Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 310/435/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Парій О.В.
Провадження № 22-ц/778/6273/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«09» грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

ОСОБА_2

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство безпеки «Легіон»

на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2015 року по справі

за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство безпеки «Легіон» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнював, до ТОВ «Агенство безпеки «Легіон» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування вимог зазначив, що з 16 травня 2013 року по 28 листопада 2014 року працював охоронцем в ТОВ «Агенство безпеки «Легіон» та здійснював охорону адміністративної будівлі ПАТ «Укртелеком» в м.Бердянськ. Графік роботи становив - сутки роботи, троє суток відпочинку.

Отримував заробітну плату нижче мінімальної, розмір якої встановлений законодавством. В період з 16.05.13 року по 30.11.13 року заробітна плата мала бути 1147,00 грн. х 6,5 міс. = 7455,50 грн.; з 01.12.13 р. по 28.11.14 р. - 1218,00 грн. х 12 міс. = 14616,00 грн., що разом становить 22071,50 грн. Фактично ним отримано за вказаний період 11209,06 грн. Різниця становить 10861,54 грн.

Крім цього, за час роботи йому не було надано дні щорічної відпустки. Грошова компенсація за невикористану відпустку при звільненні йому не сплачена. Вказує, що за 19 місяців роботи компенсація має становити 1218,00 грн. : 12 міс. * 19 міс. = 1928,50 грн.

Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні просить стягнути виходячи із мінімальної заробітної плати, встановленої в розмірі 1218,00 грн. за період з 28 листопада 2014 року по 27 квітня 2015 року в розмірі 1218,00 х 5 = 6090,00 грн.

Виплата заробітної плати в розмірі, меншому за встановлений розмір мінімальної заробітної плати, а також її виплата з порушеннями, ставили його в край важкий матеріальний стан. Звернення до правоохоронних органів та контролюючих інстанцій відволікало його від нормального способу життя, спричиняло моральні страждання, призводило до скандалів з близькими та знайомими. Внаслідок переживань порушився сон. Моральну шкоду оцінює в розмірі 10000,00 грн.

На підставі зазначеного остаточно просив стягнути з відповідача на його користь: невиплачену заробітну плату в розмірі 10861,54 грн.; компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 1928,50 грн.; середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за п'ять місяців в розмірі 6090,00 грн.; моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Агенство безпеки «Легіон» на користь ОСОБА_3 заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в розмірі 1153 гривні 54 копійки, компенсацію за невикористані 37 днів відпустки в розмірі 927 гривень 22 копійки, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 29 листопада 2014 року по 07 серпня 2015 року за 8 місяців 5 робочих днів в розмірі 5604 гривні 94 копійки, моральну шкоду в розмірі 1000 гривень 00 копійок, всього 8685 гривень 70 копійок.

Стягнуто з ТОВ «Агенство безпеки «Легіон» на користь держави судовий збір в розмірі 243 гривні 60 копійок.

Ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 вересня 2015 року заяву ТОВ «Агенство безпеки «Легіон» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ТОВ «Агенство безпеки «Легіон».

В апеляційній скарзі ТОВ «Агенство безпеки «Легіон», посилаючись на неповне з'ясування судом обставин стосовно відсутності можливості виплати передбачених сум через відмову ОСОБА_3 від їх отримання, неналежну оцінку доказів, просить скасувати рішення суду та відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову.

Товариству «Агенство безпеки «Легіон» повістка вручена 30.11.2015 р., ТОВ «Агенство безпеки «Легіон» надіслало заяву про розгляд справи за їх відсутності.

ОСОБА_3 отримав повістку 24.11.2015 р. Подав заперечення на апеляційну скаргу та заяву про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

ОСОБА_3 рішення суду не оскаржує.

Доводи ТОВ «Агенство безпеки «Легіон» про необґрунтованість та незаконність рішення суду є безпідставними, виходячи з наступних обставин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як передбачено ст. 83 КЗпП Українии, ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ТОВ «Агенство безпеки «Легіон», був звільнений з роботи наказом №92-к від 28 листопада 2014 р. на підставі ч.2 ст.36 КЗпП України ( а.с.7). На день звільнення позивачеві не виплачено заробітну плату у сумі 1153,54 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 927,22 грн. Зазначені обставини доводами скарги не спростовуються.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки відповідач не провів із звільненим працівником повний розрахунок у день звільнення або не пізніше наступного дня, якщо працівник не працював у день звільнення, наявні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Жодна із сторін не оспорює розмір заборгованості та наведені судом у рішенні розрахунки.

Згідно ст.cт.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Закон передбачає презумпцію вини власника або уповноваженого ним органу у несвоєчасному розрахунку при звільненні.

Отже, саме відповідач повинен довести відсутність вини у затримці розрахунку з працівником, який звільнився з роботи.

Відсутність такої вини має бути доведена відповідачем з дотриманням вимог ст.ст.57,58,59, 60 ЦПК України та не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги про те, що невиплата заробітної плати мала місце через відмову ОСОБА_3 в отриманні належних йому коштів, і суд безпідставно не прийняв надані докази, є такими, що не відповідають обставинам справи.

Ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що він намагався провести з ОСОБА_3 відповідні розрахунки, натомість відповідач ухилявся від отримання належних йому сум.

Направлені листи ОСОБА_3І з вимогою з'явитися для отримання розрахунку у відділ кадрів ТОВ «Агенство безпеки «Легіон» у м. Донецьк, на які відповідач посилався під час розгляду справи та зазначає про це в апеляційній скарзі, обґрунтовано судом не прийняті в якості доказів ухилення ОСОБА_3 від отримання належних йому коштів.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини - головним обов'язком держави.

Статтею 1 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» встановлено, що районом проведення антитерористичної операції є визначені керівництвом антитерористичної операції ділянки місцевості або акваторії, транспортні засоби, будівлі, споруди, приміщення та території чи акваторії, що прилягають до них і в межах яких проводиться зазначена операція.

Відповідно до статей 10, 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція проводиться лише за наявності реальної загрози життю і безпеці громадян, інтересам суспільства або держави у разі, якщо усунення цієї загрози іншими способами є неможливим. Рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України за письмовим дозволом Голови Служби безпеки України або керівником координаційної групи відповідного регіонального органу Служби безпеки України за письмовим дозволом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим з Головою Служби безпеки України. Про рішення щодо проведення антитерористичної операції негайно інформується Президент України.

Частиною 7 статті 4 вказаного Закону передбачено, що координацію діяльності суб'єктів, які залучаються до боротьби з тероризмом, здійснює Антитерористичний центр при Службі безпеки України.

Статтею 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що періодом проведення антитерористичної операції визначено час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про введення в дію Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14.04.2014 р. № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до рішення РНБО України від 13.04.2014р., уведеного в дію Указом Президента України від 14.04.2014 р. № 405/2014, Антитерористичним центром при Службі Безпеки України, видано наказ від 07.10.2014 р. №33/6/а Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення, згідно якого визначено районом проведення антитерористичної операції Донецьку та Луганську області з 07.04.2014 р.

Отже, проведення антитерористичної операції на території Донецької області, в тому числі і в м. Донецьк, з 07.04.2014р. визначено компетентним органом у сфері боротьби з тероризмом.

Місто Донецьк входить до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження (розпорядження КМУ №1085-р від 07.11.2014 року зі змінами, внесеними Розпорядженням КМУ від 18.02.2015 року № 128-р).

Позивача було звільнено 28 листопада 2014 року, і вимога зявитися до м.Донецьк під час наявності реальної загрози життю і безпеці громадян є неправомірною. До того ж, слід зазначити, що листи з вимогою з'явитися для отримання розрахунку у відділ кадрів ТОВ «Агенство безпеки «Легіон» у м.Донецьк направлені ОСОБА_3І 01.12.2014 р., 23.12.2014 р., 25.12.2014 р. Проте, як сам відповідач зазначав в запереченнях на позов, ТОВ «Агенство безпеки «Легіон» за адресою м.Донецьк, бул. Пушкіна 27 знаходилося до грудня 2014 р.,а через події на сході країни змінило місце знаходження на м.Кіровоград.

Виходячи зі змісту ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується особисто працівникові за місцем роботи або за його заявою через банківські установи.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, працюючи в ТОВ «Агенство безпеки «Легіон» охоронником, функціональні обовязки виконував у м.Бердянську по охороні адміністративної будівлі ПАТ «Укртелеком» у м.Бердянськ ул.Мазіна 19/59. Постійним місцем проживання ОСОБА_3 є теж м.Бердянськ. Під час його роботи заробітна плата через касу у м.Донецьк за місцем знаходження ТОВ «Агенство безпеки «Легіон», не виплачувалася, ОСОБА_4 отримував заробітну плату шляхом зарахування відповідних сум на зарплатний картковий рахунок, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк». Доказів перерахування коштів в день звільнення на зарплатний картковий рахунок позивача відповідач не надав. В наступному ОСОБА_3І неодноразово подавав заяви провести розрахунок з ним і перерахувати кошти на картку.

Отже, при наявності реальної загрози життю і безпеці громадян вимога ТОВ «Агенство безпеки «Легіон» до ОСОБА_3 зявитися до м.Донецьк для розрахунку є неправомірною, суперечить ст. 24 Закону України «Про оплату праці» і є намаганням відповідача уникнути відповідальності за невиконання обовязку, покладеного на нього ст.116 КЗпП України.

На час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій заборгованість із заробітної плати відповідач ОСОБА_3 не виплатив .

Отже, оскільки в порушення вимог ч.7 ст. 43 Конституції України, ст. 116 КЗпП України відповідач своєчасно не здійснив розрахунок з працівником, суд обґрунтовано застосував наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, в виді стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення рішення.

Доводи апеляційної скарги про недоведеність заподіяння моральної шкоди є безпідставними.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд обґрунтовано визнав, що порушенням законних прав на своєчасне отримання оплати за працю та виплату всіх належних сум працівнику при його звільненні була спричинена ОСОБА_3 моральна шкода і позивач має право на її відшкодування від відповідача у відповідності до ст.237-1 КЗпП України.

При визначенні розміру моральної шкоди у сумі 1000 грн. суд врахував характер правопорушення, обсяг моральних страждань, керувався засадами розумності, виваженості та справедливості. Зважаючи на сутність моральної шкоди, будь-який її розмір має суто умовний вираз. Оцінку дослідженим у судовому засіданні доказам суд першої інстанції дав за правилами ст.212 ЦПК України, і у відповідності до вимог ст.ст.212, 303 ЦПК України не має підстав для переоцінки доказів.

Суд відповідно до вимог ст.212ЦПК України повно і всебічно дослідив матеріали справи, надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, правильно визначив характер правовідносин, вірно застосовував закон, що їх регулює.

Доводи скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права, яке призвело чи могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агенство безпеки «Легіон» відхилити.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 07 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: