Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" листопада 2015 р.

Суворовський районний суд міста Одеси, в складі:

головуючого судді Малиновського О.М.

при секретарі Шевчук М.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 15, в місті Одеса, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариство «ОСОБА_2 ОСОБА_3», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів недійсним,-

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами в яких просить визнати недійсними:

договір кредиту № 14/0054/74/74610 від 14.05.2007р., укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3»;

нотаріально посвідчений договір іпотеки, укладений 14.05.2007р., укладений між ОСОБА_1 та ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3»;

договір поруки від 14.05.2007р. №14/0054/74/74610/1 від 14.05.2007р., укладений між ОСОБА_4 та ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3»;

договір поруки № 14/0054/74/74610/2 від 14.05.2007р., укладений між ОСОБА_3 та ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3».

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 послався на порушення з боку ПАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» (далі за текстом ОСОБА_2), під час укладання договору кредиту, Закону України «Про захист прав споживача» №1023-ХІІ від 12.05.1991р. , зокрема ч.1,2,4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п.п. 2.1., 3.1., Постанови НБУ №168 від 10.05.2007р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та скупну вартість кредиту» в частині ненадання йому, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладанням кредитного договору. Також на думку позивача з боку ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» були допущені несправедливі умови договору в частині визначення страхової компанії, з якою він був зобовязаний укладати страхові договори, що примушуванням обрати лише одну страхову компанію, а відтак є порушенням п.п.3,4 ч.3 ст. 18 Закону України «1023-ХІІ. Посилаючись на зазначені обставини та ч.1 ст.203, ст. 215 ЦК України, а також вказуючи, що договори іпотеки, поруки є похідними від договору кредиту, який слід визнати недійсним, то і вказані договори також підлягають визнанню недійсними.Дані обставини стали підставою для звернення до суду.

Представник позивача в судовому засіданні предявлені позовні вимоги підтримав, просить задовольнити.

Представник Банку в судовому засіданні предявлені позовні вимоги не визнав в повному обсязі, зазначивши, що з боку Банку права та охоронювані законом інтереси при укладанні договору кредиту не порушувалися. Посилаючись на пропущення позивачем строку позовної давності, просить застосувати наслідки його пропущення.

Представник ОСОБА_4 ОСОБА_6 предявлені позовні вимоги визнала в повному обсязі. Ухвалою суду у прийнятті визнання позову було відмовлено, оскільки таке визнання суперечить закону.

ОСОБА_3 у судове засідання не зявилася без поважних на те причин. Обґрунтованої заяви про відкладання розгляду справи не вносила. Про час та місце розгляду справи була сповіщена належними чином, про що свідчить поштове повідомлення.

Суд, заслухавши представників сторін, вивчивши представлені з боку сторін докази, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, прийшов до наступного висновку.

Згідно п. 23 ст. 1 Закону України №1023-ХІІ, споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Згідно з п. 22 ст.1 Закону, споживач - фізична особа. Яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

В ч.1 ст. 11 Закону зазначається, що Договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Закон України №1023-ХІІ гарантує споживачам кредитних послуг ряд гарантій. Зокрема, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону, споживачі мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону, продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію.

Згідно п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону, перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача, тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.

Той самий обов'язок банку повідомити споживача про сукупну вартість кредиту зазначений і у п. «в» ч. 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою НБУ №168 від 10.05.2007 р.

Згідно ч. 1 ст. 15 Закону, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація про продукцію повинна містити: дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції (п.6 ч.1).

Згідно ч. 2 ст. 15 Закону, інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Частина 3 вказаної статті встановлює, що продавець (виконавець), який реалізує продукцію, повинен обов'язково зазначати ціну кожної одиниці такої продукції або однієї категорії продукції та ціну однієї стандартної одиниці цієї продукції. Написи щодо ціни реалізації продукції мають бути чіткими і простими для розуміння. Ціна продукції повинна включати в себе всі податки та неподаткові платежі, які відповідно до законодавства сплачуються споживачем під час придбання відповідної продукції.

Ціна є одним із визначальних критеріїв для здійснення споживачем свідомого вибору. Ціна товару (послуги) та термін дії Договору є істотними умовами будь-якого договору, а тому мають погоджуватися сторонами, їх зміна в односторонньому порядку є недопустимою.

Матеріалами справи встановлено, що 14.05.2007р. між ВАТ «ОСОБА_2 ОСОБА_3» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 14/0054/74/74610на положеннях та умовах визначених у договорі, зокрема п.1. договору ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді не відновленої кредитної лінії з лімітом 330 068,00 доларів США, та зобовязався належним чином використати кредит, повернути його в строк до 14.05.2025р., сплативши за його користування проценти в розмірі 13,25% річних (п.2 договору). Згідно п. 2 договору, кредит було отримано на придбання нерухомого майна.

Умовами договору було визначено, що погашення кредиту здійснюється шляхом здійснення фіксованих рівних платежів (ануїтет ний платіж) протягом всього строку дії цього договору згідно графіку погашення кредиту, додаток 2 до договору, який суду з боку сторін представлений не був. За рахунок кожного ануїтетного платежу здійснюється погашення щомісячних процентів за користування кредитом та погашення частини кредиту. Ануїтетний платіж розраховується таким чином, щоб всі щомісячні ануїтетні платежі при фіксованій процентній ставці були рівними на весь період дії договору.

Факт укладання кредитного договору та отримання ОСОБА_1 зазначеної вище кредитної суми представниками стороні в судовому засіданні був визнаний, а відтак в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України, доказуванню не підлягає.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, підписуючи договір та власноруч зазначаючи на оборотній стороні а.с.5 кредитного договору про те, що ОСОБА_1 зрозумілі умови та правові наслідки укладеного кредитного договору, в якому були визначені всі істотні умови (сторони, предмет, ціна, строки), фактично розумів та/або повинен був передбачувати всі можливі ризики отримання кредитних грошових коштів. Тобто,вказані вище умови кредитування були вільним волевиявленням позивача.

З метою забезпечення належного виконання прийнятого кредитного зобовязання, ОСОБА_1 14.05.2007р. уклав з Банком іпотечний договір, за умовами якого передав в іпотеку домоволодіння №38, по вулиці Конноармійській, в м. Одесі.

Договорами поруки від 14.05.2007р. ОСОБА_4, ОСОБА_3 як поручителі, прийняли на себе зобовязання перед позивачем по справі за належне виконання прийнятих на себе зобовязань ОСОБА_1 по кредитному договору № 14/0054/74/74610 від 14.05.2007р. в повному обсязі. Додатково зазначеними договорами була встановлена солідарна відповідальність боржника і поручителів перед кредитором, що відповідає вимогам ч.2 ст. 554 ЦК України.

Зі змісту статей 10,60 ЦПК України убачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Одним із видів доказів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, є письмові докази, які, як правило подаються в оригіналі, якими є будь-які документи , акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи (ст.64 ЦПК України).

Згідно ст. 131 ЦПК України сторони зобовязані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті.

Разом з тим, з боку позивача суду представлені лише копії договору кредиту, договору іпотеки та договорів поруки. Будь-яких інших належних, достатніх та допустимих доказів в обґрунтування предявлених позовних вимог з боку ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_7 суду не представлено та з цього приводу не заявлялося ні яких клопотань.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що предявлені позовні вимоги є безпідставні, не доведені та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Крім того, слід зазначити, що позивачем був пропущений строк позовної давності в частині заявлених вимог про визнання недійсним договору кредиту, іпотеки, поруки, з наступних підстав.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Спеціальна позовна давність щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) встановлюється тривалістю в один рік.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

Таким чином, у разі порушення кредитором прав та охоронюваних законом інтересів позичальника, а саме недотримання вимог Закону України «Про захист прав споживачів», позовна давність за вимогами останнього про визнання договорів недійсними повинна обчислюватися з дня укладання оспорюваних договорів. На підставі зазначених обставин суд відхиляє та не приймає до уваги посилання представника позивача не те, що строк позовної давності позивачем не пропущений в звязку з дійсністю договору кредиту до 2025 року.

У виниклих між сторонами правовідносинах в частині визнання договорів недійсними строк позовної давності складає три роки.

Як убачається з представлених суду договорів, такі були укладені 14.05.2007р. З даними позовними вимогами ОСОБА_1 звернувся до суду 10.09.2015р., про що свідчить відмітка на позовній заяві вхідної кореспонденції суду. Тобто, позивач звернувся до суду з пропуском визначеного законом трьохрічного строку.

Таким чином встановлені у судовому засіданні фактичні обставини вказують на пропущення позивачем строку позовної давності, що вказує на обґрунтованість заяви представника Банку про застосування наслідків пропущення строків позовної давності , а як наслідок на підставу для відмови в задоволенні предявлених позовних вимог.

Разом з тим, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити в звязку з недоведеністю предявлених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 10,11,57,64,209,212, 214,215,218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариство «ОСОБА_2 ОСОБА_3», ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договорів недійсним залишити без задоволення в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області, через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дняоголошення рішення суду, а ОСОБА_3 з в тому ж порядку з дня отримання копії рішення суду.

Суддя