АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/791/906/15 Головуючий в І інстанції: Котьо І.В.
Категорія Доповідач: Стародубець М.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року березня місяця 19 дня колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі:

Головуючого:Стародубця М.П.
Суддів:Пузанової Л.В.,
Ігнатенко П.Я.
при секретарі:Предместінковій Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Комсомольського районного суду м.Херсона від «04» лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

В червні 2014 ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаним вище позовом, зазначаючи, що в період з 14 червня 1986 року по 27 жовтня 1994 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, в якому народилися двоє дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2

14 вересня 1987 року вони за спільні кошти придбали житловий будинок АДРЕСА_1, який складався з прихожої, кухні та однієї житлової кімнати.

У 1991 році ними було закладено фундамент для нового будинку, будівництво якого ініціював її батько, а необхідні для нього матеріали були закуплені на спільні кошти.

Після розірвання шлюбу у 1994 році вони з відповідачем продовжували проживати разом однією сім'єю в старому будинку, будівництво нового будинку тимчасово було зупинено і відновлено тільки у 1996 році.

У 2000 році новий двоповерховий будинок та прибудинкові споруди - гараж, сарай і санвузол - були добудовані, однак не введені в експлуатацію, хоча фактично сторони по справі та їх спільні діти з цього часу почали в ньому постійно проживати.

При цьому всі дії по будівництву скеровував її батько, який сам розрахувався зі своїми помічниками, крім того, додаткові будівельні матеріали частково купувалися за грошові кошти її батьків.

У 2004 році ОСОБА_6 узаконив новозбудоване домоволодіння і зареєстрував за собою право власності на нього, про що їй відомо не було.

З огляду на викладене та посилаючись на те, що її вклад в будівництво будинку є більшим, крім того, з нею проживає дитина-інвалід, просила суд:

- встановити факт її проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1994 року по 2009 рік;

- визнати житловий будинок та господарчі будівлі і споруди, розташовані по АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю сторін по справі;

- збільшити у зв'язку з істотними обставинами її частку і виділити у власність 3/4 частину вказаного нерухомого майна.

Рішенням суду від 04 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_5 та ОСОБА_6 без реєстрації шлюбу в період з 1994 року по 2009 рік.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 та господарчіі будівлі і споруди: літню кухню, площею 57,8 кв.м; гараж, площею 27,6 кв.м; сарай, площею 19,8 кв.м; санвузол, площею 4,6 кв.м, огорожі спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частин вказаного нерухомого майна.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні іншої частини позову про встановлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету та визнання права власності на 1/4 частин житлового будинку та господарчих будівель і споруд відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, які мають значення для справи, та неправильно оцінив надані сторонами докази, просить рішення суду в частині відмови у задоволенні заявлених нею позовних вимог про визнання додатково права власності на 1/4 частин спірного домоволодіння скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким встановити факт ведення сторонами по справі спільного господарства, побуту та бюджету з 1994 року по 2009 рік, відступити від засади рівності часток подружжя в зв'язку з істотними обставинами і визнати за нею додатково право власності на 1/4 частин спірного нерухомого майна.

Письмові заперечення на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що з 14 червня 1986 року по 27 жовтня 1994 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, мають двох дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4.

В період шлюбу був придбаний й зареєстрований на ім'я відповідача будинок АДРЕСА_1, переобладнаний в подальшому в літню кухню, а поруч з ним, після юридичного розірвання шлюбу за час спільного проживання та за спільні кошти до 2000 року, був побудований новий двоповерховий будинок з господарчими будівлями і спорудами загальною площею 193кв.м, жилою 95,5кв.м, прийнятий в експлуатацію 07 вересня 2004 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що з 1994 року по 2009 рік сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому відповідно до зазначених в мотивувальній частині норм матеріального права, дія яких поширюється на спірні правовідносини, правомірно встановив зазначений позивачкою факт та визнав за кожною із сторін у справі право власності по 1/2 частині набутого ними в період спільного проживання нерухомого майна.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, вважає їх правильними та такими, що відповідають встановленим у справі обставинам, наданим сторонами доказам й нормам закону, які діяли в певний період, коли сторони набували та створювали об'єкти нерухомого майна.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний будинок, як новостворений об'єкт нерухомості, був побудований сторонами після розірвання шлюбу в період спільного проживання однією сім'єю до 2000 року, однак був прийнятий в експлуатацію та зареєстрований в період, коли набрав чинності Сімейний кодекс України.

Цей факт та обставини сторони визнають і їх не спростовують, що доводить правильність застосування судом до цих правовідносин положень ст.17 Закону України «Про власність» й визначення часток сторін у спільній сумісній власності рівними.

Оскільки сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, то відповідно до змісту вказаної вище норми матеріального права та з урахуванням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України саме позивачка зобов'язана довести, що її трудова участь та особисті грошові кошти, витрачені на будівництво будинку, як внесок у спільну сумісну власність, є значно більшим ніж частка відповідача й давала б підстави для збільшення її частки до 3/4 частин.

Наявні в матеріалах справи докази й покази допитаного судом апеляційної інстанції свідка ОСОБА_9 цього не доводять й помилковість рішення місцевого суду в цій частині не підтверджують.

Апелянт визнає, що з 1996 року по 2000 рік вона не працювала, письмових чи інших належних та допустимих доказів про те, що вона мала особисті статки в цей період часу, які вона вклала в спільне сумісне з відповідачем майно, нею не надано як в суді першої, так і апеляційної інстанції.

Підстав для застосування положень ст. 70 СК України, яка діє з 01 січня 2004 року, тобто після створення спільного сумісного майна, на чому наполягає ОСОБА_5, колегія суддів не вбачає.

Крім того, ця норма матеріального права передбачає як санкцію відступлення від рівності часток за умов протиправної поведінки одного з подружжя по відношенню до сім'ї та спільного спірного сумісного майна, чого судами не встановлено.

Доводи апелянта щодо неправильної оцінки судом зібраних у справі доказів та невідповідності покладених в основу рішення висновків суду фактичним обставинам справи позбавлені правового обґрунтування і не були підтверджені при розгляді справи судом апеляційної інстанції.

Суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, зібраним доказам дав належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає нормам матеріального й процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують і не містять посилання на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого у справі рішення, а тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст.ст.303,307-308 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 04 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності негайно після її проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: