безпорадному стані, визнати за ним право власності на 61/100 частину будинку АДРЕСА_1 в м. Києві та вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 під час складання заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними в силу хвороби та віку. Крім того, відповідач ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік та каліцтво був у безпорадному стані.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року в задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що під час судового засідання судом було призначено судово-психіатричну експертизу, яку було зобов'язано оплатити саме його. Коли він звернувся до експертної установи з'ясувати на який рахунок потрібно перерахувати кошти за послуги проведення експертизи, то йому повідомили, що експертиза вже проведена і її вже проплачено. Під час ознайомлення зі змістом експертизи в суді було з'ясовано, що її провели якісь зацікавлені особи без проплати. Від з'ясування особи, котра була зацікавлена в проведенні експертизи без оплати, суддя відмовилась.

Крім того, судом було необґрунтовано відмовлено у клопотанні про приєднання до матеріалів справи оригіналу незалежного висновку судово-психіатричного експерта, який проводив судово-психіатричну експертизу щодо об'єктивності акта посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи від 18. 02. 2014 року № 130 Київського міського центру судово-психіатричної експертизи по цивільній справі про визнання заповіту недійсним.

Зазначив, що він був неналежним чином повідомлений про час і місце судового засідання та не міг бути на ньому присутній, оскільки знаходився на стаціонарному лікуванні в реанімаційному відділенні.

Вважає, що суддя була зацікавлена у вирішенні даної справи саме таким чином.

В судовому засіданні апелянт скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач та його представник проти скарги заперечували просили рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволення позову, суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_3, після смерті якого відкрилася спадщина, де серед іншого, 61/100 частина будинку АДРЕСА_1 у м. Києві, яка належала останньому на підставі договору побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою від 10.01.1952 року (т.3 а.с. 13,33,34).

ОСОБА_3 за життя було складено заповіт від 16.01.2008 року відносно всього майна, що буде належати йому на час смерті. За вказаним заповітом спадкоємцями майна стали сторони по справі (т.3,а.с.14)

Як на підставу задоволення своєї апеляційної скарги позивач вказує , що заповіт не міг відповідати внутрішній волі спадкодавця. Проте, такі доводи не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 1233,1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною вільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Згідно ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року встановлено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК).

Відповідно до ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно п. 16 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами (стаття 212 ЦПК України), будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч.1 ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України)

Згідно з Актом судово-психіатричного експерта №130 від 118.02.2014 року, складеного Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_3 за своїм психічним станом на момент складання заповіту 16.01.08 року усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними (т.3 а.с.96-102).

Крім цього, ОСОБА_3 у період складання заповіту 16.01.2008 року не перебував у безпорадному стані.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що вказаний висновок не викликає сумнівів щодо його достовірності, оскільки він є обґрунтованим, базується на спеціальних пізнаннях, не суперечить іншим матеріалам справи, зокрема, медичній документації, доданій до матеріалів справи.

Ухвалюючи рішення, суд вірно виходив із того, що вчинення померлим ОСОБА_3 оспорюваного заповіту не суперечить актам цивільного законодавства, інтересам держави та суспільства, його моральним засадам, спадкодавець був дієздатним на час укладення заповіту, його дієздатність була перевірена нотаріусом, заповіт посвідчено нотаріусом, тобто було дотримано вимогу про нотаріальне посвідчення заповіту, волевиявлення заповідача було вільним, обґрунтованим і відповідало його внутрішній волі та меті (наслідкам), яку переслідував спадкодавець, а тому обґрунтованим є висновок про відсутність підстав до задоволення позову в цій частині.

Частинами 5,6 ст. 1224 ЦК України встановлено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухиляється від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу фізично чи матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Усунення від права на спадкування спадкоємців за законом та за заповітом можливе виключно на підставі рішення суду. За змістом ч. 1 ст. 1224 ЦК підставою для позбавлення права на спадкування є умисне позбавлення життя спадкодавця чи будь-якого з можливих спадкоємців або вчинення замаху на їхнє життя. Оскільки діяння, зазначені у ч. 1 цієї статті, є кримінально караними, то вони повинні бути підтверджені вироком суду, постановою про закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав, які є самостійною та достатньою підставою для усунення від права на спадкування.

Коло ociб, позбавлення життя яких усуває особу від права на спадкування, є вичерпним та чітко визначеним ч. 1 ст. 1224 ЦК, це спадкодавець та можливі спадкоємці.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення зумовлює пов'язані зі спадкуванням права та збільшення частки у спадщині (зміна черговості одержання права на спадкування) одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у ч. 2 ст. 1259 ЦК.

Статтями 202, 203 СК встановлено обов'язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, які є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги, мають тяжкі хвороби, інвалідність або є безпомічними.

Вимога про усунення від права на спадкування за законом особи може бути пред'явлена лише після смерті спадкодавця.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Як вбачається з Акта судово-психіатричного експерта №130 від 18.02.2014 року ОСОБА_3 не перебував у безпорадному стані, а тому не потребував допомоги відповідача.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що вимоги позивача в частині усунення від права на спадщину за законом є необґрунтованими та недоведеними, оскільки відсутня сукупність обставини, при яких можливе усунення особи від права на спадкування.

Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Таким чином, колегія не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги в цій частині, оскільки вимоги також і в цій частині є необґрунтованими, та похідними від попередніх.

Крім того, апеляційна інстанція не має сумнівів щодо джерел походження доказів, що лягли в основу Акту та стверджує про наявність правових підстав вважати висновки правильними.

Згідно з вимогами ст.ст.57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

В апеляційній скарзі апелянт ОСОБА_1 зазначає про наявні неправильності та протиріччя у самому Акті експерта та стверджує про наявність правових підстав для проведення повторної експертизи.

Проте, доводи скарги в цій частині є неконкретизовані, не вказано у чому саме є неправильності та протиріччя Акта, які б давали безперечні підстави до проведення комісійної або повторної експертизи, як це передбачено ст. ст. 148,150 ЦК України та Законом України «Про судову експертизу».

Також судова колегія погоджується з тим, що наданий позивачем висновок спеціаліста лікаря - судово-психіатричного експерта від 01.10.2014 року №16 у розумінні ст. 66 ЦПК України не є висновком експерта, оскільки не містить інформації стосовно того, що ОСОБА_3 на час укладання заповіту не міг усвідомлювати свої дії та керувати ними, а лише надає рекомендації стосовно доцільності проведення у справі повторної судово-психіатричної експертизи.

На підставі викладеного та з урахуванням положень Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України, Багналорських Принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року, схвалених Резолюцією Економічної та СоціальноїРади ООН 27 липня 2006 року № 2006/23, колегія вважає доводи апелянта про зацікавленість суду в ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову безпідставними, надуманими та необґрунтованими.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді