Номер провадження: 22-ц/785/2791/15
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Черевка П.М., Суворова В.О.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 3 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа Білгород-Дністровський РВ ГУ ДМС - "Про позбавлення права користування жилим приміщенням" та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Виконавчого комітету Мологівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, третя особа ОСОБА_5 - "Про визнання будинку спільною сумісною власністю подружжя, скасування свідоцтва про право власності та визнання права власності", -

ВСТАНОВИЛА:

24.07.2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зазначеним позовом, по якому просив визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_2 не перешкоджати позивачу у користуванні житловим будинком, речами та земельною ділянкою за вказаною адресою; зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на те, що він є власником вказаного будинку на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.01.2010 року, відповідач ОСОБА_2 зареєстрував своє місце проживання за адресою вказаного будинку, але позивач на це згоду не давав. На теперішній час ОСОБА_2 самовільно використовує приміщення будинку та інші речі у будинку.

07.10.2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду із зустрічним позовом, по якому просили визнати вказаний житловий будинок спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_4; зобов'язати ВК Мологівської сільської ради скасувати свідоцтво про право власності ОСОБА_4 на вказаний житловий будинок від 18.01.2010 року; визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право на 2/6 частки в спадковому майні, а саме вказаному житловому будинку, яке залишилось після смерті ОСОБА_6; виділити ОСОБА_2, ОСОБА_3 2/6 частини зазначеного житлового будинку в натурі; визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право власності на 2/6 частини вказаного житлового будинку.

Обгрунтовуючи свої зустрічні позовні вимоги, позивачі за зустрічним позовом посилались на те, що ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 з 27.08.1979 року. За час шлюбу подружжя за власні кошти побудували вказаний житловий будинок. Свідоцтво про право власності на вказаний житловий будинок 18.01.2010 року було видано на ім'я ОСОБА_4 Позивачі за зустрічним позовом вважають, що вказаний будинок є спільною власністю подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла. Позивачі за зустрічним позовом є дітьми ОСОБА_6 та вважали, що вони мають право на частку у спадщині після смерті їх матері.

Позивач за первісним позовом та адвокат в його інтересах вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представник проти вимог первісного позову заперечували в повному обсязі, вимоги зустрічного позову підтримали та просили задовольнити.

Третя особа ОСОБА_5 первісний позов підтримала, проти вимог зустрічного позову заперечувала.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.11.2014 року позов ОСОБА_4 частково задоволений, зобов'язано ОСОБА_2 не перешкоджати позивачу у користуванні житловим будинком, речами та земельною ділянкою по АДРЕСА_1, в задоволенні інших вимог ОСОБА_4 відмовлено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено у повному обсязі.

12.11.2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просять рішення районного суду скасувати, увалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову та про задоволення зустрічного позову у повному обсязі, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає частково.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з врахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Таким чином, суд, розглядаючи цивільну справу у порядку позовного провадження, повинен повно і всебічно з'ясувати фактичні обставини справи, однак не вправі виходити за межі заявлених позовних вимог та тієї доказової бази, яка сформована за рахунок доказів, поданих до суду самими учасниками процесу.

Згідно до п.3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_6 з 27.08.1979 року, від якого є син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивачу ОСОБА_4 на підставі дубліката свідоцтва про право власності, виданого 18.01.2010 року ВК Мологівської сільської ради належить житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки Мологівської сільської ради від 29.01.2014 року у вищевказаному житловому будинку зареєстровані та проживають ОСОБА_6 та її син ОСОБА_2

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був розірваний 08.05.2013 року.

Після розірвання шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 150 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У відповідності до ст. ст. 156, 64 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що доводи позивача про те, що відповідач самоправно вселився до житлового будинку та протиправно у ньому зареєструвався є необґрунтованими, оскільки відповідач є членом сім'ї позивача та користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що вимога позивача про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком є безпідставною, а отже такою, що не підлягає задоволенню, як і вимога про зняття відповідача з реєстрації за цією адресою, яка є похідною.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Між іншим, позивач ОСОБА_4 посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні належним йому на праві власності вказаним будинком, у зв'язку з чим позивач через неприязне відношення до нього відповідача позбавлений можливості вільно, на свій розсуд користуватися будинком, що є порушенням його прав як власника нерухомого майна.

Таким чином, районний суд прийшов до правильного висновку про те, що право власності позивача на зазначений вище житловий будинок підлягає захисту шляхом задоволення позовних вимог ОСОБА_4 у частині зобов'язання ОСОБА_2 не перешкоджати позивачу у користуванні житловим будинком, речами та земельною ділянкою за вищезазначеною адресою.

Крім того, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду із зустрічним позовом, по якому просили визнати за ними право власності на 2/6 частини у спадковому майні - вказаному будинку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, районний суд виходив з того, що фактично за ОСОБА_6 необхідно визнати право власності на ? частину вказаного майна, але ОСОБА_6 померла, а також районний суд виходив з того, що зазначений будинок не входить до складу спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_6

З таким висновком районного суду колегія суддів не погоджується, вважає його необґрунтованим, помилковим та здійсненим з грубим порушенням норм матеріального права.

Так, судами було встановлено, що право власності на вказаний будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_6

Отже, вказаний будинок є спільним майном подружжя, а ОСОБА_6 відповвідно є власником ? частини будинку згідно до норм Сімейного кодексу України.

Оскільки ОСОБА_6 померла після розірвання шлюбу з ОСОБА_4, то ОСОБА_4 не має права на спадщину після її смерті.

Натомість, діти спадкодавця ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають право на спадщину після смерті їх матері, як спадкоємці першої черги, зокрема, на ? частину вказаного житлового будинку, яка входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_6, набута нею за життя, який був спільним майном подружжя та належав подружжю ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в рівних частках.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Незважаючи на право позивачів за зустрічним позовом на прийняття спадщини після смерті їх матері, колегія суддів вважає, що вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 скористались своїм правом на прийняття спадщини у встановленому чинним законодавством порядку - звернулись у шестимісячний строк до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті їх матері.

Натомість, 07.10.2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з зустрічним позовом про визнання права власності на спадкове майно до спливу шестимісячного строку для звернення з відповідною заявою до нотаріальної контори для прийняття спадщини за законом та ще не отримали рішення нотаріуса відносно їх спадкових прав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити саме з цих підстав.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції: скасування рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та постановлення нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 309 ч. 1 п. 4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 3 листопада 2014 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

П.М. Черевко

В.О. Суворов

18.03.2015 року м. Одеса