АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/8163/13-ц Головуючий у 1-й інстанції Вийванко О.М.
Провадження № 22-ц/789/348/15 Доповідач - Фащевська Н.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Фащевської Н.Є.

суддів - Гурзель І. В., Ходоровський М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу ОСОБА_4, служба у справах дітей неповнолітніх та дітей Тернопільської міської ради про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним укладеного між сторонами договору дарування квартири АДРЕСА_1 від 2 червня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 2 червня 2009 року. Позивачі вказали, що вказаний договір дарування укладався як забезпечення виконання боргових зобов'язань позивачів перед відповідачем за договором позики від 3 червня 2009 року. Крім того, позивачі просили стягнути із відповідача понесені ними судові витрати.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 листопада 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 21 січня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 2 червня 2009 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 2 червня 2009 року. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 21 січня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В апеляційній скарзі апелянти просять скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 листопада 2013 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їхні позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам у справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання сторони не з'явились, однак враховуючи те, що в справі є дані про належне оповіщення сторін про дату слухання справи, розгляд справи відкладався, колегія вважає за можливе слухати справу у відсутність сторін в порядку письмового провадження.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам рішення суду першої інстанцій не відповідає із наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 2 ст. 11 цього Кодексу).

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.3 постанови Пленуму ВССУ " Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 р. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Ухвалюючи рішення, суд згідно з частиною першою статті 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. При цьому суд має навести у рішенні мотиви, з яких не застосував норми права, що на них посилалися особи, які беруть участь у справі. У зв'язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у даній справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред'явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та зміст позовних вимог (стаття 119 ЦПК).

Судом встановлено, що 2 червня 2009 року між сторонами укладено договір дарування, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зобов'язувались передати у майбутньому безоплатно у власність ОСОБА_3 АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом.

Згідно із п.9 спірного договору сторони домовились, що під передачею квартири слід вважати символічну передачу речі. Передача дарувальниками обдарованій та прийняття обдарованою від дарувальників ключів від квартири, технічного паспорта відбудеться в термін до 2 квітня 2010 року та свідчитиме про те, що передача речі відбулась.

3 червня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 14200 євро із зобов'язанням повернути їх до 3 квітня 2010 року.

Оскільки грошові кошти, у встановлений термін повернуті не були, ОСОБА_3 зверталась до суду з позовом і відповідно рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 20 жовтня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2013 року, стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 14 200 євро та 3-х відсотків річних.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування фіктивним суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме ст.234 ЦК України, у зв'язку з чим прийшов до помилкового висновку, що доказів про фіктивність договору дарування не встановлено.

Враховуючи наведене, колегія вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення згідно ст. 309 ЦПК України.

Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Як видно з позовної заяви позивачка обґрунтовували свої позовні вимоги тим, що договір дарування був укладений для забезпечення виконання їх боргових зобов'язань перед відповідачем за договором позики від 3 червня 2009 року.

Позивачі вказали, що вказаний договір дарування укладався як забезпечення виконання боргових зобов'язань позивачів перед відповідачем за договором позики від 3 червня 2009 року.

Згідно із п.9 спірного договору від 02.06.2009 року сторони домовились, що під передачею квартири слід вважати символічну передачу речі. Передача дарувальниками обдарованій та прийняття обдарованою від дарувальників ключів від квартири, технічного паспорта відбудеться в термін до 2 квітня 2010 року та свідчитиме про те, що передача речі відбулась.

3 червня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_1 взяла в борг у ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 14200 євро із зобов'язанням повернути їх до 3 квітня 2010 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 20 жовтня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 16 травня 2013 року, стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в розмірі 14 200 євро та 3-х відсотків річних.

Таким чином, судом встановлено, що у позивачів існували боргові зобов'язання перед відповідачкою, строк виконання яких співпадав зі строком виконання умов договору дарування.

Після укладення договору дарування позивачі квартиру не звільнили, не передали ключі та технічний паспорт, у зв'язку із відсутністю іншого житла, продовжували проживати у спірній квартирі, самостійно сплачували витрати на її утримання.

Оцінивши зібрані докази та вимоги закону, колегія приходить до висновку, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховували іншу волю учасників угоди, ніж передбачену договором дарування, а саме договір дарування був укладений з метою забезпечення виконання договору позики, а тому даний договір слід визнати удаваним.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 листопада 2013 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 2 червня 2009 року між ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 2 червня 2009 року визнати удаваним. Встановити, що 2 червня 2009 року між сторонами був укладений договір застави квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу 2 червня 2009 року для забезпечення виконання договору позики від 3 червня 2009 року.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Н.Є. Фащевська