АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.,

суддів - Максюти Ж.І., Прозорової М.Л.,

при секретарі - Самокиші О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з відповідачкою він перебував в офіційному шлюбі, зареєстрованому 16 жовтня 1993 року та від спільного з нею проживання у них народилася дитина - син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який наразі проживає зі своєю матір'ю. Шлюб між ними було розірвано 14 липня 2014 року, згідно з рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська.

За час їх спільного з відповідачкою проживання та перебування у шлюбі вони у 1999 році придбали за спільні кошти однокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка була зареєстрована за відповідачкою. Вважає, що вказана квартира є їх спільною сумісною власністю подружжя, а тому просив визнати АДРЕСА_2 обєктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнати за ним та відповідачкою право власності за кожним по 1/2 частині цієї квартири за кожним.

Відповідач ОСОБА_3 у березні 2015 року також звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна особистою власністю, в якій посилалася на те, що 15 вересня 1999 року за рахунок коштів її частки від спадщини за нерухоме майно, розташоване у місті Дніпропетровську по вул. Гречихіна, 12, яка їй належала після смерті її батька ОСОБА_5 (помер у жовтні 1996 року) на підставі свідоцтва про право на спадщину, тобто фактично за особисті кошти, була придбана вказана вище однокімнатна квартира та яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу. Вищевказана квартира була придбана за кошти, які їй були відшкодовані її братом ОСОБА_6 за умови, що вона відмовиться у майбутньому від частини спадщини на нерухоме майно, яке вони обидва у рівних частинах отримали після смерті їх батька. Доказом того, що між відповідачкою та її братом ОСОБА_6І була домовленість та того, що вона відмовиться у майбутньому від частини спадщини, а він їй за її частину відшкодує гроші на придбання квартири є те, що на теперішній час її брат є єдиним власником нерухомого майна, отриманого ними у спадщину будинку №12 по вул. Гречихіна в м. Дніпропетровську. Її колишній чоловік ОСОБА_2П не був присутній при укладенні договору купівлі-продажу, оскільки жодних грошових коштів на придбання цієї квартири не надавав, його згода на придбання квартири не вимагалась, а враховуючи те, що відповідач заперечує її право особистої власності на спірну квартиру просила визнати однокімнатну квартиру розташовану за адресою м. Дніпропетровськ пр-т. АДРЕСА_3 особистою приватною власністю ОСОБА_3.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 липня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено та ухвалено визнати однокімнатну квартиру №22, розташовану в буд 70-а, пр. Г. Правди в м. Дніпропетровську особистою приватною власністю ОСОБА_3, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 2544 грн. (а.с. 143).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову в задоволенні зустрічного позову, вказуючи на те, що рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони знаходилися у шлюбі з 16 жовтня 1993 року, який було розірвано 14 липня 2014 року відповідно до рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 липня 2014 року (а. с. 12, 14-21).

Відповідно до договору купівлі-продажу серія АВЕ № 251560 від 15 вересня 1999 року, посвідченим державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, за реєстровим номером 2-4776, ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_8М квартиру № 22 у буд. № 70 А по пр-т Г. Правда у м. Дніпропетровську (а. с. 74) при нотаріальному посвідченні цього договору на час його укладення згода подружжя не вимагалася, про що, зокрема, зазначено в листі Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 15 квітня 2015 року №788/02-03 (а.с 103).

Згідно статті 22 КпШС України (1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, а ст. 28 цього Кодексу у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують увагу.

Аналогічні норми передбачені і в ст.ст. 60, 70 СК України. Так, ст. 60 СК України вказує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є обєктом права спільної сумісної власності. А відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і

розпоряджається належним йому роздільним майном.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 липня 1997 року, посвідченого завідуючою Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, зареєстрованої в реєстрі за №1-1350, спадкоємцем майна ОСОБА_5, померлого 18 жовтня 1996 року є в рівних частинах: син - ОСОБА_6 та дочка - ОСОБА_3. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається, із домоволодіння за номером 12, що знаходиться на вулиці Гречихіна в місті Дніпропетровську (а.с. 75).

А згідно договору дарування 1/2 частини домоволодіння, серія ВВТ № 090568 від 31 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованому в реєстрі за №1-1350, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_6 1/2 частину домоволодіння за номером 12, що знаходиться на вулиці Гречихіна в місті Дніпропетровську (а. с. 76).

Крім того, як вбачається з пояснень свідків, допитаних судом першої інстанції, а саме: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_14, останні підтвердили, що спірна квартира була придбана братом відповідачки ОСОБА_3- ОСОБА_6 та оформлена на ОСОБА_3 за відмову останньої на користь брата ОСОБА_6 від спадщини.

Відповідно до розяснень, викладених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11 вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання, а пунктом 24 цієї Постанови розяснено, що не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У звязку з викладеним, колегія суддів вважає, що відповідач ОСОБА_3 за рахунок коштів її брата, отриманих за її відмову від частини спадкового будинку, набула в період шлюбу із відповідачем право особистої приватної власності на спірну квартиру, а тому суд першої інстанції обгрунтовано прийшов до висновку про задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 та відмову в задоволенні первісного позову.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірну квартиру було придбано саме за кошти подружжя, які ними накопичувалися, а також отримані за рахунок відшкодування шкоди здоровю, отриманої ОСОБА_2 під час виконання трудових обовязків, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки ці обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а також суд першої інстанції таким доводам дав належну оцінку.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та у відповідності з нормами матеріального права і відсутні передбачені ст.309 ЦПК України підстави для скасування або його зміни.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетрвоська від 15 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді

Окрема думка судді апеляційного суду Дніпропетровської області Макарова М.О. по справі за номером провадження 22-ц/774/8014/15

У порядку частини 3 статті 19 ЦПК України висловлюю окрему думку та прошу додати її до ухвали суду.

10 листопада 2015 року судова колегія з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області відхилила апеляційну скаргу ОСОБА_2 та залишила в силі рішення Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2015 року.

З таким судовим рішенням апеляційного суду не погоджуюсь з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи під час зареєстрованого 16 жовтня 1993 року шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3, 15 вересня 1999 року відповідно до договору купівлі-продажу серія АВЕ № 251560, посвідченим державним нотаріусом Шостої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, за реєстровим номером 2-4776, ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_8М квартиру № 22 у буд. № 70 А по пр-т Г. Правда у м. Дніпропетровську.

Шлюб між сторонами було розірвано 14 липня 2014 року.

Відповідно до ст. 22 КпШС України (1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, а статтю 28 цього Кодексу у разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визначаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують увагу.

Аналогічні норми передбачені і в ст.ст. 60, 70 СК України. Так у статті 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є обєктом права спільної сумісної власності. А відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто, а ст. 24 КпШС України (1969 року), майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і

розпоряджається належним йому роздільним майном.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття, а підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України.

З матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12 липня 1997 року, посвідченого Восьмою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованої в реєстрі за №1-1350, спадкоємцем майна ОСОБА_5, померлого 18 жовтня 1996 року є в рівних частинах: син - ОСОБА_6 та дочка - ОСОБА_3. Спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається, із домоволодіння за номером 12, що знаходиться на вулиці Гречихіна в місті Дніпропетровську.

Згідно договору дарування 1/2 частини домоволодіння, серія ВВТ № 090568 від 31 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрованому в реєстрі за №1-1350, ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_6 1/2 частину домоволодіння за номером 12, що знаходиться на вулиці Гречихіна в місті Дніпропетровську.

А договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 було укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_8М та посвідчено нотаріально 15 вересня 1999 року, з якого, зокрема вбачається, що гроші ОСОБА_8 отримала від ОСОБА_3 при підписанні цього договору (а.с.74)

Проте в матеріалах справи відсутні докази того, що ця квартира була придбана саме братом ОСОБА_3-ОСОБА_6, чи за його кошти, зокрема: акт прийому-передачі коштів, розписка про отримання коштів від нього, можливо договір дарування грошей, тощо.

Крім того, в судовому засіданні суду першої інстанції були допитані свідки, а саме: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_14, які зазначили, що знають зі слів ОСОБА_3 та ОСОБА_6, що спірна квартира була придбана братом відповідачки ОСОБА_3- ОСОБА_6, проте ці свідки особисто не були присутні при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири, так і при проведенні розрахунків за цю квартиру, продавця ж ОСОБА_8 суд першої інстанції не допитував та взагалі про неї сторони не заявляли, а тому доказів такого придбання цієї квартири, про які зазначає ОСОБА_3 матеріали справи не містять.

А відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За таких обставин вважаю, що в апеляційного суду підстав залишати в силі рішення суду першої інстанції не було у звязку з недоведенністю позовних вимог ОСОБА_3, а тому думаю, що висновки апеляційного суду є помилковими.

Суддя апеляційного суду

Дніпропетровської області ОСОБА_15