АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/4059/14-ц Головуючий суді в першої
Провадження № 22-ц/774/820/К/15 інстанції Макарова Т.Ю.
Категорія 26 (1) Суддя-доповідач - Ляховська І.Є.
УХВАЛА

Іменем України

29 квітня 2015 року м. Кривий Ріг

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Ляховської І.Є.,

суддів - Барильської А.П., Михайлів Л.В.,

при секретарі - Булах К.А.

за участю: позивача ОСОБА_3 та його представника

ОСОБА_4, представника відповідача Матвєєва Тетяна

Володимирівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 10 березня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат", третя особа - Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, про відшкодування моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - ПАТ "Південний ГЗК") про відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працюючи протягом тривалого часу на різних посадах у відповідача в шкідливих умовах праці, отримав професійне захворювання, у зв'язку із чим висновком МСЕК від 24.07.2014 року йому встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 20%, з 07 липня 2014 року до 01 серпня 2015 року з наступним переоглядом 01 липня 2015 року. Позивач вважає, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням йому спричинено моральну шкоду, в рахунок відшкодування якої просив стягнути на його користь з ПАТ "Південний ГЗК" 20 000 грн.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 10 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. На користь ОСОБА_3 стягнуто 10 000 грн. моральної шкоди без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб, вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ "Південний ГЗК", посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні його позовних вимог. Зокрема на його думку, суд першої інстанції не врахував того, що положення ст. 237-1 КЗпП України не поширюються на правовідносини осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному страхуванню. Вважає, що позивачем не доведена вина у заподіянні йому моральної шкоди з боку ПАТ "Південний ГЗК". Крім того, судом не враховано, що ОСОБА_3 добровільно виконував роботу в шкідливих умовах і знав про їх негативний вплив на його здоров'я, а також не взято до уваги, що позивачем не надано доказів, які б підтвердили факт спричинення йому моральної шкоди і наявність, характер та обсяг страждань, які він зазнав у зв'язку з професійним захворюванням.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 у період з 13 липня 1982 року по 08 січня 2014 року працював машиністом електровоза УЗТ, слюсарем рухомого складу, помічником машиніста електровоза УЗТ у ВАТ "Південий ГЗК", правонаступником якого є відповідач. (а.с. 43-52,97-102)

Рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 13 травня 2014 року (а.с.11) у позивача встановлене професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт першої-другої ст., емфізема легень першої-другої ст.). ЛН першого-другого ступеня, у зв'язку з чим 11 червня 2014року було складено акт розслідування хронічного професійного захворювання. (а.с.6-9)

Згідно п.п. 17, 19 вищезазначеного акту причиною професійних захворювань позивача є тривалий стаж роботи 28 років 7 місяців в умовах небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, рівень яких перевищував ГДР, винними конкретних посадових осіб в профзахворюванні позивача встановити неможливо.

Висновком МСЕК від 24 липня 2014 року ОСОБА_3 первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з 07 липня 2014 року по 01 серпня 2015 року з наступним переоглядом 01 липня 2015 року. (а.с.10)

Згідно рекомендацій МСЕК позивачу необхідне забезпечення лікарськими засобами та виробами медичного призначення.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку щодо обов'язку відповідача по відшкодуванню заподіяної моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до підп. "є" п.1 ч.1 ст.21 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку: своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні: грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Частиною 3 ст.28 цього закону зазначено, що при наявності факту спричинення моральної шкоди потерпілому проводиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до п. 27 ст. 77 Закону України "Про державний бюджет України на 2006 рік" та п. 22 ст. 71 Закону України "Про державний бюджет на 2007 рік" зупинено дію абз. 4 ст. 1, підп. "є" п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", а з 01.01.2008 року відшкодування Відділенням Фонду моральної (немайнової) шкоди застрахованим особам і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припинено.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.10.2008р. 20-рп/2008 (справа про страхові виплати), визначено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України (для потерпілих) та ст. 1167 ЦК України (для членів сімей потерпілих) їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Враховуючи те, що на час виникнення у ОСОБА_3 права на відшкодування моральної шкоди вищезазначені положення ст. ст. 21, 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", котрі передбачали відшкодування моральної шкоди, не діяли, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом першої інстанції обґрунтовано покладено на підприємство, під час роботи на якому позивач отримав професійне захворювання. Тому посилання відповідача на неможливість застосування положень ст. 237-1 КЗпП України до правовідносини осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному страхуванню, не ґрунтуються на законі та відхиляються колегією суддів.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 добровільно виконував роботу в шкідливих умовах і знав про їх негативний вплив на його здоров'я, безпідставні, оскільки ст. 13 Закону України "Про охорону праці" передбачає, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Факт спричинення моральної шкоди ОСОБА_3 у зв'язку з втратою ним професійної працездатності встановлений в судовому засіданні та підтверджений наданими позивачем доказами.

Як вбачається з акту розслідування професійного захворювання від 11 червня 2014 року, причиною професійного захворювання ОСОБА_3 є робота в умовах перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища і трудового процесу, які виникли в результаті порушення керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України "Про охорону праці", тому доводи відповідача про відсутність його вини у спричиненні моральної шкоди позивачу, колегія суддів не приймає до уваги.

Інші доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду, викладеними у рішенні.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції врахував роз'яснення надані у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до яких розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди, визначеної судом першої інстанції, відповідає загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, справедливості та розумності.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Південний гірничо-збагачувальний комбінат" відхилити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 10 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: І.Є. Ляховська

Судді: А.П. Барильська

Л.В. Михайлів