АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5380/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Коробенко С.В.
Доповідач: Кравець В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Шиманського В.Й., Семенюк Т.А.

при секретарі - Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 рокупозивач звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила поновити її на роботі з 13.10.2014 року по 18.11.2014 року та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.10.2014 року по 18.11.2014 року, який становить 3 744 грн. 40 коп.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач звільнила її під час перебування на лікарняному.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року в задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що згідно Інструкції про посадові обов'язки заступника директора з навчально-виховної роботи безпосереднім керівником заступника директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_1 є директор школи - ОСОБА_3

Крім того, подання на звільнення її, як заступника директора, до управління освіти Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації робила саме директор школи №44 ОСОБА_2, ініціювавши звільнення під час хвороби в період непрацездатності (перебування на лікарняному), про що її не повідомила.

Вважає, що саме ОСОБА_2 згідно пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 із змінами, внесеними згідно з Постановами KM №131 від 02.03.94. № 514 від 16.05.2001, № 955 від 25.12.2013 «Про трудові книжки працівників», Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників - редакція Наказу Мінпраці та соцполітики № 259/34/5 від 08.06.2001 мала вчасно зробити необхідні записи і видати трудову книжку у день звільнення (10 жовтня 2014 року).

Зазначила, що під час судового засідання ОСОБА_2 надала частину сфальсифікованих актів, які склала, використовуючи своє службове положення та надавала про неї суто наклепницьку інформацію, яка взагалі не стосується предмету позову, чим завдала їй моральних страждань.

В судовому засіданні апелянт скаргу підтримала та просила її задовольнити з вищевказаних підстав.

Відповідач проти скарги заперечувала, просила рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_1, звертаючись до ОСОБА_2 з даними вимогами, звернувся до неналежного відповідача.

Висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що згідно з наказами №1462-к Голосіївського районного управління освіти від 01.10.2013р. та внутрішнього наказу по школі директора спеціалізованої школи з поглибленим вивченням англійської мови №44 м. Києва позивач була прийнята на роботу на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи з 01.10.2013 року по 26 серпня 2014 року на час відпустки по догляду за дитиною основного працівника.

26 серпня 2014 року ОСОБА_1 на підставі наказу районного управління освіти №1144 від 26.08.2014р. продовжено термін дії трудового договору на час відпустки основного працівника по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку.

Наказом РУО №1615 від 10.10.2014р. ОСОБА_1 було звільнено з роботи у зв'язку із закінченням трудового договору. Того ж дня звільнення було оформлене внутрішнім наказом директора по школі ОСОБА_2 за №57-к.

Так, у ст. 3 ЦПК зазначається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цивільним процесуальним законодавством, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Таким чином, поняття сторін у цивільному судочинстві пов'язане з поняттям суб'єктів спору про право, яке віднесено законом до юрисдикції загального суду.

Стаття 33 ЦПК України передбачає порядок заміни неналежного відповідача, де суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляд справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Суд позбавлений можливості за своєю ініціативою проводити заміну неналежного відповідача.

На відміну від позивача відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб'єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб'єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов'язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов'язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов'язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред'явленим позовом за наявності даних про те, що обов'язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

З урахуванням викладеного, апеляційна інстанція вказує на те, що належним відповідачем у даній справі може бути лише районне управління освіти Голосіївського району, оскільки відповідно до Закону України «Про освіту» саме управління є роботодавцем ОСОБА_1

Твердження апелянта про те, що саме ОСОБА_2 належний відповідач у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 із змінами, внесеними згідно з Постановами KM № 131 від 02.03.94, № 514 від 16.05.2001, №955 від 12.2013, «Про трудові книжки працівників», є надуманими та необґрунтованими, оскільки питання видачі наказів про звільнення та прийняття на роботу належить до територіальних Управлінь освіти.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог.

Суд першої інстанції на виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, зокрема судом неодноразово роз'яснювалося право на залучення до справи належного відповідача, проте, ОСОБА_1 заперечувала проти цього.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої про те, що ОСОБА_2 не є зобов'язаною особою в даних матеріальних правовідносинах.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 23 лютого 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді