Номер справи 623/931/15-ц
Номер провадження 2/623/358/2015
РІШЕННЯ

іменем України

27 квітня 2015 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області у складі:

головуючого - судді Бутенка В.М.

при секретарі судового засідання - Костенко В.В.

судового розпорядника - Максименка Р.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізюмі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області про визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаною позовною заявою до Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а.с. 4-7)

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляду справи буз участі позивача та його представника, підтримує позовні вимоги і просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника, заперечень на позов не мають (а.с. 28).

Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України.

Позивач на підставу своїх вимог посилається на статті 15, 16, 210, 328, 392, 1218, 1220, 1222, 1223, 1261 ЦК України, а згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач в силу статті 10 ЦПК України зобов'язані довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України.

Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла мати позивача ОСОБА_4, про що в Книзі реєстрації смертей 04.06.2007 року зроблено актовий запис за № 20 виконавчим комітетом Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області (а.с. 10, 11).

Спадкодавець ОСОБА_4 протягом 1969-1978 років побудувала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на земельній ділянці площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 де постійно мешкала, що підтверджується: технічним паспортом, виготовленим 28.01.2015р. КП «Архітектурне бюро та бюро технічної інвентаризації Ізюмського району», де в характеристиці будинку, господарських будівель та споруд вказано рік побудови - 1969-1978 роки; довідками виконкому Левківської сільської ради від 28.01.2015р. № 105 та № 116, де зазначено, що ОСОБА_4 проживала у будинку АДРЕСА_1 з 1939 року по день смерті, та про те, що згідно погосподарської книги № 20 Левківської сільської ради по селу Крамарівка Ізюмського району, особистий рахунок НОМЕР_1, власником житлового будинку АДРЕСА_1 значиться ОСОБА_4; довідкою виконкому Левківської сільської ради від 28.01.2015р. № 107 про наявність за ОСОБА_4 в АДРЕСА_1, мала земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; вартість 93 569 гривень (а.с. 12-18).

Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів.

Відповідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно вимогам ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк.

Відповідно до змісту ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом установлено, що єдиним спадкоємцем після смерті спадкодавця ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року, є її син - позивач ОСОБА_2 Інших спадкоємців першої черги спадкування за заповітом або за законом не має.

Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку пов'язане з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до п.1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до п. 3 Глави 13 Порядку нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідно до Листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08 (пункт 11) при розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування та за відсутності спору між спадкоємцями свідоцтво про право на спадщину на підставі статей 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст. 34 Закону України від 2 вересня 1993 р. № 3425-ХІІ «Про нотаріат» видається нотаріусом.

ОСОБА_2 прийняв спадщину від померлої матері шляхом звернення із відповідною заявою до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, що підтверджується копією спадкової справи № 827/2007р на ім'я ОСОБА_4 (а.с. 33-49).

У лютому 2015 року позивач звертався до нотаріуса щодо отримання свідоцтво про право на спадщину за законом, почав збирати необхідні документи за запитами нотаріуса. Проте за життя спадкодавець ОСОБА_4 не провела державної реєстрації свого права власності на об'єкт нерухомості, тому позивач не може отримати витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 19, 51-52).

У відповідності до відповіді Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 18.02.2015 року № 430/02-17 за заявою ОСОБА_2 про прийняття спадщини за законом, вбачається, що на підставі п. 4.15. Глави 10 Порядку (видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна) в зв'язку з тим, що заявниками не наданий правовий документ на житловий будинок в АДРЕСА_1, на ім'я гр. ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року, видати свідоцтво про право на спадщину за законом Ізюмська державна нотаріальна контора не має можливості. Рекомендовано звернутися до суду (а.с. 20).

Таким чином нотаріус не має можливості оформити позивачу свідоцтво про право на спадщину на вказане майно й йому було рекомендовано звернутися до суду з питання визнання права власності на вказаний будинок у порядку спадкування.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права, на спадщину.

Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів.

Так, на момент створення ОСОБА_4 домоволодіння у 1978 році державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

На момент закінчення спадкодавцем будівництва у 1978 році діяло наступне законодавство, яке регулювало виникнення права власності, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року. Законом України «Про власність», Законом України від 7 грудня 1990 року № 533-ХІІ «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих ся, які видавалися в тому числі і на підставі записів по господарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювалась в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги про належність домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_4, вона за життя так і не зареєструвала (не оформила) своє право власності в БТІ та в Державному реєстрі речових прав (а.с. 51-52).

Відповідно до пункту 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 №91, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 11.07.2011 за № 830/19568 (далі - Порядок), документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992р. індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації.

Слід відмітити, що Порядок було прийнято на виконання пункту 9 розділу V Прикінцеві положення Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон), дія якого мала тимчасовий характер - до 31.12.2012р..

Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань регулювання містобудівної діяльності» від 20.11.2012р. № 5496 до Закону були внесені зміни, якими було продовжено дію пункту 9 розділу V Прикінцеві положення Закону до 31.12.2013р..

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Таким чином, незважаючи на те, що у спадкодавця відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок по АДРЕСА_1 який збудовано у 1978 році, тобто до 05.08.1992р. (моменту прийняття нормативних актів щодо введення в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів) та до 01.01.2004 р. (моменту набрання чинності норм, які пов'язували набуття права власності з моментом державної реєстрації), враховуючи наявність записів у погосподарській книзі про належність домоволодіння ОСОБА_4, відповідних довідок Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області, письмових доказів, а також технічного паспорту, складеного за результатами інвентаризації, суд вважає, що після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно у вигляді: житловий будинок під літера «А-1», загальною площею - 66,5 кв.м., в тому числі житлова - 35,1 кв.м.; господарські будівлі та споруди: сарай під літ. «Б», літній душ під літ. «В», убиральня під літ. «Г», сарай під літ. «Д», літня кухня під літ. «Е», сарай під літ. «Ж», погріб під літ. «З», сарай під літ. «И», колодязь під № 1, паркан під № 2 та хвіртка під № 3, які розташовані на земельній ділянці площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 93 569 гривень (а.с. 12-18).

Вказане майно входить до складу спадщини та позивач має право на визнання за ним право власності у вказаному вище порядку.

У задоволенні позовних вимог відповідач не заперечував.

Порушень чиїх або законних прав, свобод чи інтересів не виявлено.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Судові витрати суд, які позивач сплатив за судовий збір, не компенсується йому у зв'язку із вимогами про це позивача (а.с. 2-3).

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 197, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Левківської сільської ради Ізюмського району Харківської області про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на: житловий будинок під літера «А-1», загальною площею - 66,5 кв.м., в тому числі житлова - 35,1 кв.м.; господарські будівлі та споруди: сарай під літ. «Б», літній душ під літ. «В», убиральня під літ. «Г», сарай під літ. «Д», літня кухня під літ. «Е», сарай під літ. «Ж», погріб під літ. «З», сарай під літ. «И», колодязь під № 1, паркан під № 2 та хвіртка під № 3, які розташовані на земельній ділянці площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 вартістю 93 569 гривень, в порядку спадкування за законом після смерті його матері ОСОБА_4, померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Правовстановлюючі документи на право приватної власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я гр. ОСОБА_4 - визнати втративши силу.

Судові витрати по справі залишити за позивачем ОСОБА_2.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в 10-денний строк з дня отримання копії рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Харківської області через Ізюмський міськрайонний суд.

Головуючий: суддя -