Справа № 214/9607/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 лютого 2015 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі:

головуючого - судді Попова В.В.,

при секретарі - Ткаченко К.М.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Перепелиці О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, у м. Кривому Розі, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» м. Кривого Рогу про стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь 243 000 грн.без утримання податку з доходу фізичних осіб у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням його здоров'я. Свої вимоги вмотивував тим, що з 05 жовтня 1998 року до 22 лютого 2013 рокупрацював у відповідача підземним прохідником у шкідливих умовах, що призвело до погіршення стану його здоров'я та частих захворювань, у зв'язку з чим висновком МСЕК йому первинно в 2013 році було встановлено 35% втрати професійної працездатності, що було підтверджено при наступному огляді 06 травня 2014 року та призначено наступний огляд 01 квітня 2016 року.Вважає, що саме за вини відповідача, адміністрація якого не забезпечила його здоровими та безпечними умовами праці, його здоров'я було пошкоджено, чим йому було завдано моральної шкоди: він відчуває себе неповноцінною людиною, весь час відчуває болі та у зв'язку з цим перебуває у пригніченому стані, вимушений постійно проходити лікування, тому на підставі положень Конституції України, КЗпП України та ст. 1167 ЦК України відповідач повинен відшкодувати йому завдану моральну шкоду у визначеному ним розмірі.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, виклавши свої заперечення в письмовому вигляді, наполягав на тому, що позивач працював не тільки у відповідача, знав про шкідливі умови його праці, однак свідомо продовжував працювати у відповідача.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Як убачається з трудової книжки позивача та акту розслідування хронічного професійного захворювання від 26.03.2013 року, позивач з 05 жовтня 1998 року до 22 лютого 2013 рокупрацював у відповідача підземним прохідником у шкідливих умовах, де й отримав хронічне професійне захворювання, пов'язане з виконанням трудових обов'язків у важких та шкідливих для здоров'я умовах (а.с.7-16).

Висновком медико-соціальної експертної комісії в 2013 році позивачеві первиннобуло встановлено 35% втрати професійної працездатності, що було підтверджено при наступному огляді 06 травня 2014 року та призначено наступний огляд 01 квітня 2016 року(а.с.17, 18).

У зв'язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивач періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із медичних карток амбулаторного хворого та історії хвороби (а.с.9-12, 19, 20).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці.

Згідно з ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статтею 2371 цього ж Кодексу передбачається відшкодування власником або уповноваженим ним органом працівникові моральної шкоди. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами), відповідно до ст. 2371 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Між тим, згідно зі ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Однак згідно з п. 27 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» дію абз. 4 ст. 1, підпункту «е» п. 1 ч. 1 ст. 21, ч. 3 ст. 28 та ч. 3 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у частині відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей зупинено на 2006 рік.

Позаяк на час встановлення позивачеві втрати професійної працездатності Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» вже не було передбачено обов'язку Фонду відшкодовувати позивачу моральної шкоди, то таку шкоду згідно з правилами ст. 2371 КЗпП України позивачеві повинен відшкодовувати роботодавець, а, отже, відповідач.

Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 3 та 5 своєї Постанови №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На підставі згаданих вище висновку МСЕК, акту розслідування хронічного професійного захворювання, виписок із медичних карток амбулаторного хворого та із історії хвороби встановлено, що саме у зв'язку з порушенням роботодавцем законних прав позивача на належні, безпечні і здорові умови праці настали негативні для нього наслідки у вигляді погіршення здоров'я, які, в свою чергу, потягнули за собою стійку втрату професійної працездатності на 35% та безперечно привели до моральних страждань позивача, тому суд уважає, що вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди є обґрунтованими.

Вирішуючи питання про розмір матеріальної шкоди, суд ураховує такі критерії визначення її розміру, як ступінь вини підприємства, посадові особи якого на протязі тривалого часу не намагались створити належних та здорових умов праці для позивача, глибину душевних страждань позивача, пов'язаних з таким станом його здоров'я, який не дає відчути себе повноцінним членом суспільства та примушує періодично звертатися до лікарів за лікуванням, що порушило звичний склад життя позивача та потребує додаткових зусиль для його організації, тому суд уважає, що у зв'язку з цим розмір моральної шкоди повинен бути визначеним у розмірі 20000 гривень.

Отже, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі положень ст. 88 ЦПК України, в редакції, що діяла на час звернення позивача із зазначеним позовом, з відповідача в дохід держави підлягають стягненню 243 грн. 60 грн. у рахунок сплати судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43 Конституції України, п. 27 ст. 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік», ст. ст. 153, 2371 КЗпП України, ст. 1167 ЦК України,ст. ст. 10, 11, 15, 57-60, 88, 208-210, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» м. Кривого Рогу на користь ОСОБА_3 20000 (двадцять тисяч) грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди без утримання податку з доходу фізичних осіб.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» м. Кривого Рогу в дохід держави 243 грн. 60 грн. у рахунок сплати судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Попов.