Номер провадження: 22-ц/785/3096/15
Головуючий у першій інстанції: Семенюк Л. А.
Доповідач: Ісаєва Н. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого-судді: Ісаєвої Н.В.,

суддів: Журавльова О.Г, Комлевої О.С.,

при секретарі: Сілукової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 12 січня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання угод недійсними,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання угод недійсними, посилаючись на те, що 01.05.2009 року відповідачі обманним шляхом умовили її укласти з ними угоду позики у них 20 000 доларів США, про що вона написала їм розписку. При цьому пояснили, що ця угода потрібна їм для поліпшення їх матеріального становища, тобто вони під цю операцію братимуть у людей гроші, а 20.01.2011 року шляхом фізичного і психологічного тиску, примусили останню написати розписку про передачу їм технічної документації на її частину будинку, яку завірили без її присутності в Татарбунарській юридичній консультації.

З 2008 року по 2011 рік позивачка проживала у відповідачів, оскільки свого житла у неї не було.

30.08.2013 року відповідачі звернулися в Овідіопольський районний суд про витребування з ОСОБА_3 грошей згідно угоди позики і 04.12.2013 року Овідіопольським районний судом по витребуванню боргу за договором позики рішення було прийнято на користь відповідачів, яке 10.02.2014 року апеляційним судом Одеської області залишено без змін.

Позивачка вважає що її права порушені в повному обсязі, оскільки відповідачі намагаються незаконно заволодіти її житлом, тому вимушена звернутись до суду з вказаним позовом.

У судове засідання позивачка не з'явилась, надала заяву з проханням слухати справу у її відсутності, позов підтримала в повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, надали заяву, в якій просили слухати справу у їх відсутності, позов не визнали,

Рішенням суду у задоволенні позову відмовлено.

На рішення суду ОСОБА_3 принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на те, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, а також, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Згідно п.3 ст.10 ЦПК України , кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

У судовому засіданні встановлено наступне.

01 травня 2009 року ОСОБА_3 написала розписку, в якій зазначила, що вона позичила 20 000 доларів США, які зобов'язується повернути відповідачам.(а.с.7). Крім того, позивачка 20.01.2011 року власноруч написала розписку в тому, що вона зобов'язується не відміняти довіреність на відповідачів на її 1/2 частину будинку, котрий розташований по АДРЕСА_1, в підтвердження чого передає їм технічну документацію на будинок(а.с.8). Нижче підписів сторін мається запис про те, що розписка складена в юридичній консультації з підписом адвоката та печаткою.

Загальні вимоги, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, викладені в ст. 203 ЦК України.

Згідно з правилом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним (оспорювані правочини).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч.3 ст.215 ЦК такий правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний правочин), а не таким, що є неукладеним.

Статею 1051 ЦК України передбачено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

При цьому, за змістом частини другої вказаної статті при укладенні договору позики в письмовій формі безгрошовість такого договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч.2 ст.58, ст.59 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Позивачка просить визнати угоду від 01.05.2009 року та угоду від 20.01.2011 року, посвідчені розписками від її імені, недійсними з тих підстав, що кошти за договором вона не отримувала, була введена в оману з боку відповідачів і не мала ніякого наміру укладати з ними договір позики. Ніяких правових наслідків вищезазначеного правочину реально не настало, оскільки грошових коштів від відповідачів не отримувала. В підтвердження цього жодних належних та допустимих доказів протиправних дій відповідачів суду не надала.

Як вбачається з копії рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.12.2013 року (а.с.23-24), ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу та судових витрат, яким вимоги останніх задоволені та стягнуто з ОСОБА_3 на їх користь борг в сумі 115 500 грн. та судові витрати в сумі 1200 грн., а всього 116 700 грн., при цьому суд критично віднісся до заперечень ОСОБА_3, так як остання не надала належних та допустимих доказів протиправних дій з боку позивачів.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 10.02.2014 року (а.с.25-27) вищевказане рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 04.12.2013 року залишено без змін та набрало законної сили. Тому, суд прийняв його як належний доказ, відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

За змістом зазначеної норми закону обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Такий позов може бути задоволено лише на вимогу сторони, яка вчинила правочин під впливом обману.

Відповідно до п.20 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В позовній заяві та в письмових поясненнях по справі, наполягаючи на визнанні угод недійсними, ОСОБА_3 вказує на те, що розписки були написані нею шляхом фізичного і психологічного тиску відповідачів, ніяких коштів вона не отримувала, але доказів цьому суду не надала та не довела, що розписку по договору позики написала під впливом обману. А що стосується розписки про зобов'язання не відміняти довіреність на відповідачів на її 1/2 частину будинку, котрий розташований по АДРЕСА_1 , в підтвердження чого передала їм технічну документацію на будинок(а.с.8), то у суду взагалі не було підстав для визнання так званої угоди, як вважає позивачка, недійсною, оскільки вона є нікчемною та не тягне за собою ніяких наслідків.

Доводи позивачки про визнання угод недійсними спростовуються матеріалами справи, тому правові підстави для задоволення позову були відсутні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги також не приймаються до уваги, оскільки спростовуються матеріалами справи, а письмових доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги до апеляційного суду надано не було.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів розглянувши скаргу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги на увагу не заслуговують та задоволенню не підлягають, підстави для ухвалення нового рішення відсутні.

Судова колегія, розглянувши справу, прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв'язку з чим, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Татарбунарського районного суду Одеської області від 12 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак її може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий- суддя Н.В.Ісаєва

Судді О.С. Комлева

О.Г. Журавльов