Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 333/7981/14-ц № пр. 2/333/149/15 Головуючий у 1-й інстанції Стоматов Е.Г.
Справа №22-ц/778/2270/15Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ФІДОБАНК" на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ФІДОБАНК" (надалі - Банк), ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Надія Володимирівна про визнання недійсним іпотечного договору

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив визнати недійним договір іпотеки, укладений 31.07.2008 року між ОСОБА_3 та АБ "Факторіал-Банк", посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., реєстровий № 4064 та скасувати заборону відчуження майна, накладену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., реєстровий № 7664560, та іпотеку накладену у зв'язку з укладенням між ОСОБА_3 та АБ "Факторіал-Банк" договору іпотеки від 31.07.2008 року шляхом виключення відповідних записів з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек.

В обґрунтування свого позову позивач зазнач, що 31.07.2008 року між відповідачами ОСОБА_3 та АБ "Факторіал-Банк" укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований по вул. АДРЕСА_1. Даний житловий будинок належав відповідачеві ОСОБА_3 на підставі договору дарування, укладеного 09.08.2006 року між ним та позивачем. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.12.2012 року, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволені позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на нерухоме майно; в порядку повороту виконання рішення суду скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1, здійснену 19.02.2007 року, реєстраційний номер 17873932, номер запису 2193 в книзі 9 на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2006 року. Після набрання рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.12.2012 року законної сили позивач знову переоформив право власності на будинок на своє ім'я і продовжує ним володіти на підставі дублікату свідоцтва № 972 від 18.11.2013 року, що має силу оригіналу. Проте, на даний час будинок залишається в іпотеці ПАТ "Фідобанк" на підставі іпотечного договору, укладеного 31.07.2008 року між ОСОБА_3 та АБ "Факторіал-Банк". Зазначає, що цей договір є недійсним, оскільки відповідач ОСОБА_3 на момент його укладення не був дійсним власником майна.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2015 року у цій справі позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ "Фідобанк", ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В. про визнання недійсним іпотечного договору задоволено частково.

Визнано недійним іпотечний договір №066-в/45/01, укладений 31.07.2008 року між ОСОБА_3 та АБ "Факторіал-Банк" (повним правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ "Фідобанк"), посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., реєстровий № 4064.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

У судове засідання 23.04.2015 року належним чином повідомлені апеляційним судом про час та місце розгляду цієї справи (а.с. 71-73) позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 та третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., не з'явились, при цьому, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Навпаки, позивач ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_3 та третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В. подали апеляційному суду поштою та через канцелярію заяви (а.с.75,77-78), в яких просили апеляційний суд проводити розгляд цієї справи у даному судовому засіданні за їх відсутністю.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажною причини неявки у дане судове засідання зазначених осіб та ухвалила розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю останніх.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта - Банку, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_2 у цій справі частково, керувався ст. ст.10, 60, 88, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 5, 17 ЗУ "Про іпотеку", ст.ст. 203, 215, 236 ЦК України та виходив з того, що позовні вимоги позивача в частині визнання іпотечного договору № 066-в/45/01, укладеного 31.07.2008 року між ОСОБА_3 та АБ "Факторіал-Банк" (повним правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ "Фідобанк"), посвідченого нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., реєстровий №4064, є обґрунтованими; решта вимог позивача - про виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис за № 4064 від 31.07.2008 року щодо заборони відчуження будинку АДРЕСА_1, задоволенню не підлягають, оскільки вони заявлені не до тих відповідачів, а належний відповідач - утримувач та розпорядник названого реєстру - до участі в справі не залучався.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 31.07.2008 року між відповідачем ОСОБА_3 та АБ "Факторіал-Банк" (повним правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ "Фідобанк", а.с. 40-42) укладено іпотечний договір № 066-в/45/01 (а.с.48-51), предметом якого є житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

На зазначений будинок, як предмет іпотеки, 31.07.2008 року накладено заборону відчуження приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кияниця Н.В., реєстровий №7664560, (а.с.16).

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, даний житловий будинок на час укладення вищезазначеного іпотечного договору із Банком належав відповідачеві ОСОБА_3 на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2006 року (а.с.48 п. 1.2.1 зазначеного іпотечного договору), яким був визнаний дійсним договір дарування цього будинку від 09.08.2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та визнано за ОСОБА_3 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1.

Однак, рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.12.2012 року в іншій цивільній справі за участю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с.8-10), яке набрало законної сили, було скасовано вищезазначене рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2006 року та ОСОБА_3 відмовлено у задоволені його позову до ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним та визнання права власності на нерухоме майно.

