АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

23 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за апеляційною скаргою представника Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» - КозловцяЛеоніда Олексійовича на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року,

встановила:

27 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 26 січня 2015 року просила визнати незаконним та скасувати пункт 3 наказу директора Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» ( надалі - ДП «Державне управління комплексного забезпечення») № 28-о від 28.07.2014 року « Про вивільнення працівників» відносно ОСОБА_1 Також просила поновити її на роботі на вказаному підприємстві на посаді юрисконсульта з питань запобігання та виявлення корупції та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 липня 2014 року до дня поновлення на роботі.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що працювала у відповідача на посаді юрисконсульта з питань запобігання та виявлення корупції з 16 січня 2014 року. 16 травня 2014 року відповідачем видано наказ №62 про скорочення чисельності і штату працівників та про звільнення працівників відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України. Наказом від 28 липня 2014 року її було звільнено з посади юрисконсульта з питань запобігання та виявлення корупції у зв'язку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України 28 липня 2014 року. Вважає, що скорочення її посади фактично не відбулось, оскільки в день звільнення 28 липня 2014 року відповідач затвердив новий штатний розпис, в якому була посада спеціаліста-юрисконсульта. Цю посаду їй запропоновано не було, на неї з 01 серпня 2014 року було прийнято іншу особу, чим порушено її трудові права. Крім цього, відповідач не запропонував їй роботу згідно її освіти інженера-будівельника та магістра міжнародного права, не зважаючи на те, що на підприємстві були вільні вакансії.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року позов задоволено.

Визнано незаконним пункт 3 наказу ДП «Державне управління комплексного забезпечення від 28 липня 2014 року № 28-о стосовно звільнення ОСОБА_1 з посади юрисконсульта з питань запобігання та виявлення корупції у зв`язку зі скороченням штату за п.1 статті 40 КЗпП України. Поновлено ОСОБА_1 з 28 липня 2014 року на вказаній посаді. Стягнуто з ДП «Державне управління комплексного забезпечення» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 46 269,96 грн. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах сум виплати за один місяць. З ДП «Державне управління комплексного забезпечення» на користь держави стягнуто судовий збір у розмірі 462,69 грн.

В апеляційній скарзі представник ДП «Державне управління комплексного забезпечення» Козловець Л.О., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Свої доводи мотивує тим, що подавши 26 січня 2015 року заяву про уточнення позовних вимог, позивач фактично змінила підставу та предмет позову. Прийнявши дану заяву під час розгляду справи по суті перед судовими дебатами, судом грубо порушено вимоги ч. 2 ст. 31 ЦПК України, позбавивши відповідача права щодо надання нових доказів, заперечень тощо.

Крім цього, судом було порушено вимоги ст. 196 ЦПК щодо таємниці нарадчої кімнати, оскільки суд видалився до нарадчої кімнати 26 січня 2015 р., а проголосив судове рішення 27 січня 2015 р. о 9.30 год.

Твердження суду про те, що на момент звільнення позивача у штаті підприємства існувала посада спеціаліста-юрисконсульта, яка відповідала спеціальності позивача, а штатний розпис був доведений до відома відповідача Державною фінансовою інспекцією та погоджений 28.07.2014 р. не відповідає фактичним обставинам справи.

Так, новий штатний розпис було затверджено Державною фінансовою інспекцією 28.07.2014 р., доведено до відома відповідача 29.07.2014 р., а введено в дію лише 01.08.2014 р.

В період з 16.05.2014 р. по 28.07.2014 р. позивачу неодноразово пропонувались посади кореспондента редакції журналу «Фінансовий контроль», економіста, проте остання від вказаних посад відмовилась.

Оскільки позовні вимоги про поновлення на попередній посаді були заявлені лише в судовому засіданні 26.01.2015 р., а звільнення відбулось 28.07.2014 р., позивачем пропущено місячний строк звернення до суду з позовом, передбачений ч.1 ст. 233 КЗпП України.

Також судом було невірно визначено суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні представник відповідача Козловець Л.О. апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Відповідно до п.1.1, 7.2, 7.8.7 Статуту ДП «Державне управління комплексного забезпечення», вказане підприємство засноване на державній власності та належить до сфери управління Державної фінансової інспекції України (Уповноважений орган Управління). Управління підприємством здійснює його директор, який підзвітний Уповноваженому органу управління. Директор підприємства затверджує за погодженням з Уповноваженим органом управління структуру і штатний розпис підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 було прийнято на роботу до ДП «Державне управління комплексного забезпечення» на посаду юрисконсульта з питань запобігання та виявлення корупції з 16 січня 2014 року.

На виконання наказу директора ДП «Державне управління комплексного забезпечення» №2 від 16 травня 2014 р. про скорочення чисельності і штату працівників у зв'язку із зменшенням тиражу видання журналів та періодичних видань, видавництва, розповсюдження журналу «Фінансовий контроль», та для підвищення ефективності економічних і виробничих можливостей підприємства (а.с.6,7 т.1) наказом директора ДП «Державне управління комплексного забезпечення» №67 від 30 травня 2014 р. з 28 липня 2014 року вводився в дію новий штатний розпис, яким скорочено, у тому числі, посаду юрисконсульта з питань запобігання та виявлення корупції (а.с.123 -127 т.1).

