іменем України
25 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:
головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Амеліна В.І., Остапчука Д.О.,Дербенцевої Т.П., Савченко В.О.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , який діє в своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до військової частини НОМЕР_1 , треті особи: Головне управління квартирно-експлуатаційного управління Збройних сил України, квартирно-експлуатаційний відділ м. Тернополя, про визнання права на проживання, за касаційною скаргою заступника військового прокурора Тернопільського гарнізону на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 24 червня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У грудні 2014 року ОСОБА_1 , який діє у своїх інтересах та в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , треті особи: Головне управління квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України, квартирно-експлуатаційний відділ м. Тернополя, у якому просив визнати їх право на проживання у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 .
На обґрунтування своїх вимог посилався на ті обставини, що 17 серпня 2005 року рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 його сім`ї було виділено приміщення АДРЕСА_2 для проживання, він за власні кошти провів реконструкцію цього приміщення у двокімнатну квартиру та 11 грудня 2014 року звернувся до військової частини НОМЕР_1 про визнання права на проживання у цій квартирі, однак відповідач не визнав за ними цього права.
Позивач разом із сім`єю проживає у спірній квартирі з 2005 року, іншого житла немає, зареєстрований у ній та перебуває на обліку військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, просив задовольнити позов.
06 травня 2015 року рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області у задоволенні позову відмовлено.
24 червня 2015 року рішенням апеляційного суду Тернопільської області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено.
У касаційній скарзі заступник військового прокурора Тернопільського гарнізону просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ордер на вселення у цю квартиру чи договір найму, укладений між сторонами, відсутній, будинок, у якому проживає позивач не зареєстрований у встановленому законом порядку і відсутній як об`єкт нерухомого майна, доказів існування двокімнатної квартири у цьому будинку, право на проживання у якій просить визнати позивач, позивач не надав, а тому немає предмета спору.
Крім того, позов заявлено до неналежного відповідача, оскільки військова частина не уповноважена вирішувати питання стосовно забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців, що відноситься до компетенції квартирно-експлуатаційного відділу м. Тернополя.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про задоволення позову, апеляційний суд виходив з того, що адміністративний будинок, де постійно проживає та зареєстрований позивач з сім`єю, був реконструйований у житловий і на даний час готовий до експлуатації, а позивач здійснив переобладнання займаного ним приміщення у цьому будинку з нежитлового в житлове та набув право користування ним як двокімнатною квартирою, що є підставою для визнання за позивачами права на проживання у ній.
Проте з таким рішенням суду апеляційної інстанції погодитись не можна на таких підставах.
Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим з виконанням усіх вимог цивільного судочинства, згідно з законом, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цим вимогам оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.
Судом встановлено, що нерухоме майно по АДРЕСА_3 є власністю Міністерства оборони України, знаходиться на балансі квартирно-експлуатаційного відділу м. Тернополя та закріплене за військовою частиною НОМЕР_1 згідно з актом приймання-передачі від 17 листопада 2014 року.
Будинок АДРЕСА_3 в Реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстрований.
З 25 вересня 1998 року ОСОБА_1 разом з членами сім`ї перебуває на квартирному обліку у військовій частині НОМЕР_1 військовослужбовців, які потребують поліпшення житлових умов, на загальній черзі № 5, що підтверджується довідкою від 02 лютого 2015 року № 15.
17 серпня 2005 року рішенням житлової комісії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 виділено приміщення АДРЕСА_2 .
12 грудня 2006 року рішенням Бережанської міської ради № 302 військовій частині НОМЕР_1 надано дозвіл на реконструкцію нежитлової будівлі під багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_3 .
23 листопада 2009 року спільним наказом № 18 начальника Бережанського гарнізону та начальника КЕВ м. Тернополя створено комісію для переведення адміністративної будівлі 2/1 по АДРЕСА_3 в гуртожиток для проживання сімей військовослужбовців гарнізону та прийняття в експлуатацію.
У квартирно-експлуатаційному відділі м. Тернополя як органу, який здійснює квартирно-експлуатаційне забезпечення військових частин, ця будівля обліковується як гуртожиток.
Рішенням Бережанської міської ради від 24 грудня 2009 року № 1630 КЕВ м. Тернополя відмовлено у реєстрації нежилого приміщення як гуртожитку, оскільки воно зареєстроване в Бережанському ОК МБТІ 24 червня 2005 року як нежитлова будівля (адмінбудинок) за військовою частиною НОМЕР_1 .
01 вересня 2009 року між КЕВ м. Тернополя та ОСОБА_1 укладено договір № 3 найму житла в будинках КЕВ м. Тернопіль, за яким він та члени його сім`ї син ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_5 отримали у безстрокове користування житлове приміщення у будинку по АДРЕСА_3 (2), загальною площею 71, 5 кв. м.
01 липня 2013 року між КЕВ м. Тернополя та позивачем укладено договір № 7 найму соціального житла, за яким позивачу та членам його сім`ї сину ОСОБА_4 та дочці ОСОБА_5 надано у користування житлове приміщення у гуртожитку по АДРЕСА_4 , де 16 жовтня 2013 року вони зареєстровані.
11 грудня 2014 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 та голови житлової комісії військової частини з рапортом про визнання за ним та членами його сім`ї права на проживання у двокімнатній квартирі за цією адресою, посилаючись на те, що він здійснив реконструкцію наданого йому житлового приміщення.
Відповідно до повідомлення від 12 грудня 2014 року № 1396 позивачу відмовлено у видачі ордера на квартиру за цією адресою, оскільки відсутні підстави для визнання за ним та членами його сім`ї права на проживання у ній.
Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції не виконав вимог ст. ст. 213, 303 ЦПК України щодо повноти та всебічності розгляду справи та перевірки законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, дійшов передчасного висновку про визнання за позивачем та членами його сім`ї права на проживання у квартирі та задоволення позову.
Не перевірив, чи містяться в матеріалах справи докази на підтвердження того, що відповідними уповноваженими органами приймалось рішення про надання будинку статусу житлового та прийняття його в експлуатацію, не з`ясував, чи зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на цей житловий будинок (ст. ст. 182, 317, 331 ЦК України), а отже, чи виникло право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , у цьому будинку, право на проживання у якій позивач просить визнати за ним та членами його сім`ї, не перевірив висновків суду першої інстанції щодо цих обставин.
Крім того, не перевірив висновку суду першої інстанції про те, що ордер на вселення у таку квартиру у цьому будинку позивачу та членам його сім`ї у порядку, встановленому Положенням про організацію квартирно-експлуатаційного забезпечення Збройних Сил України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 03 липня 2013 року № 448 та Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом Міністерства оброни України від 30 листопада 2011 року № 737, не видавався, оскільки такої квартири не існує, а військова частина не уповноважена вирішувати питання забезпечення житлом для постійного проживання військовослужбовців, а отже, не з`ясував, чи порушені та яким чином права позивачів, не надав цим обставинам відповідної оцінки.
Натомість, пославшись на те, що відбулась реконструкція нежитлової будівлі під багатоквартирний житловий будинок, який закінчений будівництвом та готовий до експлуатації, а позивач постійно в ньому проживає та зареєстрований, здійснив переобладнання займаного приміщення в житлове та набув права користування двокімнатною квартирою, зробив передчасний висновок про задоволення позову.
При цьому не перевірив, чи свідчить декларація про готовність об`єкта до експлуатації про виникнення права власності на це майно, яке виникає з моменту його державної реєстрації (ст. ст. 182, 331 ЦК України), та існування житлового будинку як об`єкта нерухомого майна, чи є документацією, необхідною для проведення наступної державної реєстрації житлового будинку в Реєстрі речових прав на нерухоме майно, ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.
Невиконання судом апеляційної інстанції норм процесуального права унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, і є підставою для скасування ухваленого у справі судового рішення та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, як передбачено ч. ч. 2, 3 ст. 338 ЦПК України.
За таких обставин касаційну скаргу потрібно задовольнити частково, рішення апеляційного суду Тернопільської області від 24 червня 2015 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів
у х в а л и л а:
Касаційну скаргу заступника військового прокурора Тернопільського гарнізону задовольнити частково, рішення апеляційного суду Тернопільської області від 24 червня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий О.П. Касьян
Судді: В.І. Амелін
Т.П. Дербенцева
Д.О. Остапчук
В.О. Савченко