Справа № 569/3831/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючий суддя - Галінська В.В.

при секретарі Капріян І.В.

з участю: позивача - ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватної фірми "Азурит" про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із вищевказаним позовом з подальшим його уточненням від 16 жовтня 2015 року та просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену при звільненні заробітну плату у сумі 2042,27 грн., середній заробіток за затримку розрахунку за період з 21.07.2014 року по 10.02.2015 року включно в сумі 27902,16 грн., моральну шкоду в сумі 5000 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат.

В судовому засіданні позивач та представник позивача відмовилися від позовних вимог в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої при звільненні заробітної плати у сумі 2042,27 грн.. Просили позов задовольнити повністю.

Представник відповідача позов не визнав. Додатково пояснив, що директором ПФ «Азурит» систематично здійснювалися дзвінки на мобільний телефон позивача та надсилалися листи з метою запрошення для проведення з ним повного розрахунку та виплати належних звільненому працівникові сум, однак ОСОБА_1 на телефонні дзвінки не відповідав. Просив відмовити в задоволенні позову.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_4 суду пояснив, що зі слів директор ПФ «Азурит» йому відомо, що останній неодноразово повідомляв позивача про явку для здійснення з ним повного розрахунку та виплати належних звільному працівникові сум, проте ОСОБА_1 не реагував, а ним, як бухгалтером ПФ «Азурит» були нараховані всі суми належні при звільненні працівникові.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 2011 року перебував у трудових відносинах з Приватною фірмою «Азурит», остання займана посада головний інженер.

Згідно наказу № 31-К від 18 липня 2014 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи за згодою сторін на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦК. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 нараховано та виплачено всі кошти належні при звільненні, що стверджується копіями видаткових касових ордерів від 10 квітня 2015 року, 30 квітня 2015 року. Останній платіж був проведений та виплачений 01.09.2015 року.

Також судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 повідомлявся про необхідність явки в ПП "Азурит" для проведення виплати. Після звільнення ОСОБА_1 перебував на заробітках за кордоном, чого не заперечував в судовому засіданні. Крім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що він звертався із вимогою про проведення розрахунку на наступний день після звільнення.

Також суд враховує той факт, що кінцевий розрахунок з позивачем був проведений в судовому засіданні 01.09.2015 року, про що він розписався у відомості. Крім того, позивач суду вказав, що бажає отримати лише повний розрахунок з ним, а не часткові виплати, а тому з"являвся для отримання коштів до роботодавця.

Посилання на те, що відповідач міг перерахувати кошти на банківський рахунок, суд не приймає до уваги, так як позивачем не надано доказів, що він звертався з відповідним проханням до роботодавця і надав номер банківського рахунку.

На неодноразові запитання суду щодо роз"яснення розрахунку середнього заробітку за затримку розрахунку за період з 21.07.2014 року по 10.02.2015 року включно, представник позивача не змогла обгрунтувати та пояснити чому визначено саме вказаний період, яка саме сума середньоденної заробітної плати була взята за основу при розрахунку суми середнього заробітку та за яку кількість днів. Ні представником позивача, ні позивачем не було збільшено позовні вимоги в частині стягнення середньої заробітної плати по день винесення рішення суду, що також вказує на невпевненість позиції зі сторони позивача.

Крім того, позивачем в обгрунтування позовних вимог не надано суду документів, що підтверджують наявність заборгованості по заробітній платі підприємства перед ним.

Враховуючи те, що позивачем не наведено жодного доказу вини відповідача щодо несвоєчасного проведення розрахунку при звільненні працівника та не надано детального розрахунку, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середного заробітку за затримку розрахунку в період з 21.07.2014 року по 10.02.2015 року.

Крім того, суд відмовляє в задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди. Статею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань. Під час розгляду справи судом встановлено, що права позивача порушені не були, тому підстав для відшкодування моральної шкоди суд не вбачає.

У зв`язку з викладеним, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги з дня проголошення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 11 грудня 2015 року.

Суддя - підпис

згідно з оригіналом:

Суддя Рівненського міського суду В.В.Галінська