АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/619/15 Справа № 203/1905/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за

апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10, про визнання правочинів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнень посилався на те, що він є власником домоволодіння та земельної ділянки площею 0,0430 га за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 165. У цьому будинку він мешкає з 1981 зі своєю дружиною - ОСОБА_11 (1960 р.н.) і синами - ОСОБА_12 (1982 р.н.) та ОСОБА_13 (1987 р.н.), з дня їх народження. Починаючи з 2010 року, відповідач ОСОБА_3 намагався, шляхом обману, шахрайськими діями та насиллям змушував позивача уповноважити його розпоряджатися належною позивачеві власністю, а саме вищезазначеним житловим будинком та земельною ділянкою.

Так, у грудні 2013 року до його будинку заселилися відповідач ОСОБА_14, яка пояснила, що є власницею вказаного будинку на підставі договору купівлі-продажу укладеного з ОСОБА_4, яка в свою чергу придбала вказаний будинок та земельну ділянку у позивача. Після чого позивачу стало відомо, що без його відома та фактичної згоди 29 липня 2013 року від його імені було надано довіреність на імя ОСОБА_3 посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, на підставі якої відповідач 31 липня 2013 року продав будинок та землю ОСОБА_4, яка і продала це нерухоме майно ОСОБА_5, а тому позивач просив визнати недійсною довіреність від 29 липня 2013 року, визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 165, укладені 31 липня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, витребувати з чужого незаконного володіння, а саме у ОСОБА_5 на користь позивача вказані житловий будинок та земельну ділянку.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 03 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Зазначене рішення ухвалено з додержанням вказаних вимог закону.

Так, судом встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 листопада 1996 року, зареєстрованого у реєстрі за №2-3059 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 травня 1999 року, зареєстрованого у реєстрі за №2-3037, виданих державними нотаріусами Пятої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_15 та ОСОБА_16 належали домоволодіння № 165 по вул. Чичеріна у м. Дніпропетровську та земельна ділянка площею 0,0430 га кадастровий номер :06:029:0028, розташованою за цією ж адресою (а.с. 18-20, 55-58, 111-115 Т.1).

У вказаному домоволодінні станом на 29 квітня 2014 року проживають та зареєстровані: ОСОБА_2 (1959 р.н.), ОСОБА_11 (1960 р.н.), ОСОБА_12 (1982 р.н.) та ОСОБА_13 (1987 р.н.), що підтверджується копією домової книги та довідкою квартального комітету № 226, № 54 та № 99 (а.с.21-25, 27, 110 Т.1, а.с.103 Т.2)

Також встановлено, що 12 травня 2010 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником та видав довіреність останньому з правом розпоряджатися нерухомим майном позивача, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_17 та зареєстрованою за № 2021. Дана довіреність видана з правом передоручення і була дійсна по 12 травня 2013 року (а.с.51 Т.1).

В подальшому, 11 березня 2013 року ОСОБА_2 видав довіреність на розпорядження його майном на імя ОСОБА_3, ОСОБА_18 та ОСОБА_19, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_20 та зареєстрована в реєстрі за № 318. Вказана довіреність була припинена нотаріусом 25 травня 2013 року за заявою ОСОБА_2В (а.с. 49-50 Т.1, а.с.111-112 Т.2).

Крім того, що встановлено, що 17 червня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Кіровського РВ ДМУ ГУМВС у Дніпропетровській області із заявою про те, що 10 квітня 2013 року знаходячись за місцем свого проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, він виявив відсутність особистих документів та документів на домоволодіння і земельну ділянку, вказана заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002805, вказане кримінальне провадження було закрито постановою слідчого від 27 червня 2013 року, в якій зазначено, що будучи допитаним 25 червня 2013 року потерпілий ОСОБА_2 просив закрити кримінальне провадження та пояснив, що він не втрачав документи, а передав їх на зберігання ОСОБА_3, який на даний час займається підготовкою документів для продажу будинку ОСОБА_2, а його дружина, претендує на частину будинку та може викрасти документи та ключі від будинку (а.с. 149-150 Т.1, а.с. 193, а.с.10-18 Т.3)

Також, як вбачається з матеріалів справи, 29 липня 2013 року ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником та видав довіреність останньому з правом розпоряджатися належним позивачу житловим будинком та земельною ділянкою за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 165, яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованою в реєстрі за № 671, а 29 липня 2013 року нотаріусом за заявою ОСОБА_2 було внесено виправлення, а саме: в тексті довіреності змінено серію та номер Державного акту на право власності на земельну ділянку з «ЯЖ № 019894» на «ЯМ № 833063» і змінено «без права передоручення» на «з правом передоручення повноважень третім особам», що підтверджується копією довіреності та заяви, а також інших документів на підставі яких видано довіреність і внесено виправлення, в подальшому 26 лютого 2014 року вказана довіреність була скасована за заявою ОСОБА_2 (а.с.46-48 Т.1, а.с. 170-183 Т.2).

Крім того встановлено, що 31 липня 2013 року ОСОБА_21 діючий на підставі довіреності від імені ОСОБА_3, який є представником ОСОБА_2, на підставі довіреності посвідченої в порядку передоручення, посвідченою приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 від 30 липня 2013 року за № 686, уклав договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 165, з ОСОБА_4, які були посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстровані в реєстрі за № 1180 та № 1185 (а.с.231-233, 239-246 Т.1).

А, 14 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Кіровського РВ ДМУ ГУМВС у Дніпропетровській області із заявою про те, що у липні 2013 року знаходячись за місцем свого проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 він виявив відсутність свого паспорту громадянина України, ІПН, заповіту та технічного паспорту на домоволодіння, вказана заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004847, що підтверджується копією витягу (а.с. 131 Т.1, а.с. 195-196 Т.2)

Також встановлено, що 07 грудня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння № 165 по вул. Чичеріна у м. Дніпропетровську та договір купівлі-продажу земельної ділянки за тією ж адресою площею 0,0430 га кадастровий номер :06:029:0028, які було посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстровані в реєстрі за № 3300 та № 3301, що підтверджується копіями вказаних довіреностей та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.42-45, 224-227 Т.1), а з 27 січня 2014 року ОСОБА_5 зареєструвалася за вказаною адресою (а.с. 214 Т.1)

24 березня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Кіровського РВ ДМУ ГУМВС у Дніпропетровській області з заявою про те, що 24 березня 2014 року невстановлені особи самовільно вчинили самоправні дії, що виразились у виселенні позивача та його дружини з їх будинку за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Чичеріна, 165, вказана заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000819, а 24 червня 2014 року кримінальні провадження за зазначеним номером та номером 0004847 були обєднані в одне кримінальне провадження та присвоєно єдиний реєстраційний номер № 0004847. По вказаному провадженню проводиться досудове розслідування (а.с. 130 Т.1, а.с. 43, 45, 184-196 Т.2)

Згідно ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, а відповідно до ст.. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Статтею 240 ЦК України передбачено, що представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до ч.3 ст. 249 ЦК України права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників.

Таким чином, ст. 203 ЦК України передбачено загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Аналогічна позиція міститься в абз.1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 9.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона /продавець/ передає або зобовязується передати майно /товар/ у власність другій стороні /покупцеві/, а покупець приймає або зобовязується прийняти майно /товар/ і сплатити за нього певну грошову суму, а згідно ч.1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку /квартири/ або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ч.1 ст. 3 ЦПК України та ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Звертаючись до суду із вказаними позовними вимогами позивач послався на примус з боку відповідача та третіх осіб, мотивуючи свої вимоги тим, що його ввели в оману, а продавати належні йому будинок та ділянку він не бажав, проте ці твердження не підтверджуються жодним належним та допустимим доказом, спростовуються поясненнями самого позивача в межах кримінального провадження внесеного до ЄРДР під № 0002805 від 17 червня 2013 року, з яких вбачається, зокрема, що саме позивач надав довіреність ОСОБА_3 на продаж домоволодіння, який і займався підготовкою документів на продаж, а також зазначав, що його колишня дружина ОСОБА_11 претендує на частку в цьому домоволодіння та може забрати документи на будинок, у звязку з чим він і передав ОСОБА_3 документи на будинок та земельну ділянку на зберігання (а.с. 10-11, 13-18 Т.3).

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач ОСОБА_3 тривалий час підтримували довготривалі відносини та вирішували спільні питання, щодо вирішення проблемних стосунків між позивачем та ОСОБА_11О.(а.с.1-5 Т. 3), а також позивач надавав ОСОБА_3 довіреності від 12 травня 2010 року, 11 березня 2013 року та 29 липня 2013 року на продаж домоволодіння, які в подальшому він і скасував, що свідчить про те, що ОСОБА_2 на протязі декількох років (з 2010 року) мав намір відчужити домоволодіння яке належить йому на праві власності та здійснював масу дій направлену на його реалізацію.

Так, колегія суддів звертає увагу, що для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. При цьому насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обовязково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам, але ОСОБА_2 не доведено наявність вищезазначених обставин.

Крім того, позивач як у позовній заяві так і в апеляційній скарзі зазначає, що довіреність від 29 липня 2013 року посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 зареєстрована за № 671 була видана без його відома та фактичної згоди, але як зазначив правильно суд першої інстанції, що у судовому засіданні ним вказувалося, що він підписував вказану довіреність та усвідомлено надавав її ОСОБА_22, але без права передоручення третім особам, що свідчить про відсутність чіткої позиції позивача та викликає сумнів в правдивості його пояснень. В подальшому також і спростувались посилання позивача на неправомірність дій нотаріуса та злочинну змову проти нього, що виразилась у внесенні виправлень у вказану довіреність, оскільки в матеріалах справи наявна заява ОСОБА_2 в якій сам позивач ініціює внесення виправлень (а.с.177 Т.2).

Так, в суді апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 заперечуючи проти написання і підписання заяви про виправлення в довіреності заявив клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи, яке ухвалою суду від 07 квітня 2015 року було задоволено та призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, в якій були поставлені експерту питання, а саме: чи виконано підпис ОСОБА_2 в довіреності від 29 липня 2013 року, чи іншою особою та в заяві про виправлення довіреності від 29 липня 2013 року реєстровий №671, посвідчених приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим №671 29 липня 2013 року чи іншою особою?; а також чи вносилися у текст довіреності ОСОБА_2 від 29 липня 2013 року зміни, дописки, травлення чи виправлення та ким виконані довіреність за реєстровим №671 від 29 липня 2013 року та заява про виправлення до цієї довіреності, а також витрати за проведення цієї експертизи були покладені на позивача, а матеріали справи були направлені для проведення ції експертизи до експертної установи(а.с. 110-113 Т.3, а.с. 124-155 Т.4).

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_2, незважаючи на неодноразові клопотання судового експерта про оплату за проведення експертизи та надання додаткових матеріалів, які позивач отримував в суді особисто, залишив їх поза увагою, у звязку з чив 19 серпня 2015 року матеріали справи були повернуті до апеляційного суду без виконання вказаної вище експертизи (а.с. 167 Т.4).

Відповідно до ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

У звязку з чим доводи позивача про те, що він не підписував заяву про виправлення в довіреності є безпідставними, а також не підтвердженими належними доказами по справі.

Також, є не зрозумілим той факт, що позивач видав довіреність від 11 березня 2013 року та звернувся із заявою про скасування лише через два тижні, також видав довіреність від 29 липня 2013 року він скасував лише через півроку, хоча мав можливість звернутися до правоохоронних органів за фактом вчинення над ним насилля з метою вчинення правочину, якщо таке мало місце. Позивач у судовому засіданні так і не пояснив хронологію своїх дій та їх причини, не надав він їх і в суді апеляційної інстанції.

Крім того, позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі ставлячи питання про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними послався на вимоги також ст.ст. 230, 231, 239 ЦК України, разом з цим доказів того, що вказний правочин вчинено під впливом обману, насильства, а також довіреність на продаж свого будинку та земельної ділянки він не надавав, суду надано не було, а відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не грунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстнації правильно виходив з того, що довіреність від 29 липня 2014 року відповідає вимогам ст. 245 ЦК України, та загальним вимогам додержання яких є необхідним для чинності правочину передбачені ст. 203 ЦК України, була надана позивачем добровільно та умови правочину задовольняли позивача тривалий час, на час укладання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 31 липня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_21 який діяв на підставі довіреності від ОСОБА_3, який був представником ОСОБА_2, діяла спірна довіреність видана позивачем 29 липня 2013 року та дії сторін були законними, а вчинений правочин дійсним. Так, в подальшому на законних підставах 07 грудня 2013 року було укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договори купівлі-продажу спірного домоволодіння та земельної ділянки.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, обгрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також про те, що ним довіреність надавалася ОСОБА_3 на розпорядження будинком та земельною ділянкою під впливом обману, примусу та насильства, колегія суддів вважає їх необгрунтованими, оскільки, як зазначалося вище, таких доказів суду надано не було, а сам позивач розпорядився своїм майном на власний розсуд та вчиняв для цього на протязі тривалого часу дії з підготовки документів саме на продаж домоволодіння і земельної ділянки, а інших доказів позивач на виконання вимог ст.ст.10,60 ЦПК України суду не надав.

Що стосується решти доводів апеляційної скарги то вони не спростовують висновків суду і фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду по їх оцінці.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними. Отже апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська області від 03 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.О. Макаров

Судді: Ж.І. Максюта

ОСОБА_23