АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5339/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Батрин О.В.
Доповідач: Кравець В.А.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Шиманського В.Й., Семенюк Т.А.

при секретарі - Попандопало Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання недійсним частини договору,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 рокупредставник позивача звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним абз. 1 п. 4.1 Договору поруки № 12/42/013 від 25 березня 2009 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який викладено в наступній редакції: «Сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання», абз. 2 п. 4.1 Договору поруки який викладено в наступній редакції: «Також порука припиняється, якщо Кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до Поручителя (п. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України)» та вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що абз. 1 п. 4.1 договору поруки суперечить вимогам чинного законодавства, правовим позиціям Верховного Суду України у справах №№ 6-48цс11, 6-68цс/11,6-33цс12, а строк припинення договору поруки, викладений у абз. 2 п. 4.1 договору поруки перевищує строк, встановлений ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення договору поруки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року в задоволенні позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, не з'ясувавши дійсні обставини спору.

Вказує на те, що умова договору поруки про припинення поруки після закінчення забезпеченого поручителем зобов'язання не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки, суперечить вимогам чинного законодавства і підлягає визнанню недійсною.

Крім того, умова договору про припинення поруки у разі, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, суперечить вимогам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсною, оскільки такої правової позиції дотримується Верховний суд України в постанові від 11 вересня 2013 року у справі № 6-52цс13, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України і зазначає, що урегулювання сторонами договірних відносин на власний розсуд за наявності в законі імперативних приписів є протиправним.

В судовому засіданні представник позивача скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача проти скарги заперечував, просив рішення суду у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що відповідно до положень ст.. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Висновок суду відповідає обставинам справи та грунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що 25 березня 2009 року між сторонами по справі було укладено договір поруки № 12/42/013, відповідно до п. 1.2 якого позивач на добровільних засадах бере зобов'язання відповідати за борговим зобов'язанням боржника - ЗАТ «Автомобільної групи «Віпос» (правонаступником якого є ПрАТ «Автомобільної групи «Віпос»), які виникають з кредитного договору № 010/08/4076 від 12 вересня 2008 року щодо погашення кредиту у розмірі 1 284 433,41 Євро та договору про надання резервного акредитиву № 019/08-1448 від 29 травня 2008 року щодо погашення боргу у розмірі 1 354 743, 90 Євро, а також сплатити проценти за їх користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи) в розмірі, строки та у випадках, передбачених договорами, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови договорів в повному обсязі (а.с. 6-8).

Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Умовами ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

У силу ст..6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи на договорі поруки.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою га шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Звертаючись до суду , позивач ставив питання про визнання недійсними абз. 1 п. 4.1 та абз. 2 п. 4.1 договору поруки, оскільки, на його думку, вони не відповідають правовим позиціям Верховного суду України, висловленим в Постанові від 21 травня 2012 року у справі № 6-48цс11 від 21 травня 2012 року ,у справі № 6-68цс11 від 23 травня 2012 року, у справі № 6-33цс12 від 11 вересня 2013 року, у справі № 6-52цс13, які, відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для усіх судів України.

Разом з тим, при укладенні Договору поруки позивач та відповідач дійшли взаємної згоди щодо його умов, зі змістом договору позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис.

Таким чином, колегія суддів погоджується з аргументованою відмовою у задоволенні позову, оскільки умови договору поруки відповідають вимогам законодавства, де положення ст.ст. 6, 627 ЦК України передбачають можливість визначити умови договору на власний розсуд.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,308, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 січня 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді