Номер провадження: 22-ц/785/3433/15
Головуючий у першій інстанції Огренич І. В.
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.,

Парапана В.Ф.

суддів: Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2014 року за позовом представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок злочину,

в с т а н о в и л а:

30 травня 2014 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6, звернулась до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що в наслідок шахрайських дій з боку відповідача ОСОБА_3 позивачка, яка є особою похилого віку, інвалідом 1 групи, та її діти - дочка ОСОБА_7 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, син - ОСОБА_10, який також є інвалідом ІІ групи, були позбавлені житла - 56/1000 частин дачних будівель, розташованих у Дачно-будівельному кооперативі АДРЕСА_1, які належали їй на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2005 року. Вироком Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2012 року відповідач ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні вказаного злочину, передбачено ч. 4 ст. 190 КК України та осуджений до позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Цивільний позов позивачки ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди в сумі 138510 грн. та моральної шкоди в сумі 50 000 грн., задоволено частково, стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на її корить майнову шкоду в розмірі 79125 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн., в решті позову відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2013 року вирок суду в частині задоволення цивільного позову частково змінений: стягнуто в рахунок відшкодування майнової шкоди 119580 грн., позовні вимоги в частині стягнення 18930 грн. передані на розгляд в порядку цивільного провадження. В решті вирок суду залишений без змін.

Протягом багатьох років вони були вимушені проживати по чужим кутам, у лікарнях, внаслідок тяжких умов проживання погіршився стан здоров'я позивачки. Тому позивачка має право на відшкодування майнової шкоди в розмірі 18930 грн. та моральної шкоди в розмірі 700 000 грн.

Посилаючись на ці обставини, та на ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, представник позивачки ОСОБА_5 - ОСОБА_6, просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки майнову шкоду в розмірі 18930 грн. та моральну шкоду в розмірі 700 000 грн. (а.с. 1-3).

Справа розглянута за відсутністю сторін у справі, відповідач ОСОБА_3 відбуває покарання в Коломийській виправній колонії №4 ДПС України в Івано-Франківській області.

Заочним рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково. Суд стягнув з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки майнову шкоду в сумі 11379,71 грн. коп. та моральну шкоду в розмірі 300 000 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат у справі у дохід держави (а.с. 105-107).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2015 року у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, про перегляд заочного рішення суду залишена без задоволення (а.с. 135-136).

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи тим, що судом порушенні норми матеріального та процесуального права, а саме судом не враховано, що розмір майнової шкоди та моральної шкоди не доведений, моральна шкода вже стягнута за вироком суду (а.с. 141-43).

Позивачка ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про розгляд справи сповіщені належними чином

За змістом ст. ст. 11, 27 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Тому у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України у даному випадку їх неявка в суд не перешкоджає розглядові справи і не порушує право на доступ до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги скарзі представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, його пояснення на апеляцію, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість заочного рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що в наслідок шахрайських дій з боку відповідача ОСОБА_3 позивачка ОСОБА_5, яка є особою похилого віку, інвалідом 1 групи, та її діти - дочка ОСОБА_7 з неповнолітніми дітьми ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, син - ОСОБА_10, який також є інвалідом ІІ групи, були позбавлені житла - 56/1000 частин дачних будівель, розташованих у Дачно-будівельному кооперативі АДРЕСА_1, які належали їй на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 жовтня 2005 року (а.с. 17-19).

Вироком Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2012 року відповідач ОСОБА_11 визнаний винним у вчиненні вказаного злочину, передбачено ч. 4 ст. 190 КК України та осуджений до позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Цивільний позов позивачки ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди в сумі 138510 грн. та моральної шкоди в сумі 50 000 грн., задоволено частково, стягнуто з відповідача ОСОБА_3 на її корить майнову шкоду в розмірі 79125 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн., в решті позову відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2013 року вирок суду в частині задоволення цивільного позову частково змінений: стягнуто в рахунок відшкодування майнової шкоди у розмірі 119580 грн., позовні вимоги в частині стягнення 18930 грн. передані на розгляд в порядку цивільного провадження. В решті вирок суду залишений без змін (а.с. 10-14).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до частин 1 яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності їх вини.

Згідно із чч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

У п. 2 постанови №6 Пленуму "Про розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року (з відповідними змінами та доповненнями) Верховний Суд України розяснив, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини, крім випадків, передбачених ст.456 ЦК.

Частинами 1 та 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частинами 3, 4, 5 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У п. 3 постанови "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року № 4 (з наступними змінами) Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У п. 5 вказаної постанови Пленум Верховного Суду України зазначив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Задовольняючи частково позов представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка після оформлення права власності витратила 11379,71 грн., а саме, сплатила членські внески в сумі 1930 грн., вставила вікна вартістю 2544 грн., сплатила заборгованість за електроенергію в сумі 6905,71 грн. Позивачка відчувала душевні страждання внаслідок протиправних дій відповідача, її позбавили права власності на житло у зв'язку у неї були порушені нормальні життєві зв'язки, пов'язані з відсутністю житла, погіршення стану здоров'я та її родини, враховуючи принцип розумності та справедливості, суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 300 000 гривень.

Проте, з таким висновком суду погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Предмет та підставу позову визначає виключно позивач (ст. ст. 10, 11 ЦПК України). Саме на ст. ст. 1166, 1167 ЦК України посилалась позивачка, обґрунтовуючи свої позовні вимоги.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. ст. 1166, 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Однак в порушення положень ст. ст. 10, 60, 179, 212, 213, 214 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Частиною 2 ст. 303 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшко довуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Разом із тим вартість усунення інших негативних наслідків має розумно відповідати межам порушеного права, за захистом якого спрямоване звер нення позивача до суду.

Так, з матеріалів справи вбачається, що майнова шкода в розмірі 11379,71 грн., складається з сплачених внесків ДБК ім. 1-го Травня в сумі 1930 грн. (а.с. 95), вартість двох металевопластикових вікна - 2544 грн. (а.с. 97), заборгованість за електроенергію за період з 05 квітня 2011 року по 05 березня 2014 року в сумі 6905,71 грн. (а.с. 98).

У підтвердженні витрат на сплату внесків позивачка послалась на копії квитанцій до приходних ордерів від 04 квітня 2005 року на суму 420 грн. за 2005 рік на експлуатаційні витрати за батька відповідача - ОСОБА_11, від 22 травня 2005 року на суму 600 грн. за 2 пайових внеску ОСОБА_11 та упорядженість двору, від 01 червня 2005 року на суму 410 грн. на експлуатаційні витрати, за 2005 рік за пай за ОСОБА_11, а також без дати від 510 грн. за членські внески, справжність якого виникає сумнів (а.с. 95).

Відповідно до п. 4.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою Правління Національного банку України 15 грудня 2004 року № 637, усі надходження і видачу готівки в національній валюті підприємства відображають у касовій книзі. Кожне підприємство (юридична особа), що має касу, веде одну касову книгу для обліку операцій з готівкою в національній валюті. Аркуші касової книги мають бути пронумеровані, прошнуровані та скріплені відбитком печатки підприємства (юридичної особи). Кількість аркушів у касовій книзі засвідчується підписами керівника і головного бухгалтера підприємства (юридичної особи).

Однак в матеріалах справи вказані належні та допустимі докази відсутні, крім того на той час, у 2005 році, вона проживала у спірному дачному будинку.

У підтвердженні витрат на два металевопластикових вікна позивачка послалась на акт № 12 від 16 березня 2005 року, укладений між нею та ТОВ "Жилкомунсервіс", який виконаний ручками різних кольорів та з виправленнями (а.с. 87), документ, що свідчить про сплату 2544 грн., пов'язаних із виготовлення вікон, оформлений не у встановленому порядку, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки також відсутні.

На підтвердження сплати за електроенергію в сумі 6905, 71 грн. позивачка надала суду копію квитанції ВАТ "ЕК Одесаобленерго" (а.с. 98), але документа, який свідчить про сплату вказаної суми на розрахунковий рахунок ВАТ "ЕК Одесаобленерго" відсутній.

Аналізуючи зазначені положення закону, з'ясовуючи обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, та оцінюючи вказані докази з урахуванням належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо та у їх сукупності, колегія суддів відхиляє їх, й вважає, що безспірних доказів у підтвердженні розміру майнової шкоду в сумі 11379,71 грн. позивачка не надала ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції.

Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка ОСОБА_5 та її родина була виселені із спірного житла у встановленому законом порядку, тобто за рішеннями суду, житло вона звільнила 19 квітня 2011 року, що вбачається з акту державного виконавця від 19 квітня 2011 року (а.с. 17-28, 90-91, 150-151).

Так під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіюча шкоди і його вина, причинний зв'язок між протиправною дією та негативним наслідками.

Само по собі посилання на вирок Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2013 року, не може служити підставою для притягнення відповідача до відповідальності подвійно з одних і тих же фактичних підстав.

Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У п. 7 постанови № 14 Пленуму "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого).

У даному випадку моральна шкода на користь позивачки з відповідача ОСОБА_3 в розмірі 50000 грн. вже стягнута вироком Київського районного суду м. Одеси від 07 грудня 2012 року, тому положення ч. 4 ст. 61 ЦПК України щодо звільнення від доказування обставин справи у даному випадку не можуть бути застосовані.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за вироком суду відповідач ОСОБА_3 осуджений на п'ять років позбавлення волі з конфіскацією всього його майна, на користь потерпілої, позивачки ОСОБА_5 за судовими рішення вже стягнуто з відповідача майнову шкоду в розмірі 119580 грн. та моральну шкоду в розмірі 50000 грн., тому позивачка отримала справедливу сатисфакцію й її порушені права відновлені.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить

обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принцип "рівності вихідних умов", дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді.

Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів вважає, що ухвалене рішення суду не забезпечує дотримання балансу сторін при розгляді справи, і в наслідок порушує положення ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та ст. 1 ЦПК України, щодо дотримання права на справедливий суд та на ефективний засіб юридичного захисту в суді, а також виконання принципів цивільного судочинства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивачкою не доведено, що їй завдана майнова шкода в розмірі 11379,71 грн. та моральна шкода в розмірі 300 000 грн., яка полягає у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з порушенням її прав. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України її права не підлягають судовому захисту.

Отже, вимоги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, є незаконними, необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, ст. ст. 10,60, 179, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, та матеріального права, а саме, ст. ст. 22,23, 1166, 1167 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди в розмірі 11379,71 грн. та моральної шкоди в розмірі 300 000 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, задовольнити, рішення Київського районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2014 року змінити й ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6, до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок злочину відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік