Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/1763/14-ц
Провадження № 2/499/536/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"02" грудня 2015 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Кравчука О.О., учасника цивільного процесу секретаря судового засідання Кирилової С.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду позовну заяву ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

Представник ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК» (далі позивач) 16 грудня 2014 року звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 (далі відповідач) в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 09 листопада 2006 року позивач та відповідач уклали кредитний договір б/н (далі договір) відповідно до якого відповідачу було надано кредит з використанням платіжної карти в розмірі 5000 гривень 00 копійок, зі сплатою відсоткової ставки за користування кредитом в розмірі 48 відсотків річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

За таких обставин представник позивача просить стягнути з відповідача на користь позивачазаборгованість за договором на загальну суму 17748 гривень 32 копійки, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 243 гривень 60 копійки.

Заочним рішенням від 07 травня 2015 позовну заяву було задоволено (далі заочне рішення).

Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 28 вересня 2015 року заочне рішення скасоване так як відповідач посилалась на фальсифікації позивачем кредитної справи заперечуючи факт укладення нею кредитного договору й отримання коштів з використанням платіжної карти.

В судове засідання представник позивача не зявився, направив до суду заяву в якій просить задовольнити позовні вимоги, розглянути справу заочно у разі неявки відповідача та у його відсутність.

Відповідач в судове засідання не зявилася про причини своєї неявки суд не повідомила направила до суду заяву в якій зазначила, що позовні вимоги не визнає, просить відмовити в їх задоволенні застосувавши строк позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних встановлених фактів та відповідних їм правовідносинам.

З позовної заяви, вбачається що 09 листопада 2005 року відповідач подала позивачу заяву в якій просила надати їй кредитну карту з встановленим кредитним лімітом. На підставі заяви позивач надав відповідачу кредит з використанням платіжної карти на умовах строковості, поворотності та платності, шляхом встановлення кредитного ліміту у розмірі 5000 гривень 00 копійок (а.с. 8).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором станом на 28 лютого 2015 року поданого позивачем загальна заборгованість на час подачі позову складає розмір 17748 гривень 31 копійка (далі розрахунок, а.с.6-7). За розрахунком останній платіж за договором проведений відповідачем 30 березня 2007 року.

З пунктів 3.1.1-3.1.5 Правил надання банківських послуг (далі Правила) вбачається, що строк дії карти вказаний на лицьовій стороні карти (місяць і рік). Карта дійсна до останнього календарного дня вказаного на карті. Дата закінчення дії карти, виданої довіреним особам утримувача співпадає з датою закінчення дії карти утримувача. Після закінчення строку дії відповідна карта продовжується банком на новий строк. Строк дії карти миттєвого випуску продовженню не підлягає. Замовлені клієнтом карти, в тому числі продовжені з новим строком дії, зберігаються в банку для видачі клієнту.

Встановивши зазначені обставини і визначивши відповідно до них правовідносини, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, суд виходив з такого.

Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

За ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ч.1, 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

З ч. 4 ст. 267 ЦК України вбачається, що сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

З вимог ст.526 ЦК України вбачається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

З ч.1 ст.1049 ЦК України вбачається, що позичальник зобовязаний повернути позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, в разі прострочення повернення чергової частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася та сплати процентів, належних йому.

З ст. 1054 ЦК України вбачається, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Застосовуючи зазначенні в рішенні нормативно-правові акти, беручи до уваги письмові докази, відмовляючи в задоволенні позову суд виходить з таких мотивів.

Виходячи з системного аналізу наведених в рішенні норм ЦК України, суд констатує, що відповідачем було порушено умови кредитного договору.

Так, за умовами кредитного договору відповідач зобовязалася повернути кредит та проценти за користування ним щомісячними платежами згідно з обумовленим в договорі порядком. Невиконання відповідачем договору привело до виникнення заборгованості за кредитом у розмірі 17748 гривень 32 копійки.

Відповідач не надала суду доказів які б підтверджували факт не укладення нею договору з позивачем.

Позивач 16 грудня 2014 року звернувся з позовом до суду про стягнення з відповідача сум неповернутого кредиту та процентів за користування ним.

Представником позивача не надано будь-яких доказів ні самої карти, ні копії з неї, або наданої відповідачу карти з новим строком дії, з яких можливо було б встановити такий строк.

Слід констатувати, що за наявності у позивача права на повернення заборгованості за кредитом, позивач звернувся до суду після спливу позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Так, під виконанням сторонами зобовязання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обовязків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором.

Тому, "основне зобовязання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору.

В такому випадку із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Як встановлено судом, відповідач перестала виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту, здійснила останній платіж 30 березня 2007 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за договором позивач звернувся 16 грудня 2014 року, володіючи даними про скасування стосовно відповідача судового наказу від 12 лютого 2009 року виданого Іванівським районним судом Одеської області.

При цьому виходячи з пунктів 3.1.1. 3.1.5 Правил строк дії карти мав би завершитись, а документи кредитної справи не містять відомостей про продовження її дії, тому позивач звернувся до суду зі спливом позовної давності

Іідповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою.

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, або іншим моментом перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи.

За змістом норми ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, аналізуючи фактичні обставини та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що позивач звернувся до суду після спливу позовної давності, яка має бути застосована, оскільки про це заявлено відповідачами до винесення рішення.

Аналогічні правові висновки з питання застосування позовної давності зробив Верховний Суд України в постановах від 07 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13, від 29 січня 2014 року по справі № 6-155цс13.

Вирішуючи справу керуючись процесуальними нормами суд зазначає, що за ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, в межах позовних вимог та на підставі поданих ними доказів.

З ч.1 ст.58 ЦПК України вбачається, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, виходячи з наведених матеріальних та процесуальних норм, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА ОСОБА_1 «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його отримання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду апеляційної скарги.

СуддяОСОБА_3