Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/2883/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Трегубенко Л.О.
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Желепи О.В.,

Білич І.М.

при секретарі - Осмолович В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Подільського районного суду в м. Києві від 15 жовтня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ПіреусБанк МКБ» про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ПАТ «Піреус Банк МКБ» про стягнення заборгованості відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не дав належної оцінки всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності, внаслідок чого допустив порушення норм матеріального права, що відповідно до положень ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Зокрема, посилається на те, що судом не враховано того, що у зв'язку з визнанням нікчемним основного договору є нікчемним і договір банківської гарантії, за яким відповідач одержав грошові кошти від банка-гаранта, а враховуючи те, що позивачем в порядку регресу було повернуто банку-гаранту суму коштів, сплачених за договором банківської гарантії, відповідач повинен повернути ці кошти позивачу в порядку ст. 216 ЦК України.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 15 червня 2007 року позивач ОСОБА_2 і ВАТ «МКБ», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», уклали договір уступки прав вимоги № 15-06-07, відповідно до умов якого банк (цедент) передає, а ОСОБА_2 (цесіонарій) приймає на себе права вимоги до ОСОБА_4 та ТзОВ «Ресторан «Беркут» ( майнового поручителя) за кредитним договором від 25 серпня 2004 року № К/04-09 (із наступними змінами та доповненнями) та іпотечним договором від 25 серпня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, реєстр № 1244/6 (з наступними змінами та доповненнями), за умови належного виконання цесіонарієм умов п. 2 цього договору.

Пунктом 2 цього договору передбачалось, що цесіонарій приймає на себе зобов'язання сплатити на користь цедента 620 000 грн. на рахунок НОМЕР_1 в ЛФ ВАТ «МКБ» в два етапи:

1) цесіонарій приймає на себе зобов'язання в момент підписання цього договору сплатити на користь цедента 400 000 грн. на рахунок НОМЕР_1 в ЛФ ВАТ «МКБ»;

2) цесіонарій приймає на себе зобов'язання в 3-х термін сплатити на користь цедента 220 000 грн. на рахунок НОМЕР_1 в ЛФ ВАТ «МКБ», але не пізніше 10 жовтня 2007 року. ( а. с. 13-15).

Гарантом виконання позивачем ( цесіонарієм) зобов'язань перед банком (цедентом) на суму 220 000 грн. виступив ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», на підставі укладеного між ними договору про надання банківської гарантії № 15г/01/07 від 15 червня 2007 року.

15 червня 2007 року ВАТ «ВТБ Банк» видав ПАТ «Піреус Банк МКБ» безвідкличну банківську гарантію № 478/02, дійсну до 15 жовтня 2007 року. ( а.с. 16, 17).

Позивач не виконав зобов'язання, визначені п.2.2. договору уступки прав вимоги №15-06-07 від 15 червня 2007 року щодо перерахування суми 220 000 грн. до 10 жовтня 2007 року, у зв'язку з чим ПАТ «Піреус Банк МКБ» звернувся до банка-гаранта про сплату 220 000 грн. з вимогою №406 від 11 жовтня 2007 року та повторною вимогою № 412 від 15 жовтня 2007 року, які ПАТ «ВТБ Банк» не задовольнив.

Рішенням господарського суду м. Києва від 21 лютого 2011 року стягнуто з ПАТ «ВТБ Банк», як гаранта за договором банківської гарантії № 15г/01/07 від 15 червня 2007 року, на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ» суму гарантії в розмірі 220 000 грн. та витрати по сплаті державного мита 2 200 грн. і коштів на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в сумі 236 грн. ( а. с. 18-21).

Постановами Київського апеляційного господарського суду від 19 травня 2011 року та Вищого господарського суду України від 14 липня 2011 року рішення господарського суду м. Києва від 21 лютого 2011 року залишено без змін ( а. с. 22-27).

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2011 року, яке набрало чинності 07 червня 2012 року, в справі за позовом ОСОБА_2 договір уступки прав вимоги № 15-06-07 від 15 червня 2007 року, укладений позивачем з ПАТ «ПіреусБанк МКБ», визнаний нікчемним ( а. с. 9-12).

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 липня 2013 року, яке набрало законної сили, в справі за позовом ОСОБА_2 стягнуто з ПАТ «Піреус Банк МКБ» грошові кошти в сумі 400 000 грн., сплачені позивачем на виконання пп. 2.1 п. 2 договору уступки прав вимоги № 15-06-07 від 15 червня 2007 року, в порядку застосування правових наслідків нікчемного правочину, передбачених ст. 216 ЦК України ( а. с. 29-33).

Відповідно до листа №1730/1700-2 від 25 листопада 2013 року ПАТ «ВТБ Банк» претензії фінансового характеру до позивача за договором про надання банківської гарантії № 15г/01/07 від 15 червня 2007 року відсутні ( а. с. 28).

Представник позивача відсутність претензій у ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_2 пояснював тим, що позивач повністю розрахувався з банком - гарантом за договором про надання банківської гарантії № 15г/01/07 від 15 червня 2007 року, проте первісний розрахунковий документ не зберігся.