Крім того, цим рішенням апеляційного суду в порядку повороту виконання рішення суду було скасовано реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_1, здійснену 19.02.2007 року, реєстраційний номер 17873932, номер запису 2193 в книзі 9 на підставі рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2006 року.

Після набрання рішенням апеляційного суду Запорізької області від 12.12.2012 року законної сили позивач ОСОБА_2 знову переоформив право власності на будинок на своє ім'я і продовжує ним володіти на підставі дублікату від 19.11.2013 року (а.с.7) свідоцтва № 972 від 05.10.1988 року, який має силу оригіналу.

Однак, на даний час будинок залишається в іпотеці ПАТ "Фідобанк" на підставі вищезазначеного іпотечного договору, укладеного 31.07.2008 року між ОСОБА_3 та АБ "Факторіал-Банк" (повним правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ "Фідобанк"), який є недійсним, оскільки відповідач ОСОБА_3 на момент його укладення не був дійсним власником майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу прав власності до набувача.

З матеріалів справи вбачається, що договір дарування нерухомого майна від 09.08.2006 року, укладений між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_3, визнано судом недійсним, а тому він є недійсним з моменту його вчинення , тобто з 09.08.2006 року (а.с.8-10).

Звідси, на момент укладення оспорюваного іпотечного договору із Банком (31.07.2008 року) відповідач ОСОБА_3 не був власником майна у вигляді будинку, розташованого по АДРЕСА_1, а, відповідно, не міг бути іпотекодавцем останнього за цим договором та не мав взагалі права передавати останній в іпотеку Банку.

Таким чином, вищезазначений іпотечний договір укладено з порушенням положень ст. 5 ЗУ "Про іпотеку".

Оскільки, відповідно до ст. 5 ЗУ "Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ч. 1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За таких обставин, суд першої інстанції правильно вважав, що вищезазначений іпотечний договір слід визнати недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ "Про іпотеку" іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним.

А тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що іпотека будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, є припиненою.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію Банку, як відповідача, висловлену ним в його письмовому відзиві на позовну заяву позивача у цій справі (а.с.43-44), а також представниками останнього у судовому засіданні, та яку вони вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення Банку від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову позивача у цій справі.

Навпаки, позивачем ОСОБА_2 в обґрунтування свого позову у цій справі у матеріали цієї справи надане рішення апеляційного суду Запорізької області від 12.12.2012 року в іншій цивільній справі за участю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яке набрало законної сили, та яким встановлені фактичні обставини відносно ОСОБА_3, які не підлягають доказуванню у цій справі в силу вимог ст. 61 ч. 3 ЦПК України, а саме: відсутності у ОСОБА_3, у тому числі станом на день укладення іпотечного договору із Банком 31.07.2008 року, права власності на б. АДРЕСА_1, а, відповідно, й права бути іпотекодавцем останнього на користь Банку у забезпечення будь-яких своїх кредитних зобов'язань.

Доводи Банку про те, що при вищевикладених обставинах відсутні правові підстави для визнання вищезазначеного іпотечного договору недійсним, є безпідставними, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, що були досліджені судом першої інстанції під час ухвалення рішення суду, що на теперішній час є предметом апеляційного оскарження у цій справі.

Також не ґрунтуються на законі доводи Банку, як апелянта, про те, що ОСОБА_2 є новим іпотекодавцем за вищезазначеним іпотечним договором із Банком, укладеним 31.07.2008 року ОСОБА_3, в силу вимог ст. 23 Закону України "Про іпотеку", оскільки набув право власності на іпотечний будинок на підставі вищезазначеного рішення апеляційного суду 2012 року, тобто після укладення іпотечного договору.

Зазначені доводи Банку, як апелянта, є помилковими, оскільки ОСОБА_2 набув своє право власності на вищезазначений б. АДРЕСА_1 не шляхом придбання у ОСОБА_3 і не у 2012 році на підставі рішення апеляційного суду, а ще у 1988 році на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок (а.с.7), а у 2012 році відбулось лише відновлення у судовому порядку зазначеного порушеного права ОСОБА_2

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи та досліджених судом першої інстанції; рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Питання про розподіл між сторонами у цій справі судових витрат у вигляді судового збору 243,60 грн. (а.с.1), понесених позивачем при подачі вищезазначеного позову до суду в оскаржуємому рішенні суду судом першої інстанції не вирішувалось.

В силу вимог ст. 88 ЦПК України у разі відмови Банку у задоволенні його апеляційної скарги у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат у вигляді судового збору 121,80 грн. (а.с.60), понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА "ФІДОБАНК" відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2015 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.