АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/7016/15 Головуючий 1 інст. Лазарєв А.В.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м.Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кружиліної О.А.

суддів Кіся П.В., Макарова Г.О.

за участю секретарів Сементовської О.М., Шалімової Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2015 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання договору міни удаваним правочином та визнання права власності на частину житлового будинку, -

в с т а н о в и в:

24 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати договір міни від 20 жовтня 2014 року про обмін належних йому 47/100 частин житлового будинку № 29 по вул. Самодіяльній в м.Харкові на витвір мистецтва авторську роботу автора ОСОБА_6 «В сосновом лесу» з доплатою у сумі, еквівалентній 4300 доларів США, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі приватним нотаріусом ХМНО) ОСОБА_3, реєстровий № 1910, укладений між ним та ОСОБА_1, удаваним правочином.

Застосувати наслідки удаваного правочину та визнати договір міни від 20 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, реєстровий № 1910, укладений між ним та ОСОБА_1, договором позики грошових коштів.

Визнати за ним право власності на 47/100 частин житлового будинку № 29 по вул.Самодіяльній в м.Харкові загальною площею 127,3 кв.м., житловою площею 78,4 кв.м., який належав йому на підставі договору купівлі-продажу від 30.08.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 реєстровий № 4025.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому на праві приватної власності належить 47/100 частин житлового будинку № 29 по вул. Самодіяльній в м. Харкові. У вказаному будинку мешкає його родина, іншого житла вони не мають.

В жовтні 2014 року йому потрібні були грошові кошти. В газеті «Премєр» вони з дружиною натрапила на оголошення ОСОБА_1 та її чоловіка про надання грошових коштів в кредит. Після телефонної розмови вони зустрілися та домовилися про умови договору. Так, подружжя ОСОБА_1 передавало його родині грошові кошти у сумі 2 500 доларів США строком на 1 рік, до 20.10.2015 року. За домовленістю грошова сума, яку вони мали повернути позикодавцям, разом з відсотками складала 4 300 доларів США. Кожен місяць 20 числа вони повинні були передавати у присутності нотаріуса грошову суму еквівалентну 130 доларам США.

20 жовтня 2014 року він та дружина зявилися за вказаною їм відповідачем адресою, отримали грошові кошти у сумі 2 500 доларів США та підписали підготовлені нотаріусом документи. Їм пояснили, що нотаріус оформив договір займу на вигідних для сторін умовах особливим способом, вказавши його як договір міни, але це не може бути приводом для їх хвилювання. Окрім того, у них забрали правовстановлюючі документи на частину житлового будинку, а їм передали картину невеликого розміру та попросили зберігати її у себе до закінчення строку дії договору.

В середині листопада 2014 року вказаний договір міни був знайдений його дочкою вдома і вона пояснила йому, що виходячи зі змісту договору, вони обміняли картину та гроші в сумі 4 300 доларів США на належну їм частину будинку.

Вважає договір міни від 20 жовтня 2014 року недійсним, оскільки його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі, зміст правочину суперечить законам України, угода міни не була направлена на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею.

Крім того, договір міни є удаваним правочином і мав на меті приховування іншого правочину, а саме договору позики.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 01 вересня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано договір міни від 20 жовтня 2014 року про обмін належних ОСОБА_2 47/100 частин житлового будинку № 29 по вул. Самодіяльній в м.Харкові на витвір мистецтва авторську роботу автора ОСОБА_6 «В сосновом лесу» з доплатою у сумі, еквівалентній 4 300 доларів США, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, р.№1910, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, удаваним правочином.

Застосовано наслідки удаваного правочину та визнано договір міни від 20 жовтня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3, р.№1910, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, договором позики грошових коштів.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 47/100 частин житлового будинку № 29 по вул.Самодіяльній в м.Харкові загальною площею 127,3 кв.м., житловою площею 78,4 кв.м., який належав ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 30.082013 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7, р.№4025.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, неповне зясування судом обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з положень статей 235, 715 ЦК України та вважав, що вказаний договір міни є удаваним правочином, оскільки мав на меті приховування іншого правочину договору позики.

Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, оскільки його зроблено із неповним зясуванням обставин справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Згідно зі статтями 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4)яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає із наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір міни про обмін належних ОСОБА_2 47/100 частин житлового будинку № 29 по вул. Самодіяльній в м.Харкові на витвір мистецтва авторську роботу автора ОСОБА_6 «В сосновом лесу» з доплатою у сумі, еквівалентній 4300 доларів США, який був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, реєстровий № 191 ( а.с. 10).

24 листопада 2014 року, майже через місяць після укладання договору, позивач звернувся до суду з позовом.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 посилався на те, що в силу вимог статті 235 ЦК України, укладений 20 жовтня 2014 року договір міни між ним та ОСОБА_8 має ознаки удаваного правочину. При укладанні договору його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі, угода міни не була направлена на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею, що згідно статей 203, 215 ЦК України є підставами для визнання угоди недійсною.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першої третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Згідно частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Невідповідність між дійсним бажанням (волею) та його зовнішнім проявом (волевиявленням) є підставою для визнання судом такого правочину недійсним.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У пункті 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» міститься розяснення щодо застосування положень статті 235 ЦК України, де зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права і обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норми, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до частини 3 статті 10 та статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених, статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З тесту договору, який підписаний сторонами, вбачається, що при укладанні договору міни сторони діяли свідомо і добровільно, на власний розсуд, без збігу тяжких обставин, без будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не порушуючи права третіх осіб, бажаючи реального настання правових насідків обумовлених договором, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених договором, розуміючи значення, умови правочину та його правові наслідки, діючи без впливу обману, він не є фіктивним чи удаваним.

Згідно з пунктом 5 договору, дружина ОСОБА_2 надала згоду на укладання цього договору.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що ОСОБА_1 в день укладання договору зареєструвала право власності на 47/100 частин житлового будинку № 29 по вул.Самодіяльній в м.Харкові ( а.с. 9).

Отже, доказів про те, що 20 жовтня 2014 року укладаючи договір міни ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мали на меті приховати інший правочин, а саме договір позики, матеріали справи не містять.

Не надано таких доказів і в суді апеляційної інстанції.

Та обставина, що після укладання договору міни позивач і члени його сімї залишилися проживати у житловому будинку і не знялися з реєстраційного обліку не свідчать про те, що при укладанні договору волевиявлення ОСОБА_2 не було вільним та не відповідало його волі і угода міни не була направлена на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею. Не свідчить також і висновок експертного мистецтвознавчого дослідження № 4712 від 20.05.2015 року.

Враховуючи зазначені обставини, виходячи з аналізу норм матеріального та процесуального права, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до висновку, що позивачем не надано суду доказів про те, що мили місце ті обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги.

Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 307 ЦПК України апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення по суті позовних вимог, яким відмовляє ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст. ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 235 ЦК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 01 вересня 2015 року скасувати і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Касаційна скарга на рішення апеляційного суду може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.А. Кружиліна

Судді П.В. Кісь

ОСОБА_9