АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/3725/13-ц 22-ц/774/926/К/15
Справа № 214/3725/13-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/926/К/14 суддя Щеняєва І.Б.
Категорія - 55 (ІІІ) Доповідач - Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

05 травня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.,

при секретарі - Трофименко О.О.

за участі - представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача Самойленко Юлії Сергіївни,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого рогу від 25 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково виробничої комерційної фірми "Резец ЛТД" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди та компенсації сум у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково виробничої комерційної фірми "Резец ЛТД" (далі - ТОВ ДНВКФ «Резец ЛТД») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення невиплаченої заробітної плати, моральної шкоди та компенсації сум у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати. Уточнивши позовні вимоги, у січні 2015 року, остаточнопросила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 34809,28 грн.; моральну шкоду в розмірі 4000,00 грн.; компенсацію (індексацію) за кожен місяць затримки виплати відповідно до індексу споживчих цін по день фактичного розрахунку в розмірі 265,00 грн.; та витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначила, що в липні 2012 року вона була прийнята на посаду бармена до ТОВ ДНВКФ «РЕЗЕЦ ЛТД» в кафе «Матіс», яке знаходиться за адресою: вул. Революційна 6/36 в м. Кривому Розі.

01.01.2013 року її було звільнено з займаної посади згідно п.4 ст.40 КЗпП України з відміткою - за прогул.

Про звільнення вона дізналась 30.04.2013 року при отриманні довідки про розмір заробітної плати для оформлення 2 групи інвалідності.

Вказане звільнення вона вважає незаконним і безпідставним виходячи з наступного. Так відповідачем було порушено порядок накладення дисциплінарного стягнення, зокрема, з наказом про звільнення (а також прийняття на роботу) її ознайомлено не було та не видано їх копій. Також власник, або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені законом. У разі якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Однак цього також не було зроблено, повідомлень від відповідача про необхідність отримати трудову книжку на її адресу не надходило.

Крім того, позивач зазначила, що вказані дії з боку відповідача є порушенням її законних прав на працю, які завдали їй моральних страждань та полягають у тому що вона втратила душевний спокій, постійно перебуває в роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя. Всі зазначені моральні страждання нанесені їй незаконними діями відповідача може негативно відобразитись на її здоров'ї. Тому, враховуючи викладені обставини, відповідач повинен сплатити їй моральну.

Крім того, позивачем понесені витрати на правову допомогу, які вона також просила стягнути з відповідача.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого рогу від 17 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 в частині поновлення позивача на посаді бармена ТОВ ДНВКФ «РЕЗЕЦ ЛТД» та стягнення невиплаченої заробітної плати в розмірі 6000 грн, залишено без розгляду.

Справа неодноразово розглядалась судами різних інстанцій.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 25 лютого 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з відповідача на її користь 125,47 грн. в рахунок відшкодування індексації заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про задоволення позовних вимог та стягнення середнього заробітку та індексації за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3 зазначила, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виходив з відсутності вини відповідача. Проте, на думку позивача, судом не взято до уваги, що остаточний розрахунок відповідачем було здійснено на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, що підтверджується витягом про стан виконавчого провадження та свідчить про фактичну затримку виплати заробітної плати.

Крім того в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачу повідомлення про необхідність отримання трудової книжки тощо.

Також в апеляційній скарзі позивач зазначила, що в порушення вимог ст. 95 КЗпП України відповідачем не нараховувалась та не виплачувалась індексація заробітної плати за період затримки розрахунку при звільненні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно копії трудової книжки НОМЕР_1, виданої на ім'я ОСОБА_3, на підставі наказу № 210712У від 21.07.2012 року вона прийнята на посаду бармена кафе "МАТІС" ТОВ ДНКВФ "РЕЗЕЦ ЛТД".

Наказом № У 0101-13У від 01 січня 2013 року ОСОБА_3 звільнена з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно довідки № 1511 від 23.10.2012 р., виданою ОКЗ "Криворізька інфекційна лікарня № 1" позивач ОСОБА_3 знаходилась на стаціонарному лікуванні з 19.09.2012 р. по 23.10.2012 р. (а.с.4).

З виписки медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_3 убачається, що вона перебувала на лікуванні з 07.11.2012 року по 05.12.2012 року.

Згідно довідки МСЕК АЕ № 0043144 від 01.04.2013 р. ОСОБА_3 встановлено другу групу інвалідності на підставі загального захворювання строком до 01.05.2014 року.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 23.04.2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково виробничої комерційної фірми «Резец ЛТД» про поновлення на роботі , стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невиплаченої заробітної плати, відшкодуванні моральної шкоди, компенсації за затримку розрахунку, в задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2014 року рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 23.04.2014 року скасовано в частині відмови ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за відпрацьований час за серпень 2012 року в сумі 983 грн. 28 коп. з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення цих вимог, в іншій частині рішення залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 грудня 2014 року за касаційною скаргою ОСОБА_3 рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 23.04.2014 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2014 року в частині позовних вимог про стягнення компенсації (індексації) за кожен день затримки відповідно до індексу інфляції споживчих цін по день фактичного розрахунку та відшкодування моральної шкоди скасовано, передано справу на новий розгляд в цій частині до суду першої інстанції, в іншій частині рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 серпня 2014 року залишено без змін.

З інформації в Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, що виконавче провадження №44586913, 20.10.2014 року закінчено у зв'язку з фактичним виконанням судового рішення. Крім того, судовими рішеннями було встановлено, що позивач без поважних причин була відсутня на робочому місці 06.11.2012 р., 06.12.2012 р. та 09.12.2012 р. Крім того, у період з 07.11.2012 по 05.12.2012 р. позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні, але листок непрацездатності їй не видавався. Також, судовими рішеннями встановлено, що після звільнення позивача відповідач двічі направляв їй листа із наказом про звільнення та про необхідність отримання трудової книжки, а також здійснював вихід за домашньою адресою ОСОБА_3, але останньої не було дома.

Згідно ч.2ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, та частково задовольняючи позов в частині стягнення індексації (компенсації) заробітної плати у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, суд першої інстанції виходив з відсутності вини відповідача у невиплаті позивачеві сум у строки передбачені ч.1 ст.116 КЗпП України, та недоведеності, відсутності підстав щодо стягнення моральної шкоди на користь позивача, проте погодився, що у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати позивач, має право на індексацію заробітної плати.

Колегія суддів не може повністю погодитись з зазначеним висновком суду з огляду на наступне.

Вирішуючи питання про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч.2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Для розрахунку вихідної допомоги при звільненні працівника необхідно визначити розмір середньомісячної заробітної плати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995г. №100.

Так, відповідно до абз.2 п.2 Порядку для розрахунку вихідної допомоги враховуються виплати за останні 2 календарні місяці роботи, що передують звільненню. При відпрацюванні на підприємстві менше двох календарних місяців середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців людина на працювала, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо ж і протягом цих місяців людина не пропрацював ні дня, розрахунки проводяться виходячи зі встановлених в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду (ст. 225 КЗпП України) починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку (п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці").

Таким чином, передбачений ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, а наявність рішення суду, яким підтверджується факт порушення строків проведення розрахунку з працівником не звільняє його від виконання цього обов'язку.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегія суддів виходить із меж заявлених позовних вимог та виходить з наступного.

Так, середньоденна заробітна плата становить 6,82 грн., час затримки розрахунку складає 29 місяців, за період з 01.09.2012 року по 01.01.2015 рік, середній заробіток становить 1200,32 грн. Враховуючи зазначене середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, складає 34809,28 грн. (1200,32 грн. * 29 місяців), що і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення компенсації /індексації/ сум у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, ОСОБА_3 посилалась на те, що у період часу з 01.09.2012 року по 01.01.2015 рік підприємство не в повному обсязі виплачувало належну їй до виплати заробітну плату. Несвоєчасна виплата заробітної плати є підставою для отримання компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати.

Компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться підприємством згідно зі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" від 24.03.95 р. № 108/95-ВР, Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р. № 2050-III та Постановою КМУ від 21.02.2001р. №159 "Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" у разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але не виплаченого грошового доходу, за відповідний місяць (після утримання податку й обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін у відсотках для визначення компенсації.

Відповідно до ст. 34 ЗУ "Про оплату праці" компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Згідно п. 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затверджене постановою Кабміну України від 20.12.1997 року № 1427 з послідуючими змінами і доповненнями) - компенсація працівникам проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більше як на один відсоток. Нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати за період з 01.01.2001 р. здійснюється згідно Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову в цій частині у сумі 125,47 грн., суд першої інстанції керувався ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» зазначивши про наявність факту порушення строків виплати заробітної плати та визнання позову відповідачем саме у визначеній сумі.

Доводи апеляційної скарги, висновків суду в цій частині не спростовують,та не дають колегії суддів підстав для скасування рішення суду в цій частині.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Пунктом 9 Постанови встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Враховуючи, що відповідачем не виплачено позивачу усі кошти належні їй при звільненні, що призвело до порушення її законних прав, вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки позивач була змушений неодноразово звертатися до суду для відстоювання своїх інтересів, обсяг моральних страждань, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, колегія суддів вважає, що належною компенсацією отриманої позивачем моральної шкоди є сума 500 грн.

Позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу, також задоволенню не підлягають, оскільки зазначені вимоги вже були предметом судового розгляду, і в задоволенні яких ОСОБА_3 вже було відмовлено, що підтверджується наявними в матеріалах справи судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанції та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10.12.2014 року. (а.с. 169-171). Згідно ч.2ст.61 ЦПК обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

За таких підстав, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням, відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, нового рішення про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ ДНВКФ «Резец ЛТД» на користь ОСОБА_3 в рахунок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 34 809,29грн., та на відшкодування моральної шкоди 500 грн. У решті рішення суду залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи зазначене, колегія суддів стягує з ТОВ ДНВКФ «Резец ЛТД» на користь держави судовий збір в сумі 887,54 грн. за розгляд справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 25 лютого 2015 року в частині відмови стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково виробничої комерційної фірми "Резец ЛТД"на користь ОСОБА_3 34809,29 грн. в рахунок відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 500,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Дніпропетровської науково виробничої комерційної фірми "Резец ЛТД"на користь держави судовий збір в розмірі 887,54 грн. за розгляд справи судами першої та апеляційної інстанції.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: