Ухвала

іменем україни

09 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Коротуна В.М., Маляренка А.В.,

Парінової І.К., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк», треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсним кредитного договору та договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 21 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з указаним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що на підставі кредитного договору від 07 квітня 2008 року № 86/СЖ-006.08.2 відповідач ОСОБА_3 отримав 40 тис. доларів США із терміном повернення до 07 квітня 2011 року під 17 % річних, а з 13 жовтня 2008 року - під 18 %. На забезпечення виконання взятих позичальником за кредитним договором зобов'язань 07 квітня 2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останні передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з невиконанням позичальником належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань утворилася заборгованість, яка станом на 27 листопада 2012 року становить 39 942,44 доларів США - за тілом кредиту, 5 034 грн 90 коп. - за процентами, 341 980 грн - пеня. Тому ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану суму заборгованості, у рахунок якої звернути стягнення на предмет іпотеки.

Не погоджуючись із позовом ПАТ «Родовід Банк», ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання недійсними вищевказаних кредитного договору та договору іпотеки із тих підстав, що він цих договорів не підписував, крім того, відсутні оригінали документів, на підставі яких одержані грошові кошти, та кредитний договір не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 грудня 2014 року у задоволенні первісного позову ПАТ «Родовід Банк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 07 квітня 2008 року № 86/СЖ-006.08.2, укладений між ВАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3

Визнано недійсним договір від 25 квітня 2008 року про внесення змін до кредитного договору від 07 квітня 2008 року № 86/СЖ-006.08.2.

Визнано недійсною додаткову угоду від 13 жовтня 2008 року до кредитного договору від 07 квітня 2008 року № 86/СЖ-006.08.2.

Визнано недійсним договір іпотеки від 07 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В. та зареєстрований у реєстрі за № 2012.

Зобов'язано приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Дуднік І.В. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження предмета іпотеки, а саме: квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Київської області від 21 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалено нове рішення, яким первісний позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 07 квітня 2008 року № 86/СЖ-006.08.2 у розмірі 44 977,34 доларів США, що еквівалентно 3 414 980 грн, з яких: 5 034,90 доларів США - нараховані проценти; 3 064 895 грн 26 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 332 655 грн 38 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами; три проценти річних від суми простроченого кредиту у сумі 157 120 грн 52 коп.; три проценти річних від суми прострочених процентів у сумі 1 708 грн 84 коп., та у рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 яка належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_5, шляхом проведення публічних торгів.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Проте рішення суду апеляційної інстанції в цілому зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ПАТ «Родовід Банк» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, як зазначив суд, позичальник цього договору не підписував, відсутні оригінали документів, на підставі яких одержані грошові кошти, тому договір підлягає визнанню недійсним, а позов банку про стягнення кредитної заборгованості - залишенню без задоволення.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд, та переглядаючи справу в апеляційному порядку, правильно виходив із того, що відповідно до кредитного договору ОСОБА_3 отримав від банку кредит, розмір якого та факт його одержання ним не заперечувалися і такі обставини відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України звільняються від доказування.

При цьому суд правильно врахував пояснення ОСОБА_3 про те, що до суду із зустрічним позовом він звернувся у зв'язку зі зміною економічної ситуації у країні; факт одержання грошових коштів, розмір яких не оспорюється, визнано й іпотекодавцями; починаючи із моменту виникнення між сторонами договірних відносин умови договору позичальником виконувалися, що, як правильно зазначив апеляційний суд, спростовує зазначені ОСОБА_3 підстави для визнання оспорюваного договору недійсним із підстав, передбачених ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

За таких обставин апеляційний суд дійшов правильного висновку про доведеність факту одержання позичальником грошових коштів на визначених між сторонам умовах та виходячи із цього - обґрунтованість первісного позову банку та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 підлягає залишенню без змін відповідно до ст. 337 ЦПК України.

Однак резолютивна частина рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення первісного позову ПАТ «Родовід Банк» не відповідає нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Так, згідно з ч. 1 ст. 38 Закону «Про іпотеку», якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Частиною 5 вищеназваної статті установлено, що дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Водночас у ч. 6 ст. 38 Закону «Про іпотеку» закріплено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Частинами 1, 2 ст. 43 Закону України «Про іпотеку» установлено, що прилюдні торги проводяться в двомісячний строк з дня одержання організатором прилюдних торгів заявки державного виконавця на їх проведення. Початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-61цс15, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм ст. ст. 38, 39 Закону «Про іпотеку», у розумінні норми ст. 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

При цьому, виходячи зі змісту вищевказаної постанови Верховного Суду України, можна дійти висновку, що посилання суду у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам ст. ст. 39 та 43 Закону «Про іпотеку».

Проте вищевикладене залишилося поза увагою й відповідною правовою оцінкою апеляційного суду, який усупереч вимогам ст. ст. 303, 316 ЦПК України не встановив усіх фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме початкової ціни продажу предмета іпотеки.

Оскільки суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК України порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення первісного позову ПАТ «Родовід Банк» - скасуванню з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 21 липня 2015 року у частині вирішення первісного позову ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду Київської області від 21 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна
Судді: В.М. Коротун

А.В.Маляренко

І.К.Парінова

О.В.Ступак