Номер провадження: 22-ц/785/2530/15
Головуючий у першій інстанції Швець В. М.
Доповідач Суворов В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області

в складі:

головуючого - Суворова В.О.

суддів - Артеменко І.А.

- Черевко П.М.

при секретарі - Козак М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Одеської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики в сумі 151 460 грн. та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розписки до договору позики від 17 листопада 2010 року - недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

15 листопада 2013 року позивачка звернулась з зазначеним позовом до суду. Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що 17 листопада 2010 року дала в борг строком на один місяць відповідачу кошти у сумі 79 900 грн., які відповідач не повернув. У зв'язку з тим, що вказані кошти на час укладання договору позики були еквівалентом 10 000 доларів США, просить стягнути еквівалент 10 000 доларів США на час звернення до суду, який складає 153014 грн.

Відповідач позов не визнав, вказуючи, що розписку про отримання коштів написав під психологічним впливом чоловіка позивачки, кошти по договору не отримував та 07 травня 2014 року звернувся з зустрічним позовом про визнання договору позики від 17 листопада 2010 року фіктивним з тих підстав, що не отримував кошти.

Рішенням суду першої інстанції від 24 листопада 2014 року позивні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задоволені. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 151 460 грн. основного боргу, 1 554 грн. 30 коп. судових витрат, а разом 153 014 грн. 30 коп. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним-відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову та задоволення зустрічного позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду в межах вимог скаржника і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж установлено договором (ч. 1 ст. 1051 ЦК).

При цьому, за змістом ч. 2 ст. 1051 ЦК України , при укладенні договору позики в письмовій формі (крім випадків укладення його під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини) безгрошевість такого договору не може ґрунтуватись на поясненнях свідків, а може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59 ЦПК).

Судовою колегією встановлено, що позивачка, як вона зазначає в своїй позивній заяві, 17 листопада 2010 року дала в борг відповідачу 79 900 грн. до 17 грудня 2010 року. З вказаного приводу відповідач склав розписку, відповідно до якої він отримав 17 листопада 2010 року від позивачки в борг строком на 1 місяць кошти в сумі 10 000 доларів США, які він зобов'язується повернути 17 грудня 2010 року (а.с.7).

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Даючи оцінку наданому позивачем на підтвердження укладення договору позики письмовому доказу - розписці , судова колегія звертає увагу, що у розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, термін, на який вона передається, дата складання розписки, вказівка на те, що розписка надана добровільно, без будь-якого впливу та особистий підпис позичальника.

Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України розписка є одночасно документом, який підтверджує й передачу грошей позикодавцем позичальнику, й укладення договору позики. Тому судова колегія вважає, що суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що між сторонами відбувся договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача 79 900 грн.

Судова колегія не може погодитися з доводом зустрічного позову, що відповідач не отримував кошти по договору позики, а розписка була написана під впливом загроз з наступних підстав. Відповідач не надав жодного допустимого доказу на обґрунтування свого позову. Сам по собі факт, що раніше з чоловіком позивачки був укладений договір позики, по якому відповідач кошти не повернув, у зв'язку з чим вони були стягнуті на підставі рішення суду, не є доказом того, що він не отримував кошти по договору від 17 листопада 2010 року.

Але судова колегія звертає увагу на те, що суд першої інстанції стягнув кошти на користь позивачки з розрахунку 10 000 доларів США, не взявши до уваги, що відповідно до позивних вимог позивачка вказує, що надала в борг відповідачу 79 900 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

В відповідності до ч.1 ст. 1046 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Виходячи з приписів ст. 1046 ЦК України на користь позивачки підлягає стягненню сума коштів, які вона позичила відповідачу, а саме 79900 грн.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, виносячи рішення про стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_4, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права , що є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення в скасованій частині рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. п. 1, 4, ст.. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 листопада 2014 року в частині стягнення суми боргу за договором позики скасувати.

В скасованій частині ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики від 17 листопада 2010 року в сумі 79 900 грн. , а також судовий збір у розмірі 799 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області В.О. Суворов

П.М. Черевко

І.А. Артеменко