Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/2316/2015 Головуючий у 1-й інстанції -Бартащук Л.П.
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Желепи О.В.,

Білич І.М.

при секретарі - Осмолович В.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційними скаргами представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду в м. Києві від 10 грудня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання договору дарування недійсним.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 грудня 2014 року у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визнання договору дарування недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі представники позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначають, що рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, судом не були враховані всі обставини, що мають значення для справи. Зокрема зазначають, що при укладенні договору дарування частки квартири були порушені вимоги ст. ст. 60, 63, 65 ч. 1, 67 ч. 1 СК України, ст. 32 ЦК України, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що з 05 червня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час шлюбу, а саме 14 жовтня 2004 року, ними була придбана квартира АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2004 року, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованому в реєстрі за № 5386.

Договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2004 року (п. 1) визначені частки покупців таким чином: 1/4 частка квартири придбана позивачем ОСОБА_2, 1/2 частка - відповідачем ОСОБА_5, 1/4 частка - їх неповнолітнім сином ОСОБА_8

Частки співвласників зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно даних Реєстру про вид спільної власності - спільна часткова власність.

13 серпня 2009 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано.

17 жовтня 2009 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_5, після реєстрації шлюбу остання змінила прізвище на ОСОБА_5.

31 липня 2014 року між ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_6 (обдарована) було укладено договір дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстрований в реєстрі за №1975, а також зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме про реєстрацію права власності.

У листопаді 2014 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з даним позовом, просив постановити рішення про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 від 31 липня 2014 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що спірне майно було придбане ним у шлюбі з ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2004 року, за яким 1/4 квартири належить сину сторін, а 3/4 - є спільним сумісним майном подружжя. Відчуження відповідачем ОСОБА_5 оформленої на її ім'я 1/2 частини квартири без нотаріально посвідченої згоди позивача або без виділення її частки в натурі, шляхом укладення договору дарування від 31 липня 2014 року суперечить вимогам законодавства.

Відповідач ОСОБА_5 позов не визнала, посилалась на те, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири подружжям були визначені частки у спільному майні, за усною домовленістю подружжя було вирішено, що свою частку квартири ОСОБА_5 подарує згодом своїй доньці ОСОБА_6, а 1/4 частка буде подарована позивачем своєму синові. Квартира за договором купівлі-продажу належала трьом співвласникам не на праві спільної сумісної власності, а на праві спільної часткової власності, і вона, як власник належної їй на праві власності 1/2 частки квартири, була вправі розпорядитись своєю часткою на власний розсуд, подарувавши її рідній доньці ОСОБА_6

Прокурор прокуратури Дніпровського району м. Києва та представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації проти позовних вимог заперечували з підстав їх необґрунтованості.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, вважає, що вони відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційних скарг представників позивача про те, що судом було порушено норми матеріального права, а саме не враховано положень ст. ст. 60, 63, 65 ч. 1, 67 ч. 1 СК України, відповідно до яких придбана позивачем 1/4 спірної квартири і відповідачем 1/2 частина квартири, а загалом 3/4 частини - є спільною сумісною власністю квартири, судова колегія відхиляє, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ч. З ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

З урахуванням наведених положень закону, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що укладання договору купівлі-продажу квартири з одночасним визначенням часток подружжя у праві власності на цю квартиру відповідає положенням ст. 69 СК України та ч. З ст. 368 ЦК України, і за договором купівлі-продажу від 14 жовтня 2004 року у подружжя не виникло права спільної сумісної власності на 3/4 частини спірної квартири, отже згоди в порядку ст. 63 СК України позивача на відчуження шляхом дарування частки квартири, що належала відповідачу ОСОБА_5, потрібно не було.

Доводи апеляційної скарги представника позивача ОСОБА_3 про те, що відповідач ОСОБА_6, яка прийняла в дар частину квартири від своєї матері ОСОБА_5 та якій на час укладання договору дарування виповнилось 17 років, відповідно до ст. 32 ЦК України не мала права укладати цей договір без дозволу батьків чи органу опіки та піклування, не є підставою для скасування рішення суду, оскільки позовні вимоги були заявлені з інших підстав - недодержання вимог ст. 63 СК України при укладанні договору дарування, інші підстави позову не заявлялись і не були предметом судового розгляду.

Посилання в скарзі на те, що нотаріусом при посвідченні договору дарування допущене порушення п. 28 ч. 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а саме у копії договору купівлі-продажу нотаріусом не зроблено відмітку про перехід права власності на відчужувану частку квартири, також не є підставою для визнання недійсним договору дарування.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги представників ОСОБА_2 - ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду в м. Києві від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: