АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4595/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Мальцев Д.О.
Доповідач: Кравець В.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.

при секретарі - Попандопало Ю.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Українська вітрова компанія» про визначення звільнення позивача з посади директора товариства незаконним, зобов'язання відповідача здійснити запис про звільнення на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, стягнення середньої заробітної плати, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення не отриманої винагороди та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2014 рокупозивач звернувся в суд із зазначеним позовом, в якому просив визнати пункт 4 та пункт 5 Угоди, в частині обмеження трудових прав відповідачем, про примирення від 30 липня 2014 року незаконними; визнати його звільнення 06.06.2013 року - незаконним; встановити його звільнення з посади директора ТОВ «Компані Дю Ван», правонаступником якого є ТОВ «Українська вітрова компанія», 30 серпня 2014 року; зобов'язати відповідача здійснити запис про звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України в зв'язку з ліквідацією Товариства; стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату з 07.06.2013р. по 30.08.2014 року - дату звернення до суду в розмірі 643 317,26 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в розмірі 2254,8 Євро, що становить 43 292,16 грн., не отриману винагороду в розмірі 15 000,0 Євро, що становить 288 000,0 грн. та моральну шкоду в сумі 50 000,0 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що його звільнення було проведено із суттєвими порушеннями норм трудового законодавства.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року - в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на те, що суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки не відповідають обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Крім того, в зв'язку з не оформленням належним чином звільнення з роботи він не може стати на облік в Центр зайнятості по цей час. З цієї ж причини пропущені строки для оформлення допомоги по безробіттю, на яку міг би розраховувати, зважаючи на його офіційну заробітну платню, та не може працевлаштуватися відповідно до своєї кваліфікації.

Зазначив, що він оформити сам трудову книжку не вправі, так як згідно твердження відповідача звільнений з посади ще 06.06.2013 року. Договір, в якому передбачена така дія, підписаний 30.07.2014 року. За цей час ТОВ «Компані Дю Ван» змінила свою назву, правонаступником стала ТОВ «Українська вітрова компанія», керівником якої є Святун Сергій Станіславович, ліквідатор.

Вказав на те, що незаконним звільненням, застосуванням всіляких перешкод, тиском та порушенням трудового законодавства відносно нього, порушенням конституційних прав йому завдано моральну шкоду, яку він оцінює у 50 000 грн.

В судовому засіданні представник позивача скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення у справі залишити без зміни.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з його недоведеності та необґрунтованості.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що позивач був прийнятий на роботу до ТОВ «Компані ДюВан» 02.05.2011p. та з ним укладено трудовий контракт.

Згідно із п. 8 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору передбачено умови, зазначені у контракті. Таким чином, при укладенні контракту закон надає право сторонам установлювати підвищену відповідальність особи й додаткові підстави для розірвання трудового договору - контракту.

Право сторін контракту передбачити підстави його розірвання не підлягає сумніву. Але контрактом можуть бути передбачені різні підстави його припинення.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 8 ст. 36 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Так, пунктом 8.2 трудового контракту передбачено, що директор несе перед товариством відповідальність у повному розмірі за збитки, завдані товариству внаслідок умисних дій, вчинених всупереч інтересам товариства, якщо такі дії виходять за межі його посадових обов'язків або вчиненні не при виконанні його трудових обов'язків.

Згідно пункту 9.2 контракту, він припиняє свою дію рішенням роботодавця у разі неналежного виконання директором своїх повноважень.

Відповідно до п.п.10.5.10, 11.9.1 та 11.10 статуту, встановлено обмеження щодо вчинення директором товариства угод. Зокрема, всі угоди та витрати розмір яких дорівнює чи перевищує суму 5000 Євро за офіційним курсом НБУ на день здійснення операції, мають бути попередньо погоджені Загальними Зборами Учасників.

Разом з тим, позивачем було укладено договір про надання юридичних послуг з ТОВ «Юридична спілка «Гарантія» від 03.12.2012р., де згідно актів про надані послуги, що були підставою для перерахування коштів, загальна сума наданих послуг склала 196500грн. що значно перевищує обмеження у 5000 Євро.

Рішенням загальних зборів від 06.06.2013р. позивача було звільнено із займаної посади.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду про достатність підстав для звільнення позивача із займаної посади у зв'язку з порушення ним положень статуту, а тому вимоги про визнання звільнення незаконним та зміну формулювання причини звільнення є безпідставними.

Згідно зі ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена ст. 117 КЗпП України.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

З метою врегулювання спірних питань, які виникли під час звільнення позивача із займаної посади, виплати компенсації, 30 липня 2014 року між позивачем відповідачем було укладено угоду про примирення.

Згідно до розрахунково-платіжної відомості № НЗП-000009 за червень 2013р. позивачу було виплачено заробітну плату за 6 днів червня 2013року у розмірі 7830,33 грн.; компенсацію за невикористану щорічну відпустку - 424 55,55 грн.; заробітну плату за попередній період у розмірі 19 010,09 грн., а всього 693 16,30 грн. Крім цього, відповідно до п. 2.4.3 укладеної угоди про примирення, позивачу було додатково виплачено компенсацію у розмірі 70 719 грн.

Отже, при звільненні позивачем було проведені всі розрахунки, а вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 07.06.2013р. по 30.08.2014р. у сумі 643317,26 грн. є безпідставною, оскільки ОСОБА_1 був звільнений законно.

Вірним є висновок суду про відмову у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача винагороди у розмірі 15 000,00 Євро, оскільки така за своєю правовою природою є винагородою за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці та може бути сплачена на розсуд учасників товариства, і не є обов'язковим платежем.

Згідно вимог ст.23 ч.1,2 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору (статті 3, 4, 1,31 ЦПК України).

Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи, висновок суду про стягнення грошового еквівалента моральної шкоди є правильним.

Таким чином, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, а має самостійне юридичне значення.

Судова колегія також погоджується з відмовою у стягненні моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1 не зазначено, в чому полягає вина відповідача, якими неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяна шкода, з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру її відшкодування.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді скаржник не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2015 року в справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді