РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

Головуючого - судді Якуші Н.В.

при секретарі - Пічугіної А.Г.

за участі:

представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Київського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про усунення перешкоди у реалізації права власності шляхом виселення, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про примусове виселення її із квартири АДРЕСА_1 без надання їй іншого жилого приміщення, оскільки остання проживає у вказаній квартирі незаконно.

Свої вимоги мотивував тим, що є власником квартири АДРЕСА_1 (далі - Квартира), що підтверджується договором іпотеки від 13.05.2010, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., реєстраційний № 532 та Витягом про державну реєстрацію прав № 36472633 від 29.11.2012., виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації».

Зазначав, що більш ніж через рік після набуття Позивачем права власності на квартиру колишня її власниця ОСОБА_5 була примусово виселена на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 22.02.2013 у справі № 640/580/13-ц. Проте 07 грудня 2013 року до квартири проникла ОСОБА_3, яка і до теперішнього часу продовжує незаконно, постійно проживає у квартирі.

Даний факт підтверджував ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 13.10.2014 у справі № 640/17720/14-к про здійснення приводу, а також довідкою від 20.10.2014 виданою дільничним інспектором старшим лейтенантом міліції Київського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області Хреновим В.Ю.

Вказував, що документи, які б підтверджували наявність у відповідача буд-яких правових підстав на проживання у квартирі відсутні. Будь-яких цивільно-правових угод стосовно надання права проживання у квартирі, яка належить йому чи користування нею, він з відповідачем не укладали. Крім того, зазначив, що за адресою по АДРЕСА_1 відповідач не зареєстрована, його членом сім'ї позивача, або навіть членом сім'ї попереднього власника ОСОБА_5, відповідач не є.

Вказував, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою про її виселення, оскільки будь - яких законних підстав для її мешкання у вищезазначеній квартирі відсутні, проте в добровільному відповідач його вимоги не задовольняє. У зв'язку з чим він просив суд винести рішення на його користь.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з'явився, його представник за довіреністю від 04.06.2014 року ОСОБА_7 позовні вимоги підтримала, в обґрунтування яких послалась на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про місце і час розгляду справи повідомлялась належним чином у відповідності до вимог ч.9 ст.74 ЦПК України, про що свідчить об'ява, розміщена в «Урядовому кур'єрі» у випуску №34 від 24.02.2015 року, причини неявки суду не повідомила.

Зважаючи на положення ч.3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якого, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки, та з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув цивільну справу у присутності представника позивача та з урахуванням усіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи.

Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) установив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (далі - Квартира), що підтверджується договором іпотеки від 13.05.2010, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Горша А.О., реєстраційний № 532 та Витягом про державну реєстрацію прав № 36472633 від 29.11.2012., виданим КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с.9).

Згідно зі статтю 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення.

У відповідності із ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР особи, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Частина 1 статті 109 Житлового кодексу Української РСР визначає, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Як вбачається з довідки від 20.10.2014 року, виданою дільничним інспектором старшим лейтенантом міліції Київського РВ ХМУ ГУ МВС України в Харківській області Хреновим В.Ю, судом вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно мешкає за адресою: АДРЕСА_1 з грудня 2013 року без відповідних документів (а.с.16).

Як вбачається з ухвали Київського районного суду м. Харкова від 13.10.2014 року, судом було встановлено, що ОСОБА_3 була власником квартири АДРЕСА_1 до 26.09.2009 року. У період з 26.06.2009 по 13.05.2010 власником квартири був ОСОБА_8 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Карташовою С.І. 26.06.2009 за реєстровим номером №1502. Після нього, з 19.05.2010 власником квартири стала ОСОБА_5 за рахунок позичених у гр. ОСОБА_2 грошових коштів, про свідчить договір купівлі-продажу квартири, укладений 13.05.2010 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_5 своїх зобов'язань за договором позики грошей від 13.05.2010 року і вимоги про необхідність повернення суми заборгованості, на предмет іпотеки - АДРЕСА_1, було звернено стягнення у порядку ст.. 37 Закону України «Про іпотеку», а ОСОБА_5 було виселено з квартири за рішенням суду, що в свою чергу підтверджується наявними в матеріалах справи копія рішення Київського районного суду м. Харкова від 22.02.2013 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15.09.2013 року (а.с.10-19).

Також, з ухвали Київського районного суду м. Харкова від 13.10.2014 року встановлені обставини того, що ніяких договорів оренди приміщення АДРЕСА_1, між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено не було. Згідно пояснення ОСОБА_3 за місцем її мешкання відомо, що вона ознайомлена з рішенням апеляційного суду Харківської області від 18.09.2013 року, знає, що власником квартири є ОСОБА_2, але звільняти кімнату у квартирі не буде (а.с.18).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, судом вбачається, що відповідач ОСОБА_3 згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Донецькій області не зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22).

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_3 не зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1, не є членом сім'ї власника кв. АДРЕСА_1, не перебуває з останнім у будь-яких договірних відносинах щодо користування квартирою, проте проживає у вищевказаній квартирі, яка належить ОСОБА_2 на праві власності, чим створює перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні квартирою його власнику, а тому в силу правил статті 391 ЦК України та статей 8, 41 Конституції України вказані перешкоди мають бути усунуті за судовим рішенням.

У зв'язку з вищезазначеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо примусового виселення відповідача ОСОБА_3 із належної йому квартири без надання їй іншого житлового приміщення, підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору, сплаченого при подачі позовної заяви до суду у сумі 243,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 88, 212, 218, 223, 294 ЦПК України, ст.ст. 321, 383, 391 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про усунення перешкоди у реалізації права власності шляхом виселення - задовольнити.

Усунути перешкоди у здійснені права володіння, користування та розпорядження належною ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_2, виданий ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, 20.07.2001 року, ІПН НОМЕР_1) на праві власності квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка проживає у вказаній квартирі без надання їй іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН не встановлено) на користь ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_2, виданий ЦВМ Дзержинського РВ ХМУ УМВС України в Харківській області, 20.07.2001 року, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) витрати по сплаті судового збору в розмірі 243 (двісті сорок три грн.) 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 12 березня 2015 року.

Суддя Н.В. Якуша