Номер провадження: 22-ц/785/6496/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.

ОСОБА_2,

при секретарі: Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 18 червня 2015 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення від права на спадкування,

в с т а н о в и л а:

23 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що його матері ОСОБА_5 на праві власності належав житловий будинок № 9 по вул. Достоєвського в смт Любашівка Одеської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 квітня 2012 року, рішення про державну реєстрацію прийнято 03 травня 2012 року. 25 листопада 2014 року матір ОСОБА_5 померла, після її смерті відкрилась спадщина на вказаний житловий будинок. Він є спадкоємцем першої черги й в встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Відповідач ОСОБА_4 є його рідним братом і також в встановленому законом порядку та строк прийняв спадщину. У 2010 році матір тяжко захворіла, знаходилась в безпорадному стані, брат відмовився від догляду за матірю. З січня 2010 року по лютий 2014 року матір проживала з ним в м. Котовську Одеської області й він доглядав за нею. У звязку з направленням його у відрядження в зону АТО він перевіз матір до смт Любашівка, де з лютого 2014 року по серпень 2014 року її доглядала ОСОБА_6, а потім брат забрав матір до себе. Він вважає, що відповідач під час тяжкої хвороби матері мав можливість, але свідомо ухилявся від надання їй будь-якої допомоги, що призвело до погіршення стану здоровя матері та в подальшому її смерті.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 16, 1224, 1261 ЦК України, позивач ОСОБА_3 просив суд усунути відповідача ОСОБА_4 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, померлої 25 листопада 2014 року (а.с. 2-3).

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 проти позову заперечували і в своїх поясненнях зазначали, що в серпні 2014 року матір ОСОБА_5 прийшла до ОСОБА_4 від ОСОБА_6, він доглядав за неї належним чином, незважаючи на те, що є інвалідом 2 групи, не працює, до 21 грудня 2012 року сплачував аліменти на утримання дочки ОСОБА_8 до її повноліття, перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра (а.с. 21-22).

Рішенням суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено (а.с. 66-68).

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального і матеріального права, а саме, суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, зокрема, свідченням свідків, допитаних за його ініціативою (а.с. 72-74).

Сторони у справі в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином.

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_3, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позову та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Згідно із статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статей 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ст. 1223 ЦК України).

У статтях 1268, 1269 ЦК України зазначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частинами 5 та 6 ст. 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обовязкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ.

У пункті 6 постанови №7 Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року Верховний Суд України розяснив, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК стосується особи, яка зобовязана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України (далі СК). Факт ухилення особи від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обовязку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього, та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обовязку. Непредявлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування.

Правило частини пятої статті 1224 ЦК стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК не були зобовязані утримувати спадкодавця.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути предявлена особою, для якої таке усунення породжує повязані зі спадкуванням права та обовязки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК.

Судом першої інстанції встановлено, що матері сторін у справі - ОСОБА_5, на праві власності належав житловий будинок № 9 по вул. Достоєвського в смт Любашівка Одеської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26 квітня 2012 року, рішення про державну реєстрацію прийнято 03 травня 2012 року (а.с. 12,13).

25 листопад 2014 року матір ОСОБА_5 померла (а.с. 11), після її смерті відкрилась спадщина на вказаний житловий будинок.

Сторони у справі є спадкоємцями першої черги й в встановлений законом строк звернулись до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Відповідач ОСОБА_4 є інвалідом 2 групи, не працює, до 21 грудня 2012 року сплачував аліменти на утримання дочки ОСОБА_8 до її повноліття, перебуває на обліку у нарколога та психіатра, за місцем проживання характеризується позитивно(а.с. 8, 23-27).

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем ОСОБА_3 не доведено в судовому засіданні те, що відповідач під час тяжкої хвороби матері мав можливість, але свідомо ухилявся від надання їй будь-якої допомоги, що призвело до погіршення стану здоровя матері та в подальшому її смерті, тому його права не порушені відповідачем й у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України позивач не має права на захист судом.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Посилання позивача ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, зокрема, свідченням свідків ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, допитаних за його ініціативою, не приймаються до уваги за таких підстав.

В пункті 4 листа №24-273/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що, виходячи зі змісту зазначеної норми (ч. 5 ст. 1224 ЦК), суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

При розгляді справ цієї категорії суди нерідко постановляють рішення про усунення від спадкування спадкоємця, коли у справі немає жодного доказу про умисне ухилення спадкоємця від надання допомоги спадкодавцю, крім того факту, що сторони не спілкувалися протягом тривалого часу, ігноруючи при цьому статті 10, 60 ЦПК, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обовязку щодо її надання.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовязку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає зясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач ОСОБА_12 повинен був довести в судовому засіданні належними та допустимими доказами ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, те, що відповідач під час тяжкої хвороби матері й знаходження її в безпорадному стані мав можливість, але свідомо ухилявся від надання їй будь-якої допомоги, що призвело до погіршення стану здоровя матері.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

В порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивач ОСОБА_3 не надав належних та допустимих доказів у підтвердженні сукупності обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреби спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Допитані за ініціативою позивача свідки ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11, не підтвердили зазначені вище обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

Навпаки, допитані за ініціативою відповідача ОСОБА_4 свідки ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, лікар невропатолог Любашівської ЦРЛ, яка лікувала спадкодавця, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18 засвідчили, що відповідач ОСОБА_4 доглядав за матірю ОСОБА_5 належним чином та те, що вона не знаходилась в безпорадному стані.

До апеляційної скарги позивача також не надано ніяких доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та з достовірністю встановив, що підстав для усунення відповідача від права на спадкування після смерті матері немає.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про задоволення позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Любашівського районного суду Одеської області від 18 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_19

ОСОБА_2