№ 2-4227-15
(№ 760-8725-15-ц)
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05. 05. 2015 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва - Бобровник О. В. розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Головного слідчого управління МВС України, третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві - про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом звільнення майна з-під арешту та зняття заборони його відчуження,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом Головного слідчого управління МВС України, третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві - про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом звільнення майна з-під арешту та зняття заборони його відчуження.

Позовна заява не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, а саме.

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до Головного слідчого управління МВС України, треті особи Головне управління юстиції в м. Києві, про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом звільнення майна з-під арешту та зняття заборони його відчуження, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 03.06.2008 року він є власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що йому стало відомо, що слідчим Головного слідчого управління МВС України на зазначену квартиру накладено арешт та заборону відчуження та стверджує про те, що це обмежує його право розпорядження власністю.

Таким чином, вважаючи накладення арешту в порядку Кримінально-процесуального кодексу України на своє майно незаконним та необґрунтованим, просить суд в порядку Цивільно-процесуального кодексу України усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом звільнення даного нерухомого майна з-під арешту та зняття заборони на його відчуження, використання та розпорядження.

Дослідивши позовну заяву, приходжу до висновку що вона не відповідає вимогам ст. ст. 119, 120 ЦПК України.

Окрім того, звертаю увагу позивача на те, що в разі усунення наведених вище конретних недоліків своєї позовної заяви, при вирішенні питання про можливість відкриття провадження по справі, може стати питання й про необхідність відмови у відкритті провадження у справі зважаючи на наступне.

Стаття 55 Конституції України гарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або оспорюються, створено перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Проте, право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує і Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях «Голдер проти Великої Британії» від 21.02.1975 року, «Де Жуффр де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року.

В даному випадку також не може бути застосована правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13, оскільки Верховним Судом України були проаналізовані ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 липня 2011 року, 17 липня, 19 вересня та 10 жовтня 2012 року, а також колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України як суду касаційної інстанції від 19 січня 2010 року, в яких касаційний суд перевіряв законність і обґрунтованість рішення суду з огляду на те законодавство, що існувало на час його ухвалення. Касаційний суд зазначав, що право власності особи, яка не була учасником кримінального провадження, мало захищатися шляхом звільнення цього майна з-під арешту, тобто законодавство про захист права власності поширювалося на ці відносини. В порядку ж, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно було накладено при провадженні в кримінальній справі, Верховний Суд України рекомендував розглядати заяви боржників на правильність арешту майна.

Так, із введенням в дію Кримінально-процесуального кодексу України з 19 листопада 2012 року одночасно були встановлені і нові правила і порядок накладання і скасування арешту майна в рамках кримінального судочинства під час досудового розслідування чи судового розгляду певного кримінального провадження. При цьому, чітко регламентовано, що під час досудового розслідування ці питання належать до компетенції слідчого судді, а під час судового провадження - суду.

Звертаю увагу позивача на тому, що він як власник нерухомого майна, в разі накладення на це майно арешту, може звернутися до слідчого судді із клопотанням про скасування накладеного арешту в порядку ст. 174 КПК України.

Так, частиною 1 статті 174 Кримінально-процесуального кодексу України передбачено імперативне правило, згідно якому, зокрема, інший власник або володілець, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання, як зазначалося судом вище, під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

В даному випадку за викладених ним обставин позивач можливо обрав не передбачений Цивільно-процесуальним кодексом України спосіб захисту ймовірно порушених своїх прав.

В такому випадку, в разі усунення позивачем наступних недоліків своєї позовної заяви і конкретизації обставин згідно п.5 ч.2 ст.119 ЦПК України, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, може постати питання про відмову у відкритті провадження по справі.

Щодо невиконання вимог ст. ст.119, 120 ЦПК України.

Так, позивач всупереч вимог п. п. 5, 6 ч.2 ст.119 ЦПК України не викладає обставини, якими обґрунтовує свої вимоги, зокрема, не зазначено, в порядку якого провадження накладено арешт на його квартиру і коли, оскільки це може мати вирішальне значення (наприклад, якщо в рамках дії КПК України 2012 року, то питання про скасування арешту майна слід порушувати перед слідчим суддею, судом, який розглядає кримінальну справу, якщо в рамках КПК 1960 року - перед слідчим, який накладав арешт).

Також не зазначено, в чому саме позивач вбачає наявність перешкод для себе, не зазначено доказів на підтвердження цих обставин.

Крім того, відповідно до ч 1 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон) за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством, справляється судовий збір. При цьому, за подачу до суду позову із вимогою немайнового характеру, ставка судового збору буде складати 0,2 розміру мінімальної заробітної плати - 243,60 грн.

Всупереч ч.5 ст.119 ЦПК України позивач не долучає до заяви оригіналу платіжного документа.

Згідно ч.1 ст.120 ЦПК України позивач повинен додати до позовної зави її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів по справі та третіх осіб, проте дана вимога закону позивачем також не виконана.

Дотримання вимог ст.119 ЦПК України при пред`явленні позову в суд є імперативним правилом в тому числі і для суду на предмет перевірки позову і долучених до нього матеріалів і недопущення відкриття провадження і призначення непідготовленої справи (позову) до розгляду. Позовна заява не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без дотримання вимог, викладених у ст. ст. 119, 120 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача та надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо ж позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк не виконає всі вимоги, позовна заява вважатиметься неподаною і буде повернута позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.119-121 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного слідчого управління МВС України, третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві - про усунення перешкод в здійсненні права власності шляхом звільнення майна з-під арешту та зняття заборони його відчуження - залишити без руху.

Надати строк на усунення недоліків терміном два дні з дня отримання позивачем ухвали суду.

Роз'яснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачеві.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: