АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2200/15 Справа № 410/6375/12 Головуючий у 1 й інстанції - Озерянська Ж. М. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3

на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Калінович Сергій Петрович про повернення безпідставно набутих грошових коштів, стягнення штрафу та трьох відсотків річних та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих невиконанням договірних зобов"язань, -

В С Т АН О В И Л А:

У грудні 2012 року позивач звернулася до суду з первісним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, повернення безпідставно набутих грошових коштів. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2013 року, позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в сумі 761 050 гривень 50 копійок. Вирішено питання про стягнення судового збору, а у задоволенні решти вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_3 було задоволено. Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2013 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи, позивачка ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги. У уточненій позовній заяві ОСОБА_2 просить стягнути на підставі положень ст..1212 ЦК України з ОСОБА_3 безпідставно набуті кошти, з яких - 133 600 гривень отримані по розписках на облаштування кухні, балкону та придомової території; - 3500 доларів США отримані по розписці на земельні роботи та 75 000 доларів США отримані як аванс за попереднім договором, що еквівалентно до курсу долара США станом на 12.05.2014 року становить 911027,43, а загалом, просить стягнути на свою користь з відповідача безпідставно набуті кошти у розмірі 1 044 627,43 гривень. Крім того, просить стягнути штраф за невиконання умов попереднього договору купівлі-продажу, згідно п. 9 попереднього договором у розмірі 150 000 доларів США, що еквівалентно до курсу долара США і станом на 12.05.2014 року становить 1 740 816,75 грн., 3% річних від суми безпідставно набутих коштів за період з 16.07.2012 року по 13.05.2014 року в сумі 57 134,85 грн. та судовий збір у розмірі 3 654,00 грн.

Крім того, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення збитків, завданих невиконанням договірних зобов"язань та об"єднано в одне провадження з первісними вимогами ОСОБА_2.

ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь збитки у розмірі 1 434 840,17 грн., що завдані відмовою від виконання договірних зобов"язань та судові витрати.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_2 та у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити первісні позовні вимоги у повному обсязі. В частині відмови у задоволенні зустрічних вимог рішення суду залишити без змін, судові витрати віднести на рахунок ОСОБА_3

У апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити: в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги частково, стягнувши з ОСОБА_2 на його користь упущену вигоду у розмірі 132 960,00 грн. та прямі збитки у розмірі - 92 430,17 грн. У іншій частині рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Колегією суддів було встановлено, що зазначена справа розглядалась неодноразово.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Так, колегією суддів було встановлено, що під час нового розгляду справи, суд першої інстанції, з урахуванням викладеного у Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року, щодо необхідності з"ясування характеру спірних правовідносин, прав та обов"язків сторін, фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а також встановлення, яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин роз"яснював сторонам у процесі їх права та обов'язки, у відповідності до вимог ст.ст. 10, 11 та 60 ЦПК України, щодо уточнення позовних вимог, у тому числі і щодо правових підстав. Позивачкою було надано позовну заяву із уточненням вимог, де у якості правових підстав позову було зазначено ст.. 1212 ЦК України. Як убачається з матеріалів справи, поданого позивачем уточненого позову, а також пояснень її представника у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, більше правові підстави позову, у передбаченій цивільним законом формі не уточнювались, позивач підтримала заявлені вимоги викладені саме в такому вигляді, вважаючи, що саме викладені вимоги у такому вигляді відповідають її прагненням.

Таким чином, суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог.

Суд першої інстанції, правильно встановивши фактичні обставини справи не звернув уваги, що не застосував ст. 1212 ЦК України, якою саме обґрунтовано позов позивачем, не зважаючи на зміст Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2013 року. Інші правові підстави стягнення коштів позивач не визначив, а тому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2, з інших підстав, ніж ті що визначені позивачем, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212

ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, та у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

За таких обставин, ураховуючи, що доказів визнання укладеного правочинну недійсним або його розірвання не надано, колегія суддів апеляційної iнстанцiї дійшла висновку про безпідставність посилань позивача на те, що оспорювана сума вважається отриманою відповідачем безпідставно в розумінні статті 1212 ЦК України.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог.

Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу (справа № 6-88цс 13 від 02.10.2013 року ВСУ).

Отже, правильно встановивши фактичні обставини справи, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд першої інстанції не звернув увагу на правові підстави позову, та вийшов за межі заявлених вимог, що, однак, не потягло помилки у висновках суду про відмову у задоволенні позовних вимог, тому, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає зміні лише в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_2, а у іншій оскаржуваній частині залишенню без змін, оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 308 ЦПК України, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_3 про стягнення збитків, завданих невиконанням договірних зобов'язань, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність належних доказів для його задоволення.

Відповідно до статті 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо продажу будинку не в липні, а у грудні 2012 року, що вартість будинку була сезонно знижена, та що він змушений був продати будинок лише за 471 765 гривень, а не як домовлявся з ОСОБА_2 за 1209450 гривень, внаслідок чого він недоотримав від продажу будинку 737685 гривень, безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що підлягають відхиленню.

Крім того, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині стягнення збитків, які він змушений був сплачувати інвестору за договором позики у розмірі 27729,05 гривень та 64701,12 гривень, як необґрунтованих, а також щодо вимог про необхідність стягнення на його користь з ОСОБА_2 суми у розмірі 604725 гривень та упущеної вигоди та заподіяних йому збитків у загальному розмірі 143840,17 гривень, оскільки, належних та допустимих доказів зазначених обставин суду не надано.

Колегія суддів вважає, що наведені в апеляційних скаргах доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, розглянувши справу у межах заявлених позовних вимог та змісту доводів апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що оскаржуване рішення місцевого суду підлягає зміні лише в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_2, а у іншій оскаржуваній частині залишенню без змін, а апеляційні скарги - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року - в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 - змінити.

В решті оскаржуване рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді