АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/4218/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 квітня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Ратнікової В.М.

при секретарі - Ошедшій А.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась у червні 2014 року.

Зазначала, що 11.01.2006 року уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дитину, доньку ІНФОРМАЦІЯ_1. Так як подружнє життя з відповідачем не склалося із-за повної відсутності порозуміння та різних поглядів на життя та подальше примирення неможливе, просила суд розірвати шлюб між ними.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, який зареєстрований 11.01.2006 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва державним Центром розвитку сім'ї, а/з №30, розірвано.

Після розірвання шлюбу прізвища сторонами залишено без змін.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухваленні нового про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що 11.01.2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис №30.

Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу посилаючись на те, що сторони мають різні погляди на шлюб та сім'ю, не підтримують шлюбно-сімейні відносини, подальше примирення є неможливим.

Задовольняючи позовні вимоги суд 1-ї інстанції посилався на те, що сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, тривалий час не підтримують сімейно-шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. Збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам та інтересам дитини, а тому позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними та обґрунтованими.

Так, згідно з частиною 1 статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3 та 4 статті 56 СК України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

За змістом статті 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, проголошена Конституцією України охорона сім`ї полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

З урахуванням обставин справи та вказаних положень закону, колегія суддів погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про те, що між сторонами втрачене взаєморозуміння, примирення між подружжям та збереження шлюбно-сімейних відносин неможливе і суперечить інтересам позивача ОСОБА_4, а тому наявні всі правові підстави для задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу між сторонами.

Доводи апеляційної скарги про те, що сторони проживають однією сім'єю, ведуть спільне господарство та збереження шлюбу не порушить інтереси сторін та їх спільної дитини не підтверджені належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги.

Посилання апелянта на те, що ухвалюючи рішення суд 1-ї інстанції не врахував, що розірвання шлюбу негативно вплине на їх спільну дитину, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відповідно до положень СК України примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Розірвання шлюбу між сторонами не звільняє жодного з батьків від створення умов для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і не звільняє від відповідальністі за створення належних умов для цього.

Необгрунтованими також є доводи апелянта про те, що суд помилково прийшов до висновків щодо аморального способу ведення життя відповідача та застосування ним фізичного насильства, оскільки при ухвалення оскаржуваного рішення суд першої інстанції лише встановив відсутність почуття любові та поваги один до одного та існування сімейно-шлюбних відносин між сторонами, а тому подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх спільної дитини.

Крім того суд враховує, що в судовому засіданні від 25.03.2015 року сторонам був наданий строк для примирення. Однак в судове засідання від 29.04.2015 сторони не з'явились, на підставі чого суд приходить до висновку що примирення не досягнуто.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: