Справа № 489/1284/15-ц
Номер провадження 2/489/1167/15
Ухвала

Іменем України

10 березня 2015 року місто ОСОБА_1

Суддя Ленінського районного суду м. Миколаєва Кокорєв В. В., розглянувши заяву ОСОБА_2, ОСОБА_3 про забезпечення позову,

встановив

Позивачі звернулись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання права власності на 1/2 частку квартири. В обґрунтування вимог вказують на те, що квартира АДРЕСА_1 (далі-спірна квартира) була придбана за спільні кошти ОСОБА_2, ОСОБА_4 та оформлено квартиру було на ОСОБА_1 Потім ОСОБА_1 подарувала квартиру сину ОСОБА_4, а він у 2003 без дозволу органу опіки та піклування, всупереч інтересам неповнолітнього (на той момент) ОСОБА_3 подарував спірну квартиру ОСОБА_5

В пункті 2 своєї позовної заяви позивачі просили суд накласти арешт на спірну квартиру, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити виконання майбутнього рішення суду.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про те, що в задоволенні заяви слід відмовити виходячи з такого.

Відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. п. 4, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову № 9 від 22.12.2006, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов'язані матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необґрунтованими.

Одним із видів забезпечення позову відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України є накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Позивачі заявляють вимоги про визнання недійсним договору дарування квартири від 16.05.2003, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та просять визнати право власності на 1/2 частку квартири. Натомість, у випадку визнання договору недійсним сторони повертаються у стан, що передував укладенню договору, тобто може бути відновлено право власності ОСОБА_4 набуте за договором дарування від 09 квітня 1992 року , а вказаний договір позивачі не просять визнати недійсним.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Враховуючи, що позивачами не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду за вказаними позивачами вимогами, суд вважає, що застосування такого виду забезпечення позову як арешт спірної квартири, є безпідставним.

Керуючись ст.ст. 151, 152, 153 ЦПК України, суддя

ухвалив

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2, ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалу може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подання апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя В. В. Кокорєв