Справа №463/2747/15-ц
Провадження №2/463/1374/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Головатого Р.Я.

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

представника третьої особи

Відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівської області ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: Львівська міська рада, Відділ Держгеокадастру у м.Львові Львівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в:

позивач звернувся в суд із позовом до відповідача, уточнивши позовні вимоги, просить відновити межу земельної ділянки площею 0.0291 га кадастровий номер :01:003:0033 по вул. Барвінських, 1а,3 (поштова адреса будинку Барвінських, За) у м. Львові, що належить відповідачу відповідно до меж земельних ділянок, що належали на праві власності ОСОБА_7 по вул. Барвінських, 3 та ОСОБА_8 по вул. Барвінських, 1а, та зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні мешканцям житлового будинку №4 по вул. Довбуша у м. Львові земельною ділянкою, шляхом знесення за власний рахунок збудованої огорожі на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Барвінських, 1а,3 (поштова адреса будинку Барвінських, За), кадастровий номер :01:003:0033.

Свої вимоги мотивує тим, що позивач є власником квартири №2, що знаходиться за адресою м.Львів, вул.Довбуша, 4 та нежитлового приміщення сараю, площею 25 кв.м. Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ОСОБА_9 депутатів трудящих №423 від 29.03.1954р. мешканцям будинку №4 по вул.Довбуша надано в користування земельну ділянку площею 2100 кв.м. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.11.2011р. встановлено, що мешканці будинку №4, в тому числі позивач, є співвласниками приміщень загального користування та земельної ділянки (прибудинкової території), яка надана в користування вищевказаним рішенням Львівської міської ради.

25.01.2007 року ухвалою Львівської міської ради №494 ОСОБА_7 власнику житлового будинку №3 на вул.Барвінських передано у приватну власність земельну ділянку площею 623 кв.м для будівництва та обслуговування житлового будинку, яку на підставі заяви останнього від 23.04.2012 року було розділено на чотири частини.

09.07.2009 року ухвалою Львівської міської ради №2865 ОСОБА_8 надано у приватну власність земельну ділянку площею 123 кв.м для обслуговування житлового будинку, яку в подальшому розділено на дві окремі ділянки: площею 0,0087 га та 0,0036 га.

Вищевказана земельна ділянка площею 0,0087 га на підставі договорів купівлі-продажу перейшла у власність ОСОБА_10, а в подальшому ОСОБА_11

При цьому, межа земельних ділянок ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проходила по лінії огорожі земельної ділянки, яка існувала на той час.

На підставі спільної заяви ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_13 власників земельних ділянок по вул.Барвінськи, 3 та по вул.Барвінських, 1а у м.Львові такі були обєднані в одну земельну ділянку, а на підставі їхньої заяви від 01.08.2014 року вказана земельна ділянка була поділена на три окремі.

Разом з тим, в процесі виконання робіт щодо виготовлення технічної документації (при поділі земельної ділянки) та проведенні робіт по закладці та встановленні межових знаків, встановлена межа не відповідала дійсним межам, які були встановлені та закріплені за попередніми земельними ділянками власниками яких були ОСОБА_7 та ОСОБА_8, така проходить не по лінії огорожі, а далі з досить значним виступом.

18.08.2014 року ОСОБА_11 отримала свідоцтво про право власності на земельну ділянку, площею 0,0291 га, що розташована по вул.Барвінських, 1а, 3 у м.Львові, де збудувала багатоповерховий будинок та в процесі будівництва незаконно демонтувала існуючу огорожу та самовільно зайнявши частину земельної ділянки, незаконно звела нову огорожу з порушенням існуючих меж земельної ділянки.

Оскільки на земельній ділянці, яка перебуває в користуванні мешканців житлового будинку №4 по вул.Довбуша у м.Львові, знаходиться нежитлове приміщення (сарай), що належить позивачу на праві приватної власності, то відповідач при виконанні будівельних робіт по будівництву нової огорожі, зобовязана була дотриматися відстані 1 м від огорожі до нежитлового приміщення позивача, однак цього не зробила, чим позбавила позивача належним чином здійснювати догляд за власним приміщенням, а також доступу до частини земельної ділянки, яка знаходиться за сараєм. Крім цього, такими діями відповідач порушила вимоги ДБН та зменшила ширину проїзду між будинком 1 та 3а на вул.Барвінських, що створює позивачу незручності та порушує протипожежні вимоги в частині забезпечення можливості проїзду пожежних машин до житлових та нежитлових приміщень та власних транспортних засобів до подвір'я. Кім цього, вказана огорожа у двох місцях перетинає прокладений каналізаційний колектор, що є порушенням вимог ДБН.

Враховуючи вищенаведене, оскільки згоди на часткове втручання на суміжну земельну ділянку відповідачу ніхто не давав, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити. Додатково зазначив, що з приводу вищевказаних дій відповідача позивач звертався у відповідні органи, однак його скарги були залишені без задоволення.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що право власності на земельну ділянку зареєстроване за відповідачем у встановленому законом порядку. В той же час позивачем не подано жодних доказів на підтвердження реєстрації за останнім права власності на сарай, як і відсутні докази передачі позивачу у власність чи користування, земельної ділянки, на якому він розміщений, тому вважає, що позивач позбавлений права на звернення до суду із вказаними позовними вимогами. Крім цього, зазначив, що з приводу порушення меж земельної ділянки позивач звертався у відповідні державні органи, однак останніми жодних порушень встановлено не було. Враховуючи наведене, в задоволенні позову просить відмовити.

Представник третьої особи Львівської міської ради в судовому засіданні 01.10.2015 року проти позову заперечив, в останнє судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи Відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівської області у вирішенні справи покладається на розсуд суду.

Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, третіх осіб, суд встановив наступне.

Відповідно до ч.1 ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Згідно з ст.107 ЗК України основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки неможливо встановити, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки. У випадках, коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема з встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно з ст.188 ЗК України державний контроль за використанням та охороною земель здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері здійснення державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, а за додержанням вимог законодавства про охорону земель - центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів. Порядок здійснення державного контролю за використанням та охороною земель встановлюється законом.

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому, як вбачається з роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих у п.5 Постанови від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на квартиру від 23.10.1998р. №Л12341 (а.с.8), таким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_14, ОСОБА_5, ОСОБА_15, ОСОБА_16, а на належну ОСОБА_17 1/5 частину вказаної квартири видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Згідно з вказаним свідоцтвом до квартири також належить комора в підвалі 23,9 кв.м та сарай 25 кв.м.

Разом з тим, звертаючись до суду із позовними вимогами про відновлення меж земельної ділянки площею 0.0291 га кадастровий номер :01:003:0033 по вул. Барвінських, 1а,3 (поштова адреса будинку Барвінських, За) у м. Львові, що належить відповідачу відповідно до меж земельних ділянок, що належали на праві власності ОСОБА_7 по вул. Барвінських, 3 та ОСОБА_8 по вул. Барвінських, 1а, та зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні мешканцям житлового будинку №4 по вул. Довбуша у м. Львові земельною ділянкою, шляхом знесення за власний рахунок збудованої огорожі на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Барвінських, 1а,3 (поштова адреса будинку Барвінських, За), кадастровий номер :01:003:0033, позивач не представив суду жодних допустимих та належних доказів на підтвердження факту зміни меж земельної ділянки, а також доказів наявності у нього права власності на земельну ділянку, у користуванні якою йому нібито чиняться перешкоди.

Відповідно до пп. 2.4, 4.4 Положення про порядок встановлення та закріплення меж прибудинкових територій існуючого житлового фонду та надання у спільне користування або спільну сумісну власність земельних ділянок для спорудження житлових будинків, яке було чинним на час набуття позивачем права власності на квартиру №2 на вул.Довбуша, 4 у м.Львові, межі земельних ділянок прибудинкових територій встановлюються за проектами відведення цих ділянок відповідно до затверджених у встановленому порядку норм і проектно-технічної документації, а право власності (користування) на прибудинкову територію (земельну ділянку) кожного співвласника будинку визначається у свідоцтві про право власності на частину будинку у вигляді відповідної частки.

Проте у свідоцтві про право власності на квартиру №2 на вул.Довбуша, 4 у м.Львові від 23.10.1998р. №Л12341 відсутнє право позивача на користування прибудинковою територією, який її розмір та чи є вона взагалі.

Безпідставними є посилання позивача на рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ОСОБА_9 депутатів трудящих №423 від 29.03.1954р. як на підтвердження його права власності на прибудинкову територію будинку №4 на вул.Довбуша у м.Львові, оскільки як вбачається з копії такого (а.с.73) Виконкомом Львівської міської ОСОБА_9 депутатів трудящих вказану земельну ділянку площею 2100 кв.м залишено в користуванні будинкоуправління №60 Сталінського району по вул.Довбуша, 4, а не передано у власність чи користування мешканців такого. Більше того, вказане рішення Виконкому прийняте у 1954 році, в той час як право власності на квартиру №2 на вул.Довбуша, 4 у м.Львові позивач набув лише у 1998 році.

Також, суд не приймає до уваги доводи позивача, що факт перебування земельної ділянки (прибудинкової території), закріпленої за будинком будинку №4 на вул. Довбуша у м. Львові, у власності співвласників будинку, в тому числі і його власності, є встановлений Постановою Вищого адміністративного суду України від 24.11.2011р., і відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає повторному доказуванню в суді, оскільки, як вбачається із змісту самої постанови суду (а.с.5-7), право власності на прибудинкову території будинку №4 на вул. Довбуша у м. Львові не було предметом розгляду у вказаній справі, а про наявність у всіх мешканців будинку №4 по вул. Довбуша права володіння, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою, судом зазначено лише в контексті необхідності їхньої згоди на виділення частини будинковолодіння.

Разом з тим, як вбачається з копії постанови Личаківського районного суду м.Львова від 28.12.2011 року (а.с.131-137), залишеної без змін ухвалами Львівського апеляційного адміністративного суду від 09.04.2014 року (а.с.138-142), Вищого адміністративного суду України від 16.10.2014 року (а.с.143-146) та Верховного Суду України від 09.06.2015 року (а.с.147-149), в судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №423 від 29.03.1954р. земельну ділянку площею 2100,0 м. кв. було надано в користування будинкоуправління № 60 Сталінського району для обслуговування будинку № 4 по вул. Довбуша в м. Львові. Спірна земельна ділянка у користування мешканцям будинку не передавалася і право користування нею після приватизації квартир у будинку у власників квартир не виникає автоматично.

Одночасно, на час прийняття оспорюваних ухвал Львівською міською радою діяла норма закону, зокрема ч.2 ст.42 ЗК України, якою передбачено, що у разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників.

Оскільки співвласниками житлового будинку № 4 по вул. Довбуша в м. Львові обєднання власників багатоквартирного житлового будинку не створювалося, суд вважає, що земельна ділянка площею 2100 м. кв. не перебуває у користуванні позивачів, а є власністю територіальної громади м. Львова.

Ці обставини стверджуються поясненнями представника Управління Держкомрезерву у місті Львові, нині відділу Держземагенства у м. Львові про те, що за правовим режимом спірна земельна ділянка по вул. Довбуша, у м. Львові на час прийняття оспорюваних ухвал згідно земельно-кадастрових даних не була передана у власність чи користування фізичним чи юридичним особам, належала до земель житлової та громадської забудови м.Львова, а отже перебуває у комунальній власності.

Крім цього, відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Як вбачається з постанови Верховного Суду України від 17 вересня 2014 р. у справі N 6-137цс14, за змістом частин 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва зазначені в цих пунктах особи можуть вимагати від особи, яка здійснила самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення його перебудови власними силами чи за її рахунок; приведення земельної ділянки до попереднього стану або відшкодування витрат.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Як вбачається з листів Відділу Держгеокадастру у м.Львові Львівській області від 30.11.2015 №124/14-15-ПІ (а.с.151) та від 31.07.2015 №М-2686/0-2365/6-15 (а.с.152) відповідно до державної статистичної звітності, інформація про наявність зареєстрованого державного акту на право власності на земельну ділянку на вул.Довбуша, 4 у м.Львові відсутня, а земельна ділянка на вул.Барвінських, 1-а, 3 у м.Львові (згідно з представленим планом земельної ділянки) від т.Б до т.В межує із землями м.Львова, що не надані у власність або користування (згідно зі списком землекористувачів та землевласників Личаківського району м.Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.98р. за №51 «Про інвентаризацію земель м.Львова»).

За таких обставин, оскільки позивачем всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не подано суду доказів наявності у нього права власності, в тому числі і права користування, оформленого у встановленому законом порядку, на земельну ділянку, що знаходиться за адресою м.Львів, вул.Довбуша, 4, то підстави для звернення до суду із вимогами про захист такого права, у позивача також відсутні.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про відновлення меж земельної ділянки площею 0.0291 га кадастровий номер :01:003:0033 по вул. Барвінських, 1а,3 (поштова адреса будинку Барвінських, За) у м. Львові, що належить відповідачу відповідно до меж земельних ділянок, що належали на праві власності ОСОБА_7 по вул. Барвінських, 3 та ОСОБА_8 по вул. Барвінських, 1а, та зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні мешканцям житлового будинку №4 по вул. Довбуша у м. Львові земельною ділянкою, шляхом знесення за власний рахунок збудованої огорожі на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Барвінських, 1а,3 (поштова адреса будинку Барвінських, За), кадастровий номер :01:003:0033, слід відмовити.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 61, 88, 212-214 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: Львівська міська рада, Відділ Держгеокадастру у м.Львові Львівської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м.Львова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Р.Я. Головатий