Номер провадження: 22-ц/785/9991/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гайворонського С.П.,

ОСОБА_2,

за участю секретаря Феленко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 Шейндлі на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 Шейндлі до ОСОБА_4 про приведення будівлі у попередній стан та заборону перешкоджати в переносі воріт, третя особа Одеська міська рада,

встановила:

08.08.2013 року ОСОБА_3 Шейндля звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, який в подальшому уточнювала (т.1?а.с.114), про приведення будівлі у попередній стан та заборону перешкоджати в переносі воріт, посилаючись на те, що вона є власником 7/25 частини домоволодіння, розташованого за адресою: м.Одеса, вул. Пироговська,13/6.

В 2013 році вона звернулася до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради з проханням дозволити здійснити перенесення існуючої тимчасової загорожі металевих воріт з метою недопущення скупчення сміття й 23.07.2013 року отримала такий дозвіл. Проте в ході здійснення необхідних замірів відповідачка ОСОБА_5, яка була власником квартири АДРЕСА_1, стала перешкоджати здійсненню таких робіт з причин закриття воротами її вікон, стверджуючи, що вікна в її квартирі улаштовані ще з 1966 року з виходом на стадіон СКА. Позивачка зазначила, що вікна відповідачки не могли виходити на стадіон, так як в 1966 році це була режимна військова територія, на якій здійснювалися стрільби та військові навчання. Позивачка вважає, що дії відповідача і самочинна перебудова вікон перешкоджають їй здійснювати свої права по розпорядженню своєю власністю, а тому просила суд зобовязати ОСОБА_5 привести свою будівлю в попередній стан, а саме: закласти вікна, які виходять на стадіон СКА, та заборонити відповідачці та іншим особам перешкоджати їй в перенесенні воріт.

Відповідачка ОСОБА_5 позов не визнала й стверджувала, що вона мешкає в квартирі АДРЕСА_1 з 1966 року, й на час вселення в цю квартиру вікна в ній вже були, виходили на стадіон СКА, де зараз розташована автомийка «Ася». В 1993 році вона приватизувала квартиру й будь-яких змін в ній не здійснювала. Крім того, ОСОБА_5 зазначила, що ОСОБА_3 Шейндля в Україні не проживає, а в її квартирі мешкає її син ОСОБА_3

Разом з тим, відповідач ОСОБА_5 вказала що при її зверненні до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, інспекції по благоустрою міста, інспекції державного архітектурно-будівельного контролю стосовно улаштування металевих воріт прибудинкової території за адресою: м.Одеса, вул. Пироговська,13/6, вона отримувала відповіді, що ОСОБА_3 попереджений про недопущення проведення робіт по перенесенню існуючих воріт, дозволи щодо проведення будь-яких робіт не надавалися.

В процесі розгляду справи 08.11.2013 року ОСОБА_5 померла й 01.07.2014 року представник позивачки ОСОБА_6 звернувся до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_4, який є правонаступником ОСОБА_5, з позовними вимогами зобовязати ОСОБА_7 привести свою будівлю в попередній стан, а саме закласти вікна, які виходять на стадіон СКА; заборонити відповідачу перешкоджати в переносі воріт.

Відповідач та його представник позов ОСОБА_6 не визнали, просили відмовити у його задоволенні, надали суду письмові заперечення на позовні вимоги, в яких зазначили, що віконний отвір в квартирі АДРЕСА_2 було встановлено більше 40 років тому назад, на підставі дозволу на проведення робіт і рішення Міжвідомчої комісії при виконкомі Приморської райради народних депутатів трудящих №5 від 05.05.1966 року.

На теперішній час стан квартири відповідає технічному паспорту і документам, що встановлюють право власності, й фактів реконструкції квартири не виявлено. При цьому вказали на те, що позивачка хоче перенести вже існуючі ворота незаконно, так як необхідні дозволи на проведення таких робіт відсутні.

Представник третьої особи - ОМР у судове засідання не зявився, сповіщався належним чином, причини неявки не повідомив.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 ставить питання про скасування зазначеного судового рішення із ухваленням нового - про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду було ухвалено із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 є власником 7/25 частини домоволодіння, розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Пироговська, 13/6, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на домоволодіння від 17.10.2003 року, виданого на підставі розпорядження Приморської райадміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради №1338, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» в книзі 156доп, стр24, р№3141 (а.с.7, 173).

В свою чергу, квартира АДРЕСА_2 належала на праві власності ОСОБА_5, після смерті якої відповідач ОСОБА_8 15.05.2014 року набув на неї право власності, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом (т.1, а.с. 25,109).

Свої позовні вимоги позивачка обґрунтувала тим, що вікно в квартирі АДРЕСА_2 створює їй перешкоди у встановлені (перенесені) воріт та відповідні незручності в користуванні своєю квартирою. При цьому позивачка вказувала на самочинне улаштування ОСОБА_5 вікон в квартирі АДРЕСА_2, яку вона просила привести у попередній стан.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ч. 1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Таким чином, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Тобто суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За змістом ст.ст. 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити своє право.

З цих підстав, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позивачка не надала суду технічної документації та правовстановлюючих документів на 7/25 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Пироговська, 13/6, з визначенням вже існуючих воріт; не надала суду належних доказів користування земельною ділянкою під її частиною домоволодіння на відповідних правових підставах, і права на улаштування на цій земельній ділянці вже існуючих воріт та здійснення робіт по їх перенесенню.

Не надано позивачкою й вмотивованих доказів того, що вікна в квартирі АДРЕСА_3 створюють їй перешкоди в користуванні 7/25 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Пироговська, 13/6, що належать їй на праві власності, без визначення земельної ділянки під цим домоволодінням.

Суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про те, що згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з технічного паспорту, складеного КП «ОМБТІ та РОН» 27.10.2000 року, в квартирі АДРЕСА_2 відсутні відмітки про самочинне будівництво (т.1, а.с.150-151).

Крім того, відсутні докази самочинності улаштування вікон в квартирі АДРЕСА_2 і у Висновку №6153 проведеної на підставі ухвали суду будівельно-технічної експертизи 20.03.2015 року Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз.

Також позивачка не надала суду доказів того, що саме відповідач ОСОБА_5 або її правонаступник ОСОБА_4 улаштували вікна в квартирі АДРЕСА_2, та що саме спірне вікно чинить перешкоди ОСОБА_6 у користуванні своєю власністю, якою є 7/25 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Пироговська, 13/6.

Так, згідно листа директора КП «ЖКС «Фонтанський» ОСОБА_9 від 21.08.2014 року № 1404 віконний отвір в квартирі АДРЕСА_2 було встановлено більше 40 років тому назад, на підставі дозволу на проведення робіт і рішення Міжвідомчої комісії при виконкомі Приморської райради народних депутатів трудящих №5 від 05.05.1966 року (т.1, а.с.149).

Такими чином, спірне вікно не було встановлено самочинно, а було влаштовано на підставі відповідного дозволу колишнім власником будинку № 13/4 по вул. Пироговській в м. Одесі Одеською міською радою, оскільки первісний відповідач ОСОБА_5 стала власником житла лише 13.08.1993 року (т.1, а.с.25).

Крім того, як вбачається із фотографій 7/25 частини домоволодіння, розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Пироговська, 13/6, які належать на праві приватної власності позивачці ОСОБА_6, фотографій спірного вікна в квартирі АДРЕСА_2, яка належить на праві приватної власності відповідачу ОСОБА_4, а також фотографій воріт, які бажає перенести позивачка, то вищевказане вікно жодним чином не порушує прав позивачки ОСОБА_6 (т.2, а.с.67-71).

Зазначений висновок слідує із того, що 7/25 частин будинку № 13/6 по вул. Пироговській в м. Одесі, яка належить на праві власності позивачці ОСОБА_6, розташовані зовсім в іншому місці, прохід до цієї частини також улаштований зовсім в іншому місці (т.2, а.с.70), а між квартирою №2 в будинку №13/4 по вулиці Пироговській в м.Одесі, та 7/25 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Пироговська, 13/6, ще мається будинок № 13/5, який належить особі, яка не залучена до участі у справі (т.2, а.с.71).

Зазначені фотографії долучені до матеріалів справи в суді апеляційної інстанції за клопотанням представника відповідача ОСОБА_4, так як представники позивачки ОСОБА_6 підтвердили, що фотографії відповідають дійсності і на них зображена дійсна картина розташування будинку позивачки, квартири відповідачки, воріт і вікна, та які в свою чергу свідчать про відсутність порушення прав позивачки ОСОБА_6 щодо здійснення нею права власності 7/25 частин домоволодіння, розташованого за адресою: м.Одеса, вул.Пироговська, 13/6.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо приведення будівлі в попередній стан, суд першої інстанції виходив із вимог, передбачених ст. 376 ЦК України, а також розяснень, які містяться в пунктах 2, 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України» (про правовий режим самочинного будівництва), згідно яких суди розглядають спори щодо самочинного будівництва, зокрема: про зобовязання особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, провести відповідну перебудову.

При цьому, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права.

Відповідно до положень статті 38 Закону України № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих обєктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути предявлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова обєкта є неможливою.

Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова обєкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови.

Крім того, у п.17 вищевказаної постанови Пленуму розяснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути предявлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 ЗК України.

Однак, як було вказано вище, матеріалами справи не підтверджено, що вікна в квартирі АДРЕСА_2 улаштовані відповідачем ОСОБА_4 самочинно, як і те, що наявність вікон в квартирі АДРЕСА_2 порушує законні права ті інтереси власника 7/25 частини домоволодіння за адресою: м.Одеса, вул.Пироговська, 13/6 ОСОБА_6, що в свою чергу потребує захисту в порядку ст.391 ЦК України.

З підстав викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про те, що позов ОСОБА_6 не знайшов свого підтвердження в процесі розгляду справи, не обґрунтований на законі, а тому задоволенню не підлягає.

Що стосується доводів представників апелянта ОСОБА_6 про необхідність перенесення воріт, то вони також не доведені матеріалами справи, оскільки останні не містять доказів цієї необхідності, а також взагалі не містять належних доказів правомірності встановлення цих воріт, та їх належності особам, які беруть участь у справі, що підтверджується відповідними листами голови Приморської рай адміністрації від 08.08.2013р., начальника Інспекції з благоустрою міста ОМР від 09.08.2013 р., начальника Шевченківського ОМ Приморського РО ОГУ ГУМВД України в Одеській області та Інспекції ДАБК в Одеській області від 30.07.2013 р. (т.1, а.с.51-54).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 Шейндлі відхилити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

ОСОБА_10

ОСОБА_2