Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2015 року Ужгородський міськрайонний суд

Закарпатської області

в складі: головуючого судді - Семерак І.О.

при секретарі - Віраг Е.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3 та Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про застосування наслідків нікчемного правочину, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд з вказаним позовом мотивуючи його тим, що вона, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом зі своїми батьками - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, братом - ОСОБА_1 та бабусею - ОСОБА_4 у будинку АДРЕСА_1. Їй стало відомо про те, що у її батьків є кредитні зобов'язання перед ВАТ «Державний ощадний банк України», яке забезпечено іпотекою вказаного будинку, і оскільки батьки належним чином не виконують вказане зобов'язання то Банк має намір забрати вказаний будинок, який є єдиним місцем її проживання.

Так, 27.06.2008 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Державний ощадний банк України» було укладено Іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передала у іпотеку банку нерухоме майно - належний їй житловий будинок загальною площею 229,60 кв.м.,житловою площею 106,1 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,08 га, зі всіма невід'ємними його при належностями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу.

Позивач вважає, що вказаний іпотечний договір є нікчемний, так як при його укладенні та посвідчені не було отримано згоду органу опіки і піклування, оскільки вона на той час була неповнолітньою.

Зазначає, що на час укладення договору їй було 16 років і вона могла висловити свою думку щодо місця проживання, однак ні батьки, ні будь-які інші особи, в тому числі посадові, у неї такої думки не з'ясовували, чим порушили її права, визначені ст.171 СК України.

У зв'язку з цим, просить застосувати наслідки нікчемного правочину - вищевказаного договору іпотеки та виключити з Державного реєстру іпотек запис за №2604 від 27.06.2008 року про державну реєстрацію іпотечного договору серії ВКО №527380 від 27.06.2008 року, а також виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за №2604 від 27.06.2008 року про державну реєстрацію заборони відчуження нерухомого майна за іпотечним договором серії ВКО №527380 від 27.06.2008 року.

В подальшому, позивач збільшила позовні вимоги та просила визнати за нею право проживання у частині будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, що є предметом вищевказаного іпотечного договору від 27.06.2008 року, посилаючись на те, що її батьками, органом опіки та піклування, а також банком, грубо порушені її житлові права, оскільки існує реальна загроза її виселення з єдиного її житла в той час коли вона перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_5 збільшені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позові, та просила їх задовольнити.

Представник ВАТ «Державний ощадний банк України» - Жила Д.В. позов не визнав, вважаючи такий безпідставним, та просив у його задоволенні відмовити. При цьому пояснив, що на момент укладення вищевказаного іпотечного договору сторонами були дотриманні всі вимоги чинного законодавства, в тому числі і згоду органу опіки і піклування на укладення цього договору, яка на момент укладення договору була дійсна і ніким не оспорювалася, а тому жодних прав позивача при укладенні договору порушено не було. Зазначив, що питання щодо порушення прав неповнолітніх дітей - ОСОБА_1 та ОСОБА_6 вже досліджувалося в межах інших судових справ. Крім цього зауважив, що на момент пред'явлення даного позову позивачка вже була повнолітньою, а тому вважає, що вона звернулася в суд з позовом з метою допомоги своїм батькам уникнути від виконання ними взятих на себе кредитних зобов'язань.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги визнала та не заперечувала щодо його задоволення.

Третя особа - ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення вказаного позову.

Третя особа - Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Ужгородської міської ради в судове засідання не з'явився.

Заслухавши пояснення представників сторін та третю особу ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Так, відповідно до ст.ст.10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що 26.06.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (змінено назву на ПАТ «Державний ощадний банк України»), в особі Філії - Закарпатське обласне управління ВАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №82606, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 1000000 грн. та зобов'язався повернути банку кошти до 25.06.2018 року, із сплатою 19,5% річних відсотків за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 27.06.2008 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2.(Іпотекодавець) був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Котлярова Л.В., зареєстрований в реєстрі за №2604, відповідно до умов якого Іпотекодавець передала в іпотеку Іпотекодержателю нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 229,60 кв.м., житловою площею 106,1 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,08 га, зі всіма невід'ємними його приналежностями, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, який належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору дарування від 26.01.2002 року.

Позивач та її представник посилаються на те, що вказаний іпотечний договір не відповідає вимогам Закону і є нікчемним, так як при його укладенні та посвідченні, відповідачами не була отримана згода органу опіки і піклування, чим порушено права та інтереси позивача яка на той час була неповнолітньою.

Такі доводи позивача та його представника не стверджені належними та допустимими доказами, а тому суд вважає їх безпідставними виходячи з наступного.

Так, ч.3 ст.17 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Згідно ст.12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування.

Ч.1 ст.224 ЦК України визначено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (ст.71 цього Кодексу), є нікчемним. Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена Законом (нікчемний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, 25.06.2008 року рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради №245 «Про надання дозволу на укладення договорів іпотеки», на підставі поданих матеріалів та висновку опікунської ради (витяг з протоколу засідання опікунської ради №14 від 19.06.2008 р.), ст.ст.148, 177 СК України, ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», батькові позивача - ОСОБА_3 було надано дозвіл на отримання споживчого кредиту у Закарпатського обласного управління «Державний ощадний банк України» в сумі 1000000 грн., терміном на 120 місяців, з подальшою передачею в іпотеку житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1, загальною площею 166,9 кв.м., від імені малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та неповнолітньої ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 (п.2.12 рішення).

Таким чином судом належними та допустимими доказами встановлено, що ОСОБА_3 у відповідному Законом порядку був наданий дозвіл на отримання кредиту та укладення спірного іпотечного договору, в тому числі і від імені позивача.

Беручи до уваги роз'яснення Пленуму Верховного Суду України викладені в абзаці 5 п.5 та в абзаці 5 п.8 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року за №9, суд вважає, що скасування в подальшому рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 19.09.2012 року за №312 п.2.12 вищевказаного рішення про надання дозволу на передачу житлового будинку в іпотеку не є підставою для визнання іпотечного договору недійсним, оскільки в момент його вчинення сторонами були дотримані всі передбачені Законом вимоги.

Крім цього судом встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 18.03.2014 року, яке набуло законної сили, по справі №712/12541/12, в позові ОСОБА_6 до ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2 відмовлено у визнанні недійсним вищевказаного іпотечного договору. Вказаним судовим рішенням встановлено, що для отримання згоди органу опіки і піклування на укладення оспорюваного правочину ОСОБА_11, яка є бабусею неповнолітньої позивачки та її брата, надала нотаріально посвідчену згоду щодо проживання своїх онуків у належній їй квартирі за адресою АДРЕСА_2.

Вказані обставини також були встановлені і в ході апеляційного розгляду апеляційної скарги ПАТ «Державний ощадний банк України» на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11.07.2013 р. по справі №712/20032/12 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості згідно кредитного договору та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання частково недійсним кредитного договору, визнання недійсним іпотечного договору та договору поруки. У вказаній справі ОСОБА_2 ставилося питання про порушення прав її неповнолітніх дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_1 при укладенні договору іпотеки, зокрема без згоди органу опіки та піклування, і таке було предметом дослідження в суді. При цьому, остаточним рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 12.12.2013 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, ОСОБА_2 до ПАТ «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним іпотечного договору було відмовлено.

У силу ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, які встановлені рішенням суду не потребують доказуванню.

Посилання ж позивача на порушення вимог ст.171 СК України при укладенні іпотечного договору, зокрема що при його укладенні не було враховано її думку, як 16 річної дитини, щодо місця проживання, то така не визначена Законом як підстава встановлення нікчемності правочину, оскільки така думка дитини, у відповідності до вказаної норми, враховується зокрема при вирішенні між батьками місця проживання дитини, спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

За таких обставин, оскільки судом не встановлено нікчемності правочину - іпотечного договору від 27.06.2008 року тому і вимога позивача про застосування наслідків нікчемного правочину є безпідставною і задоволенню не підлягає.

Також суд вважає і безпідставною вимогу позивача щодо визнання за нею право проживання у частині будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, іпотечного майна, оскільки ні позивачем ні її представником не надано суду жодного належного та допустимого доказу грубого порушення житлових прав позивача, яка до того ж, як встановлено судом та не заперечує і сам позивач, проживає у вказаному будинку і є повнолітньою.

Керуючись ст.ст.203, 215, 224, 236 ЦК України, ст.ст.171, 177 СК України, ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ЗУ «Про охорону дитинства», ст.ст.10, 60, 61, 212, 213, 215, 294 ЦПК України, суд, -

Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ВАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3 та Орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Ужгородської міської ради, про застосування наслідків нікчемного правочину - іпотечного договору від 27.06.2008 року, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Закарпатської області протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення рішення без участі особи, яка її оскаржує, протягом десяти днів з дня його отримання.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Семерак І.О.