У березні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ПіреусБанк МКБ» про стягнення заборгованості в сумі 220 000 грн., судових витрат у сумі 2 436 грн.. В обгрунтування позовних вимог посилався на те, що ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», на підставі договору про надання банківської гарантії № 15г/01 /07 від 15 червня 2007 року виступило гарантом виконання зобов'язань ОСОБА_2 за договором № 15-06-07 від 15 червня 2007 року, за яким ВАТ «МКБ», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», уступив ОСОБА_2 право вимоги, відповідно до ОСОБА_4 та ТзОВ «Ресторан «Беркут» за кредитним і іпотечним договорами від 25 серпня 2004 року. Він, ОСОБА_2, не виконав умови п. 2 договору уступки прав вимоги № 15-06-07 щодо сплати до 10 жовтня 2007 року коштів у сумі 220 000 грн., у зв'язку з чим рішенням господарського суду м. Києва від 21 лютого 2011 року відповідач стягнув з ПАТ «ВТБ Банк», як гаранта за договором банківської гарантії, суму 220 000 грн., а також судові витрати у сумі 2 436 грн.., і це рішення було виконане в установленому порядку. На виконання своїх зобов'язань за договором про надання банківської гарантії він, ОСОБА_2, повернув в порядку регресу ПАТ «ВТБ Банк» сплачену останнім суму 220 000 грн. та судові витрати у сумі 2 436 грн.. що підтверджується листом банку від 25 листопада 2013 року.

Разом з тим, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 листопада 2011 року укладений між ним і ПАТ «Піреус Банк МКБ» договір уступки прав вимоги № 15-06-07 від 15 червня 2007 року визнаний нікчемним.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 24 липня 2013 року стягнуто з ПАТ «Піреус Банк МКБ» на користь ОСОБА_2 400 000 грн. у порядку правових наслідків нікчемності договору уступки прав вимоги № 15-06-07 від 15 червня 2007 року, передбачених ст. 216 ЦК України.

Проте, відповідач не повернув ним сплачену гарантом ПАТ «ВТБ Банк» суму 220 000 грн. за договором про надання банківської гарантії №15г/01/07 від 15 червня 2007 року та судові витрати в сумі 2 436 грн., зараховані на виконання зобов'язань за договором уступки прав вимоги № 15-06-07 від 15 червня 2007 року, у зв'язку з чим позивач просив постановити рішення, яким на підставі ст. ст. 215, 216 ЦК України стягнути з відповідача на його користь кошти у сумі 220 000 грн. та відшкодовані судові витрати у сумі 2 436 грн..

Відповідач позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити з тих підстав, що визнання нікчемним договору уступки прав вимоги не надає право позивачу в порядку ст. 216 ЦК України вимагати повернення коштів у сумі 220 000 грн., законність отримання яких банком на підставі дійсної (чинної) банківської гарантії, виконаної на момент розгляду цієї справи, незалежної від дійсності чи припинення основного зобов'язання, встановлена рішенням господарського суду від 21 лютого 2011 року, що набрало законної сили. Зобов'язання банку-гаранта перед бенефіціаром не залежить від основного зобов'язання принципала (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли посилання на таке зобов'язання безпосередньо міститься в тексті гарантії. Законність отримання суми 220 000 грн., чинність банківської гарантії, її незалежність від дійсності, припинення основного зобов'язання встановлена рішенням господарських судів у справі 33/86, що у розумінні ч. З ст.61 ЦК України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи. Позивач не вправі вимагати сплати суми 220 000 грн. у зв'язку з визнанням нікчемним договору уступки прав вимоги, оскільки банк не є стороною договору банківської гарантії, і ці кошти ним банку не сплачувались, тому норми ст. ст. 215, 216 ЦК України не застосовуються.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду, вважає, що він відповідає обставинам справи та вимогам закону, а саме положенням ст. ст. 562, ст. 563 ЦК України, відповідно до яких у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов'язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії; зобов'язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов'язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов'язання.

Такі ж положення містяться і в пункті 2 ( розділ 1) Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями в національній та іноземних валютах, затвердженого постановою Правління Національний банку України від 15 грудня 2004 року №639.

Також судом враховано, що грошові кошти у сумі 220 000 грн. та судові витрати у сумі 2 436 грн. були стягнуті рішенням господарського суду на користь відповідача ПАТ «Піреус Банк МКБ» з банка-гаранта ПАТ «ВТБ Банк» на підставі дійсного договору банківської гарантії №І5г/01/07 від 15 червня 2007 року, отже відсутні підстави для задоволення позову в порядку застосування правових наслідків недійсності (нікчемності) правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, у зв'язку з визнанням нікчемним договору уступки прав вимоги № 15-06-07 від 15 червня 2007 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір банківської гарантії - додатковий договір є нікчемним у зв'язку з тим, що визнано нікчемним основний договір - договір уступки права вимоги, отже в порядку ст. 216 ЦК України відповідач - сторона основного правочину повинен повернути позивачу одержані від гаранта на виконання основного правочину 220 000 грн. та 2 436 грн., судова колегія відхиляє, зважаючи на наступне.

Як встановлено судом, нікчемним був визнаний основний правочин - договір уступки права вимоги, що укладався сторонами у даній справі.

Договір банківської гарантії на суму 220 000 грн., яку позивач повинен був сплатити відповідачу за основним договором, укладався позивачем і ВАТ «ВТБ Банк».

Відповідно до положень ст. 562 ЦК України зобов'язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов'язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов'язання.

Грошові кошти 220 000 грн. та 2 436 грн. на виконання договору банківської гарантії сплачені гарантом ПАТ «ВТБ Банк» відповідачеві ПАТ «Піреус Банк МКБ».

Та обставина, що позивачем були виконані його зобов'язання за договором банківської гарантії - повернуто гаранту ПАТ «ВТБ Банк» в порядку регресу 220 000 грн. та 2 436 грн., які були сплачені ПАТ «ВТБ Банк», як гарантом виконання зобов'язання позивача, на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ», не є підставою для стягнення цих грошових коштів на користь позивача з ПАТ «ПіреусБанк МКБ», оскільки останньому грошові кошти у розмірі 220 000 грн. та 2 436 грн.. позивачем не сплачувались.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Подільського районного суду в м. Києві від 15 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: