У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І., Наумчука М.І., Олійник А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Ковельського міжрайонного прокурора до ОСОБА_6 про припинення права власності на земельні ділянки шляхом примусового відчуження, за касаційною скаргою Ковельського міжрайонного прокурора на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року Ковельський міжрайонний прокурор звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про припинення права власності на земельні ділянки шляхом примусового відчуження, посилаючись на те, що під час перевірки виявлено випадки не відчуження у встановлений законодавством України строк земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які розміщені на території Облапської сільської ради Ковельського району Волинської області, отриманих у спадок громадянами іноземних держав.

Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2014 року, позовну заяву Ковельського міжрайонного прокурора до ОСОБА_6 про припинення права власності на земельні ділянки шляхом примусового відчуження визнано неподаною та повернуто позивачу.

У касаційній скарзі Ковельський міжрайонний прокурор порушує питання про скасування оскаржуваних ухвал суду із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Залишаючи позовну заяву без руху та надаючи позивачу строк для усунення недоліків, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не вказано в чиїх інтересах він звертається з указаним позовом, а також позивачем не надано позовної заяви та документів для відповідача литовською чи російською мовою з нотаріально завіреним перекладом.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву прокурора, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що прокурор в установлений ухвалою строк не усунув недоліків позовної заяви, зокрема ним на виконання вимог ухвали суду, відповідно до Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року № 1092/5/54 (далі - Інструкція), позовну заяву разом з доданими до неї документами не перекладено на литовську або російську мову з нотаріально завіреним перекладом.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК України.

Якщо заява не відповідає вимогам статей 119, 120 ЦПК України або не сплачено судовий збір, суддя відповідно до вимог статті 121 ЦПК України постановляє ухвалу, в якій повинні бути зазначені конкретні підстави залишення заяви без руху, в тому числі й розмір несплачених судових витрат, і надає строк для усунення недоліків, тривалість якого визначається в кожному конкретному випадку з урахуванням характеру недоліків, реальної можливості отримання копії ухвали, яка повинна бути надіслана заявнику негайно, та їх виправлення.

Відповідно до ст. 7 ЦПК України мова цивільного судочинства визначається статтею 14 Закону України «Про засади державної мовної політики».

Судочинство в Україні у цивільних, господарських, адміністративних і кримінальних справах здійснюється державною мовою. Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. Особам, що беруть участь у розгляді справи в суді, забезпечується право вчиняти усні процесуальні дії (робити заяви, давати показання і пояснення, заявляти клопотання і скарги, ставити запитання тощо) рідною мовою або іншою мовою, якою вони володіють, користуючись послугами перекладача у встановленому процесуальним законодавством порядку (ч. ч. 1, 3, 4 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики»).

Отже, з огляду на викладене та враховуючи наведені положення Закону, у разі проживання (місця знаходження) відповідача за межами України (в іншій державі) у позивача не виникає обов'язок подавати позовну заяву та документи для відповідача з перекладом іноземною мовою, якою володіє відповідач, суд першої інстанції на порушення вимог ст. 210 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув.

Апеляційний суд на порушення ст. ст. 303, 315 ЦПК України вищезазначені вимоги закону залишив поза увагою; належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги; в ухвалі не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи, та залишив ухвалу суду першої інстанції без змін.

Посилання апеляційного суду на те, що у зв'язку з проживанням відповідача у Литовській Республіці суд відповідно до вимог ст. 127 ЦПК України зобов'язаний направити відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів литовською або російською мовою, не можуть бути підставою для повернення позовної заяви позивачу, оскільки порядок вручення документів за кордоном визначений Інструкцією, якою також не покладено обов'язок на позивача перекладати позовну заяву та додані до неї матеріали на іноземну мову.

При цьому, посилаючись на те, що відповідач не володіє українською мовою, суд не врахував, що такі обставини підлягають встановленню під час проведення попереднього судового засідання та у разі необхідності, за його клопотанням, суд може вирішити питання про залучення до участі у справі перекладача (п. 5 ч. 6 ст. 130 ЦПК України).

Відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року, громадяни кожної з Договірних Сторін, а також інші особи, що проживають на території однієї з Договірних Сторін, мають право вільно і безперешкодно звертатися до установ юстиції інших Договірних Сторін, виступати в них, подавати клопотання, пред'являти позови і здійснювати інші процесуальні дії на тих же умовах, що і громадяни цієї Договірної Сторони, що відповідає положенням ст. 7 ЦПК України про здійснення судочинства державною мовою з одночасним наданням особам, які беруть участь у справі і не володіють або недостатньо володіють державною мовою, у порядку, встановленому цим Кодексом, права робити заяви, давати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, у порядку, встановленому цим Кодексом.

За таких обставин постановлені у справі ухвали підлягають скасуванню з передачею справи для продовження розгляду до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 1 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Ковельського міжрайонного прокурора задовольнити.

Ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 25 вересня 2014 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник