Провадження № 22-ц/773/441/15 Категорія: 2 Доповідач: Лівандовська-Кочура Т.В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді - Лівандовської-Кочури Т.В.,

суддів - Веремчук Л.М., Овсієнка А.А.

при секретарі -Черняк О.В.

з участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_4 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом та просила визнати за нею право власності на ? частину приміщення стоматологічного кабінету за адресою: АДРЕСА_1, що є наслідком реконструкції частини вбудованого приміщення торгового підприємства гастроном «Відродження».

В ході розгляду даної справи представником відповідача заявлено клопотання про закриття провадження у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2015 року в задоволенні вказаного клопотання було відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати ухвалу суду першої інстанції через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та постановити нову ухвалу, якою провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на майно закрити.

Клопотання про відмову у закритті провадження суд першої інстанції мотивував тим, що із розглядуваним позовом позивач звернулась до суду, покликаючись на норми Закону України «Про власність», які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, тоді як попередній позов був поданий із застосуванням норм Сімейного кодексу України.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, з огляду на наступне.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв'язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Перелік підстав для закриття провадження у справі є вичерпним та визначений ст. 205 ЦПК України.

Так, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Закриття провадження у справі у цьому випадку можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

До елементів (складових частин) позову належать його предмет, підстава та зміст. Вони обов'язково повинні бути відображені в позовній заяві.

Предмет позову - це частина позову, яка становить матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд повинен ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію. Предмет позову характеризується певним змістом, а в багатьох випадках - і окремим об'єктом.

Підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК) і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування (п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України).

Підставу позову не можна змішувати з нормами права, на які посилається позивач. Зазначений висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду України, який зазначав, що підставами позову, які згідно зі ст. 31 ЦПК України може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може змінити, якщо її дія не поширюється на ці правовідносини.

Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

Зі змісту рішення Луцького міськрайойнного суду Волинської області від 04 вересня 2014 року вбачається, що в листопаді 2013 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та просила визнати за нею право власності на ? частину приміщення стоматологічного кабінету за адресою: АДРЕСА_1, автомобіль «Мерседес-Бенц» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 130 000 грн., поділити грошові кошти в розмірі 169 895 грн., шляхом стягнення з відповідача на її користь 79 895 грн. Визнати за відповідачем ОСОБА_4 право власності на ? частину приміщення стоматологічного кабінету за адресою: АДРЕСА_1, автомобіль «Мерседес-Бенц» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 вартістю 50 000 грн.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 07 листопада 2014 року вищезгадане рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Проведено поділ майна подружжя наступним чином. Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль «Мерседес-Бенц» 320 SE, 1998 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_4 вартістю 156 840 грн. Визнано за ОСОБА_4 право власності на автомобіль «Мерседес-Бенц» 126, 1985 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2, номер кузова НОМЕР_3 вартістю 71 490 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 різницю у вартості виділеного у власність майна в сумі 42 675 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Водночас, відмову у задоволенні вимоги про визнання за позивачем права власності на ? частину приміщення стоматологічного кабінету за адресою: АДРЕСА_1, суд апеляційної інстанції мотивував тим, що не можна визнати правильним застосування судом норм ЦК України 2003 року та статтей 60, 61, 63, 65, 68-71 СК України для визнання за позивачем права власності на половину придбаної частини приміщення гастроному, переобладнаного в стоматологічний кабінет, набутого до 01 січня 2004 року, без встановлення факту створення сторонами спільної часткової власності на квартиру та визначення ступеня участі в цьому позивача працею й коштами.

Зі змісту заявленого позову вбачається, що предметом позову є приміщення стоматологічного кабінету за адресою: АДРЕСА_1, на яке позивач ОСОБА_1 просить визнати за нею право власності із застосуванням положень Закону України «Про власність», які діяли на момент виникнення спірних правовідносин, тобто зазначений позов поданий із урахуванням роз'яснень наданих апеляційним судом.

Отже, підстави та предмет позову, який розглянутий судом першої інстанції 04 вересня 2014 року та в позові від 16 грудня 2014 року, різняться.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні клопотання про закриття провадження у справі є правильним.

Згідно з п. 1 ст. 312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Таким чином, апеляційну скаргу позивача слід відхилити з огляду на безпідставність її доводів, а оскаржувану ухвалу залишити без змін, як таку, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02 лютого 2015 року у даній справі залишити бз змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді