АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3206/15 Справа № 205/8442/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В. С. Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Дніпропетровський завод металоконструкцій ім.І.В.Бабушкіна" про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з неодноразово уточненим позовом до публічного акціонерного товариства "Дніпропетровський завод металоконструкцій ім.І.В.Бабушкіна" (далі - ПАТ "ДЗМК ім.І.В.Бабушкіна") про визнання незаконним наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення компенсації за час вимушеного прогулу, мотивуючи тим, що після закінчення технікуму з 1990 року по січень 2014 року, з невеличкою перервою, він працював у ПАТ "ДЗМК ім.І.В.Бабушкіна".

Вказував на те, що на підприємстві почалися скорочення і під тиском керівництва він вимушений був 16 січня 2014 року написати заяву про звільнення за власним бажанням.

В цей же день, тобто 16 січня 2014 року, отримав обхідний листок у відділі кадрів, за що розписався в журналі отримання обхідних листів, та був направлений для збору підписів у підрозділах підприємства.

Зазначав, що підписання обхідного листка є тривалою процедурою і може зайняти не один день, оскільки велика площа території підприємства та значне віддалення необхідних підрозділів. Не встигши обійти всі підрозділи 16 та 17 січня 2014 року, він продовжив обхід 20 січня 2014 року. Слідуючи до адміністративного корпусу при перетинанні залізничних рейок на території заводу він отримав важку травму, у зв'язку з чим лікувався аж до червня 2014 року.

Посилаючись на те, що лише у вересні 2014 року із запису у трудовій книжці, одержаної ним після неодноразових звернень до адміністрації заводу, дізнався про своє звільнення з роботи з 16 січня 2014 року, що вважає незаконним, а тому просив суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним розірвання трудового договору між ним та ПАТ "ДЗМК ім.І.В.Бабушкіна" з 16 січня 2014 року; скасувати наказ відповідача №23 від 16 січня 2014 року про припинення з ним трудового договору; поновити його на посаді газорізальника 4-го розряду цеху металообробки; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 33.000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 січня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 січня 2015 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального й процесуального справа.

Розглянувши матеріали справи, обговоривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин у справі та їх повноту, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасуванню рішення суду.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч.2 ст.22 КЗпП України - відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_2 з 05 червня 2012 року перебував у трудових відносинах з ПАТ "ДЗМК ім.І.В.Бабушкіна", працюючи на посаді газорізальника 4-го розряду (а.с.3,18).

16 січня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до адміністрації ПАТ "ДЗМК ім.І.В.Бабушкіна" з власноручно написаною заявою про звільнення його з роботи за власним бажанням з 16 січня 2014 року (а.с.41).

Отримавши в цей же день згоду керівників підприємства за цією заявою, адміністрацією ПАТ "ДЗМК ім.І.В.Бабушкіна" був виданий наказ №23 про припинення трудового договору, яким ОСОБА_2 звільнено 16 січня 2014 року за ст.38 КЗпП України за власним бажанням на підставі особової заяви (а.с.43).

В цей же день, 16 січня 2014 року, ОСОБА_2 був ознайомлений з даним наказом, про що свідчить його особистий підпис в даному наказі (а.с.43).

Також заповнюючи власноручно 16 січня 2014 року анкету особи, яка звільняється за власним бажанням, ОСОБА_2 зазначав, що його рішення про звільнення є остаточним і не послався на умови, за якими він міг би залишитися на роботі (а.с.44).

В день звільнення та в інші дні позивач до роботи не приступив, оскільки з обхідним листком обходив підрозділи підприємства. Дані обставини ОСОБА_2 виклав в своїх позовних вимогах та підтвердив в судовому засіданні суду першої інстанції.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.212 ЦПК України), з урахуванням встановлених обставин і вимог ст.ст.10,60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення ОСОБА_2 відбулося з дотриманням вимог КЗпП України, оскільки позивач добровільно написав заяву про звільнення за власним бажанням, яка була задоволена.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року №9 визначено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

З огляду на викладене, ст.38 КЗпП України зобов'язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин.

Водночас працівникові надається право відкликати раніше подану заяву про звільнення за власним бажанням. Це безумовне право працівника. Працівник позбавляється права відкликати заяву про звільнення за власним бажанням, коли у зв'язку з подачею заяви про звільнення власник запросив на його місце працівника, якому не можна відмовити у прийняття на роботу.

З матеріалів справи вбачається, що позивач свою заяву не відкликав, тому посилання апеляційної скарги, на те, що при його звільненні порушено вимоги ст.38 КЗпП України не відповідають дійсності.

Згідно п.4 "Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників" якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

З книги обліку трудових книжок і вкладишів до них, яка ведеться на ПАТ "ДЗМК ім.І.В.Бабушкіна", вбачається, що ОСОБА_2 отримав трудову книжку (а.с.45-47).

З акту від 16 січня 2014 року, складеного в.о. начальника відділу кадрів ОСОБА_3, інспектором по кадрам ОСОБА_4, ст.табельником ОСОБА_5, контролером зварювальних робіт ВТК ОСОБА_6, видно, що 16 січня 2014 року трудова книжка ОСОБА_2, яку він в цей день отримав у відділі кадрів, була знайдена контролером зварювальних робіт відділу технічного контролю ОСОБА_6 на прохідній заводу та повернута до відділу кадрів (а.с.40).

Після повернення 16 січня 2014 року загубленої позивачем трудової книжки до відділу кадрів, адміністрація заводу неодноразово у письмову вигляді пропонувала позивачу отримати її.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 зазначені вище повідомлення не отримував, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки відправлення кореспонденції позивачу підтверджується листами та записами відправки у журналі вихідних документів (а.с.48,49-50,51,52-53,54,55-56).

Відповідно до листа КЗ "Дніпропетровська міська клінічна лікарня №2 Дніпропетровської обласної ради" від 05 грудня 2014 року №2763, лікарняний лист ОСОБА_2, що перебував на лікуванні з 20 січня 2014 року не видавався на підставі довідки відділу кадрів ПАТ "ДЗМК ім.І.В.Бабушкіна" про те, що ОСОБА_2 звільнений з посади за власним бажанням 16 січня 2014 року розпорядженням №23 від 16 січня 2014 року (а.с.177).

Посилання апелянта на те, що трудову книжку він вперше отримав лише 24 вересня 2014 року є хибним та спростовується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги стосовно цілковитої фальсифікації відповідачем документів та фабрикування доказів колегія суддів до уваги не приймає та відноситься до них критично, оскільки на всіх документах міститься власноручний підпис позивача.

Зазначення в апеляційній скарзі про те, що позивач усі дні 16,17 та 20 січня 2014 року прибував на території заводу за штатним трудовим розпорядком, виконував трудові обов'язки на своєму робочому місці та паралельно підписував обхідний листок є необґрунтованим, оскільки спростовується доводами, викладеними ОСОБА_2 у своїх позовних вимогах, та його поясненнях в судовому засіданні суду першої інстанції.

Доводи ОСОБА_2, що з наказом про звільнення з роботи його не ознайомлювали і цей факт в судовому засіданні не обговорювався, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки з матеріалів справи вбачається, що даний факт не оспорювався позивачем під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з'ясувавши в достатньо повному об'ємі права та обов'язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 січня 2015 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 14 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.