16 травня 2014 р. ОСОБА_1 попереджено про можливе скорочення.

Наказом директора ДП «Державне управління комплексного забезпечення» від 28 липня 2014 р. №28-о ОСОБА_1 було звільнено з посади юрисконсульта з питань запобігання та виявлення корупції на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, у зв'язку із скороченням штату працівників, з 28 липня 2014 року (а.с.137 т.1).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення відбулось з порушенням вимог трудового законодавства, зокрема: позивачу не було запропоновано вакантної посади спеціаліста-юрисконсульта, а також будь-якої іншої посади, яка б відповідала її фаху.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення відповідачем порядку вивільнення працівників, виходячи з наступного.

Однієї з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника , за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник є таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст.40 , ч. 3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Як пояснив представник відповідача в судовому засіданні, на день звільнення позивача з роботи, на підприємстві була вакантною посада кореспондента редакції журналу «Фінансовий контроль», від якої остання відмовилась.

Позивач ОСОБА_1 заперечувала ту обставину, що їй було запропоновано вказану вакантну посаду, від якої вона не відмовилась би.

Відповідно до ст. 60 КЗпП України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За відсутності належних та допустимих доказів належного виконання власником вимог ч. 2 ст.40 , ч. 3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, правові підстави для відмови в задоволенні позову відсутні.

При цьому колегія суддів відхиляє доводи представника відповідача про те, що він був позбавлений можливості суду першої інстанції надати відповідні докази, зокрема, заявити клопотання про допит свідків, оскільки суд ухвалив рішення в судовому засіданні, в якому була подана заява про зміну позовних вимог.

Як вбачається з журналу судового засідання, представник відповідача не скористався своїм правом заявити клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з необхідністю надання нових доказів.

Крім цього, як вбачається зі змісту позовної заяви від 27.08.2014 р., остання містить посилання на порушення відповідачем вимог ч.3 ст.49-2 КЗпП України в якості однієї з підстав для поновлення на роботі.

За таких підстав висновок суду першої інстанції, що звільнення позивача з роботи відбулось з порушенням процедури вивільнення є обґрунтованим.

Разом з тим, посилання суду першої інстанції на те, що в день звільнення позивача відповідачем було затверджено новий штатний розпис, відповідно до якого у штаті було передбачено посаду спеціаліста-юрисконсульта, яка не була запропонована позивачу, є помилковим.

Як вбачається з матеріалів справи, штатний розклад, який передбачав посаду спеціаліста-юрисконсульта, 28 липня 2014 року було лише погоджено головою Державної фінансової інспекції України (а.с.132).

При цьому наказ директора ДП «Державне управління комплексного забезпечення» №97 «Про введення в дію штатного розпису у новій редакції на 2014 рік», було видано 01.08.2014 р., тобто після фактичного звільнення позивача (а.с.128).

Введення до штатного розкладу посади спеціаліста-юрисконсульта, за відсутності доказів наділення його тими самими функціями, які виконувала позивач, з урахуванням фактичного зменшення штатних одиниць в цілому, не є свідченням того, що зміни в організації виробництва і праці не потягли за собою скорочення штату.

Разом з тим, помилковий висновок суду першої інстанції у вказаній частині не призвів до неправильного вирішення спору в цілому.

Враховуючи ту обставину, що з позовом про поновлення на роботі позивач звернулась у передбачений ст. 233 КЗпП України строк, позовні вимоги з урахуванням змін також містили вимогу про поновлення на роботі, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про пропуск позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору.

Відповідно до положень ст.196 ЦПК України під час ухвалення судового рішення ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який розглядає справу. Судді не мають права розголошувати хід обговорення та ухвалення рішення у нарадчій кімнаті.

За відсутності доказів на підтвердження факту спілкування судді поза межами нарадчої кімнати з учасниками процесу чи з іншими особами з приводу справи, що розглядається, колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги в частині порушення судом таємниці нарадчої кімнати.

Разом з тим, є обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо невірного обрахування суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, кількість днів вимушеного прогулу з 29.07.2014 р. по 27.01.2015 р. становить 128 днів, а не 132, як зазначив суд першої інстанції, а тому рішення суду в цій частині підлягає відповідній зміні шляхом зменшення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 46269,96 грн. до суми 44867,84 грн. (128 днів х 350,53 грн. =44867,84 грн.).

Також підлягає зміні судове рішення в частині розподілу судових витрат.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 692,28 грн. (243,60 грн. +448,68 грн.).

Керуючись ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

Вирішила:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» - Козловця ЛеонідаОлексійовича задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 27 січня 2015 року в частині визначення розміру середнього заробітку та судового збору змінити.

Зменшити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» на користь ОСОБА_1 з суми 46 269,96 грн. до суми 44 867,84 грн. ( сорок чотири тисячі вісімсот шістдесят сім грн. вісімдесят чотири коп.).

Стягнути з Державного підприємства «Державне управління комплексного забезпечення» в дохід держави судовий збір в сумі 692,28 грн. (шістсот дев'яносто дві грн. двадцять вісім коп.).

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа №22-ц/796/4487/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Лозинська М.І.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.