справа № 2/489/742/15
РІШЕННЯ

Іменем України

25 березня 2015 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.

при секретарі Коденко К.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

третьої особи Ягужинської К.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третьої особи - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинської Катерини Тарасівни про визнання заповіту недійсним та зобов'язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5, посвідченого 26.06.2014 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., та одночасно просила зобов'язання приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Сірякову О.В. прийняти заяву про прийняття спадщини і здійснити її оформлення.

Позивач вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її тітка ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1.

25.11.2014 вона звернулася до приватного нотаріуса Сірякової О.В. із заявою про прийняття спадщини, у прийнятті якої нотаріус відмовив з посиланням на заповіт, який залишила спадкодавець на користь відповідача.

Заповіт позивач вважає недійсним, оскільки як їй стало відомо коли його складено тітка перебувала на лікуванні в Миколаївському госпіталі інвалідів війни, від працівників якого дізналася, що перед смертю тітка знаходилася у важкому стані і довгий час була без свідомості та не розуміла значення своїх дій.

Протокольно ухвалою суду від 25.03.2015 до участі в справі в якості третьої особи залучено приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинську К.Т., якою посвічено оспорюваний заповіт.

Ухвалою суду від 25.03.2015 позов в частині вимог до приватного нотаріуса Сірякової О.В. залишено без розгляду на підставі заяви позивача.

У судовому засіданні позивач позов підтримала та просила його задовольнити.

Представник відповідача та третя особа в задоволенні позову просили відмовити через його безпідставність.

Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, дослідивши матеріали справи і оцінивши зібрані у справі докази, не вбачає підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається в встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, якій на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.05.1993 Міською службою приватизації державного житлового фонду згідно із розпорядженням від 30.04.1993 № 294/ф та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою 05.03.1996 за № 6-698 належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1.

За день до смерті, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила розпорядження яким належне їй усе майно заповіла на користь ОСОБА_4 Заповіт посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Ягужинською К.Т. та зареєстровано в реєстрі за № 1355.

Після смерті ОСОБА_5, за заявою відповідача ОСОБА_4 приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Ягужинською К.Т. заведена спадкова справа № 80/2014.

Заява від позивача про прийняття спадщини до приватного нотаріуса надійшла 28.11.2014.

10.12.2014 приватний нотаріус листом за № 301/12-14 повідомив позивача про відсутність підстав для оформлення її спадкових прав, так як спадкодавцем складено заповіт на іншу особу.

30.12.2014 приватний нотаріус ОСОБА_4 видала Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в реєстрі за № 2892, на квартира АДРЕСА_1 та проведено державну реєстрацію права власності спадкоємця на вказану квартиру, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Із спадкової справи встановлено, що 27.11.2007 ОСОБА_5 уже робила розпорядження щодо свого майна на випадок своєї смерті на користь ОСОБА_4, про що складено заповіт, посвідчений Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою за № 5-130.

У судовому засіданні позивач пояснила, що смерть ОСОБА_5, якій вона є племінницею, настала в Миколаївському госпіталі інвалідів війни, де спадкодавець знаходилася на лікуванні. Від працівників медичного закладу дізналася, що перед смертю тітка перебувала у важкому стані і довгий час була без свідомості та не розуміла значення своїх дій, що викликає сумнів в дійсності заповіту.

Заперечуючи проти позову представник відповідача вказувала на те, що тяжкий стан здоров'я спадкодавця був пов'язаний не з психічним станом, а захворюванням ніг. Лікування в Миколаївському госпіталі інвалідів війни було плановим за направленням Управління охорони здоров'я Миколаївської обласної адміністрації від 23.06.2014, а причиною смерті стало емболія та тромбоз артерії нижніх кінцівок. До моменту смерті спадкодавець повністю усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, а заповіт, складений на користь ОСОБА_4, яка здійснювала догляд за померлою, відповідав волі і бажанню ОСОБА_5, про що свідчить і попередній заповіт.

У підтвердження наведених доводів представник відповідача надала копію історії хвороби ОСОБА_5 та відповідь Миколаївського госпіталю інвалідів війни від 19.02.2015 за № 178/02-04 щодо стану здоров'я спадкодавця на момент поступлення у медичний заклад та погіршення стану здоров'я в подальшому до моменту смерті, із зазначенням діагнозу.

Крім того, за заявою відповідача допитані свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які повідомили, що ОСОБА_5 страждала на захворювання ніг, а психічний її стан був задовільний. Зі слів померлої їм відомо, що вона мала племінницю, яка мешкає в м.Донецьк та якій допомагала матеріально. Розповідала, що мала намір оформити заповіт на ОСОБА_4, яка їй допомагала та доглядала за нею.

За заявою обох сторін в якості свідка допитана ОСОБА_13 між якою та ОСОБА_5 25.10.2013 був укладений договір довічного утримання.

Вказаний свідок повідомила, що догляд за померлою здійснювала незначний час, після смерті свого батька запропонувала розірвати договір. Після цього припинили договірні відносини за спільною згодою. До померлої неодноразово навідувалася ОСОБА_4, яка їй є двоюрідною племінницею та яка працює медиком. Про позивача померла лише розповідала, що має рідну племінницю, яка проживає в м.Донецьк, якій допомагала коштами.

Зі слів третьої особи - приватного нотаріуса Ягужинської К.Т. встановлено, що 26.06.2014 вона спілкувалася з спадкодавцем в лікарні двічі, перший раз, в якості консультування і з'ясування стан здоров'я та її бажання, другий раз, безпосередньо при посвідченні заповіту. Перед посвідченням заповіту нотаріус в лікаря уточнила можливість вчинення нотаріальної дії, після чого у встановленому порядку посвідчила заповіт. Ознаки, що перешкоджали вчиненню заповіту зі сторони спадкодавця виявлені не були.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення угоди він (або інша особа, яка уклала угоду) не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними (пункт 16 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

У ході розгляду справи суд роз'яснив право позивачу на з'явлення клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи у справі для з'ясування усвідомлення спадкодавцем значення своїх дій та (або) можливості керувати ними в момент посвідчення заповіту. Між тим, позивач від такого процесуального права відмовилася.

Оскільки, висновок судово-психіатричної експертизи у наведеної категорії справ є лише одним із доказів, який підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами, розгляд справи здійснено на підставі наявних у справі доказів.

Частиною першою статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, які підлягають підтвердженню належними і допустими доказами з дотриманням вимог статтей 57 - 60 наведеного Кодексу.

Суд, оцінюючи в сукупності наявні у справі докази, вважає, що позивач не довела обставин щодо не усвідомлення спадкодавцем значення своїх дій та не можливість ними керувати в момент складення заповіту. Навпаки, доводи позивача спростовуються поясненнями свідків, приватного нотаріуса та наявними у справі письмовими доказами. Крім того, оспорюваний заповіт відповідає волевиявленню спадкодавця, що мало місце при посвідченні попереднього заповіту на користь відповідача.

Щодо сумнів позивача в дійсності заповіту через його посвідчення за день до смерті спадкодавця, такі доводи є безпідставними і ґрунтуються на припущенні, а тому відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України не можуть бути прийнятті судом.

За таких обставин, з огляду на наведені норми матеріального та процесуального права позов є недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 14, 60, 62, 212-214 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, яка може бути подана до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя І.В.Коваленко

Повний текст рішення

підписано 27.03.2015.