Справа № 465/261/13 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/172/15 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 24 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про припинення права на частку, визнання права власності,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 24 червня 2014 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 Ухвалено припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частку у спільному майні сторін - квартирі АДРЕСА_1, стягнувши в користь ОСОБА_2 компенсацію вартості її частки в сумі 95 842 грн., що внесені ОСОБА_3 на рахунок НОМЕР_1 ТУ ДСА у Львівській області згідно квитанції №179 від 12 червня 2014 року. Визнано за позивачем право власності на належну відповідачу 1/3 частку вищезгаданої квартири.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 У апеляційній скарзі апелянт просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове про відмову в позові. Посилається на те, що вказане рішення не ґрунтується на вимогах закону, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апелянт не погоджується з ринковою вартістю 1/3 частки спірної квартири, оскільки така була визначена експертом необґрунтовано і формально. Стверджує, що можливе спільне користування квартирою. Зазначає, що з метою подальшого проживання в спірній квартирі погоджується на проведення ремонту у ній.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, оглянувши матеріали інвентаризаційної справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України, ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ст.ст. 10, 59-61 ЦПК України). Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

За приписами ст. 10 ЦПК України суд вживав заходів для сприяння всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснив особам, які беруть участь у справі, їх права, обов'язки, попередив про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій.

Встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Позивачеві належать 2/3 частки цієї квартири, відповідачеві - 1/3 частка такої (а.с.4-5,91-92). Вказана квартира розташована на третьому поверсі 3-х поверхового будинку. Квартира складається з таких приміщень: кухні площею 10,1 кв.м; вбиральні площею 0,9 кв.м; ванної кімнати площею 2,6 кв.м; двох житлових кімнат площею 11,2 та 15,8 кв.м; загальна площа квартири становить 40,6 кв.м (а.с.51-52). Вхід до квартири здійснюється безпосередньо по балкону в кухню. В даній квартирі відсутні внутрішньо - кімнатні коридори і вхід до ванної кімнати здійснюється безпосередньо з житлової кімнати, а санвузол розташований на площі території кухні. Кухня не має віконного прорізу, через який приміщення кухні може бути забезпечене припливом повітря, що стверджується висновком № 4228 судової інженерно-технічної експертизи від 25 березня 2014 року. Виходячи з аналізу ДБН в.2.2-15-2005 Державні будівельні норми України «Будинки і споруди. Житлові будинки.», експерт прийшов до висновку, що спірна квартира не відповідає ДБН В.2.2-15-2005 «Будинки і споруди. Житлові будинки. Основні положення», в частині пунктів: 2,22; 2,24; 2,27; 2,31; 2,34; 3.4., зокрема: у квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо. Залежно від кількості житлових кімнат нижня і верхня межа 2-х кімнатної квартири становить 48-58 кв.м (2.22); площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15 кв.м, в інших квартирах - не менше 17 кв.м. Мінімальна площа - кухня, передпокій, санвузли, внутрішньоквартирні спальні на одну особу - 10 кв.м, на дві -14 кв.м, мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 кв.м, у дво - та більше кімнатних - 8 кв.м, мінімальна площа робочої кімнати або кабінету -10 кв.м (2.24). В однокімнатних квартирах допускається суміщений санвузол (ванна, умивальник, унітаз); у дво-, трикімнатних квартирах обох категорій слід передбачати роздільні санвузли (ванна з умивальником і вбиральня з унітазом та умивальником). Мінімальні розміри площі санвузлів: суміщений санвузол (обладнаний ванною, умивальником, унітазом, місцем для пральної машини) - 3,8 кв.м; ванна кімната (обладнана ванною, умивальником, місцем для пральної машини) - 3,3 кв.м; туалет (вбиральня, обладнана унітазом і умивальником) - 1,5 кв.м; туалет (вбиральня, обладнана унітазом без умивальника) -1,2 кв.м (2.27). Кухні, обладнані газовими водонагрівачами, повинні бути забезпечені припливом повітря через кватирки або заґратовані отвори площею не менше 0,02 кв.м, які розташовують у нижній частині дверей, біля підлоги (3.1). Природне освітлення повинні мати житлові кімнати, кухні, неканалізовані вбиральні, вхідні тамбури до будинків, сходові клітки і загальні коридори у житлових будинках коридорного типу, а також приміщення громадського призначення в гуртожитках і житлових будинках для осіб похилого віку і сімей з інвалідами (3.4). Уточнення геометричних параметрів світлових прорізів слід провадити на підставі розрахунку коефіцієнта природної освітленості згідно зі СНиП П-4. Допускається проектувати без природного освітлення: а) кухні-ніші за умови їх обладнання електроплитами і влаштування примусової витяжної вентиляції; б) позаквартирні поверхові коридори в будинках секційного типу з сходово-ліфтовим вузлом; в) тамбури в одноквартирних і зблокованих житлових будинках, а також такі, що ведуть безпосередньо до квартири; г) внутрішньоквартирні сходи і сходові клітки одноквартирних і зблокованих будинків. В квартирі тривалий час не проводились ремонтні роботи. Всі елементи приміщень квартири та обладнання потребують ремонту, покриття підлоги у ванній кімнаті відсутнє. В загальному технічний стан квартири характеризується як незадовільний і подальша експлуатація елементів будинку (квартири) можлива лише при умові проведення їх ремонту (а.с.49-55,143).

Позивач проживає у квартирі АДРЕСА_2, яка належить місцевим радам. Його сім'я складається з чотирьох осіб. У квартирі разом з ними проживають ще 6 осіб, які складають інші сім'ї. Квартира була приватизована її мешканцями у 1997 році. Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 2 жовтня 2008 року квартира реприватизована (а.с.7,9,93-97). Відповідач є єдиним власником повноцінної 2- кімнатної квартири АДРЕСА_3 загальною площею 58,8 кв.м., житловою площею 35,3 кв.м, де вона зареєстрована і проживає. Вона є власником житлового будинку у іншому населеному пункті (а.с.91-92,98-99).

27 лютого 2013 року відповідач зверталася з пропозицією до позивача про продаж йому належної їй 1/3 частки спірної квартири, однак згодом відмовилась від своєї пропозиції (а.с.12-13,27).

Між сторонами відсутнє погодження щодо користування спірною квартирою, між ними існують неприязні відносини, виникають конфлікти, що неодноразово було предметом розгляду судом та правоохоронними органами (а.с.30,42,139,141,142).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною 3 вказаної норми встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Надання у володіння зазначеної частки в натурі можливе лише за умови, що майно є подільним (таким, яке можна поділити без втрати цільового призначення майна). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Якщо надання частки в натурі є неможливим, співвласник вправі вимагати від інших співвласників матеріальної компенсації вартості його частки.

Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Згідно з вимогами ч.2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Квитанцією №179 від 12 червня 2014 року стверджується, що позивачем внесено на депозитний рахунок територіального управління державної судової адміністрації у Львівській області 95 842грн., що відповідає вартості 1/3 частки спірної квартири згідно висновку експертизи (а.с.53).

Із роз'яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація. Згідно з п.7 цієї Постанови, якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

Вимоги про встановлення порядку користування спірною квартирою не заявлені і судом не розглядалися.

У п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо сторонам виділити ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Із висновку судової інженерно-технічної експертизи за №4228 по вказаній справі вбачається, що дійсна ринкова вартість спірної квартири становить 287 524 грн.; дійсна ринкова вартість 1/3 частини цієї квартири становить 95 842 грн.; дійсна ринкова вартість 2/3 частин квартири складає 191 682 грн.

Висновком № 612/14 судової будівельно-технічної експертизи від 18 лютого 2015 року стверджується, що виділ в натурі 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 неможливий (а.с.180).

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено, що оскільки суд за чинним законодавством вирішує спори учасників спільної власності щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації за частку у спільній власності, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватись ним.

На підставі аналізу доказів у справі суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що частка ОСОБА_2 у спірній квартирі є незначною, спори між сторонами супроводжуються конфліктами, сторони не можуть проживати в одній квартирі, чого вони самі не заперечують. Суд прийшов до висновку, що право відповідача на належну їй частку слід припинити, стягнувши в її користь компенсацію вартості частки, що внесена позивачем на депозитний рахунок; визнати за позивачем право власності на належну відповідачу частку у спільній власності у спірній квартирі, оскільки є доведеним, що спільне володіння та користування сторін спірною квартирою є неможливим, можливість реального поділу квартири між сторона та виділ належної відповідачу частки у виді повноцінного самостійного житла відсутня. Таке припинення права власності не завдасть шкоди відповідачу, оскільки остання забезпечена повноцінним житлом, яке належить їй на праві власності.

З висновками суду першої інстанції належить погодитись, оскільки оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв'язок у сукупності; встановлених судом обставини.

При встановленні зазначених обставин судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних по справі доказів. Судом правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Підстави для скасування рішення Франківського районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 24 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: