Провадження №2/761/387/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

10 лютого 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Гуменюк А.І.

при секретарі Панасенко Ж.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, Державної казначейської служби України, про відшкодування шкоди, завданої посадовою особою органу державної влади, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - Позивач) 04 липня 2014 року, в особі свого представника, звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві (далі - Відповідач № 1), Державної казначейської служби України (далі - Відповідач № 2), про відшкодування шкоди, завданої посадовою особою органу державної влади.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у провадженні Відповідача № 1 знаходиться виконавче провадження № 10371126 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2341, дублікат якого було отримано нею 20 квітня 2007 року, про стягнення зі ОСОБА_2 на її користь аліментів у розмірі ? частини з усіх видів заробітку на доньку ОСОБА_3, починаючи із 04 липня 2001 року і до досягнення дитиною повноліття. Стверджує, що 27 червня 2013 року вона отримала від державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Байрамова Т.Р. довідку-розрахунок № 125/12 про розмір заборгованості ОСОБА_2 по аліментах станом на 27 червня 2013 року, яка становила 82 440 грн. 56 коп. Зауважує, що у зв'язку із тривалою бездіяльністю посадових осіб державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві щодо виконання рішення Радянського районного суду м. Києва від 11 липня 2001 року та стягнення зі ОСОБА_2 аліментів на доньку ОСОБА_3, вона неодноразово зверталася зі скаргами до структурних підрозділів Міністерства юстиції України. Зазначає, що згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2014 року, визнано протиправною бездіяльність відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві щодо не вчинення всіх можливих виконавчих дій по виконанню виконавчого листа Радянського районного суду м. Києва від 11 липня 2001 року № 2-2341/2001, зокрема, щодо не встановлення можливих джерел отримання боржником доходу, не повідомлення його про розмір заборгованості по аліментах, а також зобов'язано Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві в особі державного виконавця виконати всі можливі дії щодо виконання виконавчого листа, виданого Радянським районним судом м. Києва від 11 липня 2001 року № 2-2341/2001, у тому числі, встановити джерела отримання боржником ОСОБА_2 доходу, повідомити боржника про розмір заборгованості по аліментах. Зауважує, що оскільки Відповідачем № 1, в порушення своїх службових обов'язків, не було повідомлено ОСОБА_2 про заборгованість по аліментах у розмірі 82 440 грн. 56 коп., в силу положень статті 196 Сімейного кодексу України, вважає, що вона була позбавлена права стягнути із боржника неустойку (пеню) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, що становить 300 909 грн. 65 коп. Оскільки вона вбачає між протиправними діями державного виконавця та наслідками у вигляді збитків, прямий причинний зв'язок, що дає їй право звернутися до суду із позовом до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві про відшкодування за рахунок держави спричинених збитків, просить суд ухвалити судове рішення, яким стягнути на її користь з державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного рахунку Державної казначейської служби України 300 909 грн. 65 коп. на відшкодування матеріальних збитків.

У судовому засіданні представник Позивача позов підтримав у повному обсязі. Просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представники Відповідачів № 1 та № 2, відповідно, у судове засідання не з'явилися. Про місце, день та час судового розгляду справи повідомлені належним чином. Про причину неявки суд не повідомили. Клопотання про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у їх відсутність, як і заперечень на позов, до суду не подавали.

Суд, заслухавши думку представника Позивача, який не заперечував щодо розгляду справи за відсутності представників Відповідачів № 1 та № 2, відповідно, вбачає за можливе розглядати справу за відсутності вказаних сторін, на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника Позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом встановлено, що Радянським районним судом м. Києва 20 квітня 2007 року видано Дублікат виконавчого листа у справі № 2-2341 про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів у розмірі ? частини з усіх видів заробітку на доньку ОСОБА_3, починаючи із 04 липня 2001 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12).

Крім того, судом також встановлено, що 12 червня 2007 року державним виконавцем державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції міста Києва Юрпольським С.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про примусове виконання вищезазначеного виконавчого листа (а.с. 13).

Із матеріалів справи вбачається, що станом на 27 червня 2013 року, заборгованість по аліментах ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 82 440 грн. 56 коп. (а.с. 6).

Відповідно до частин першої та другої статті 196 Сімейного кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Позивач зазначає, що вказану довідку-розрахунок заборгованості по аліментах № 125/12 від 27 червня 2013 року, вона отримала особисто на прийомі у державного виконавця 27 червня 2013 року. Наголошує на тому, що таку ж довідку Відповідач № 1 зобов`язаний був надіслати ОСОБА_2 для відома та виконання, повідомивши таким чином останнього про розмір заборгованості по аліментах. Оскільки, Відповідач № 1 довідку про розмір заборгованості ОСОБА_2 не направив, на думку Позивача, така поведінка свідчить про неналежне виконання державним виконавцем своїх службових обов'язків, які регламентовані Законом України «Про виконавче провадження», у зв'язку з чим, на її думку, вона була позбавлена можливості стягнути зі ОСОБА_2 неустойку (пеню), яка передбачена частиною першою статті 196 Сімейного кодексу України, за період з 02 липня 2013 року до 03 липня 2014 року у розмірі 300 909 грн. 65 коп. Тим самим, вважає, що за таких обставин, Відповідачем № 1 їй було заподіяно збитків на зазначену суму, оскільки за вказаний проміжок часу пеню з боржника неможливо вже буде стягнути навіть при умові належного повідомлення його про нараховану заборгованість по аліментах.

На підтвердження своєї позиції, Позивач надала ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2014 року, якою визнано протиправною бездіяльність відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві щодо не вчинення всіх можливих виконавчих дій по виконанню виконавчого листа Радянського районного суду м. Києва від 11 липня 2001 року № 2-2341/2001, зокрема, щодо не встановлення можливих джерел отримання боржником доходу, не повідомлення його про розмір заборгованості по аліментах, а також зобов'язано Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві в особі державного виконавця виконати всі можливі дії щодо виконання виконавчого листа Радянського районного суду м. Києва від 11 липня 2001 року № 2-2341/2001, зокрема, встановити джерела отримання боржником - ОСОБА_2 доходу, повідомити боржника про розмір заборгованості по аліментах та вжити інші дії щодо виконання виконавчого листа Радянського районного суду м. Києва від 11 липня 2001 року № 2-2341/2001 (а.с., а.с. 7-11).

Посилаючись на зазначене судове рішення, а також на статтю 56 Конституції України, частину другу статті 87 Закону України «Про виконавче провадження», статтю 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», статтю 1174 Цивільного кодексу України, якими передбачено відшкодування за рахунок держави шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органами державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійснені ними своїх повноважень, у тому числі, під час проведення виконавчого провадження, вважає завдані їй Відповідачем № 1 збитки у розмірі 300 909 грн. 65 коп. такими, що підлягають відшкодування на її користь з державного бюджету України.

Вказану позицію Позивача, суд оцінює критично, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За змістом частини другої статті 22 Цивільного кодексу України, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому застосуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння його заподіювача; наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; вина заподіювача у спричиненні шкоди.

Аналізуючи частину першу статті 196 Сімейного кодексу України та фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що Позивач не була позбавлена права самостійно повідомити ОСОБА_2 про наявність у нього заборгованості по сплаті аліментів, звернувшись до нього з позовом щодо стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. При цьому законодавством передбачено, що неустойка може бути стягнена з того, хто винен у простроченні сплати аліментів, у зв'язку з чим, тягар доказування лежить саме на платнику аліментів, який прострочив виконання зобов'язання. Разом з тим, законодавством також передбачено, що право на неустойку в одержувача аліментів може і не виникнути, якщо платник аліментів доведе, що несплата аліментів була наслідком тяжкої хвороби, іншої незалежної від нього обставини. Крім того, Позивач також не позбавлена права повторно звернутися до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції м. Києва з приводу отримання інформації щодо заборгованості по аліментах у платника аліментів на час повторного звернення. За таких обставин, оскільки суд не вбачає прямого причинного зв'язку між заподіяними Позивачеві збитками та протиправною бездіяльністю Відповідача № 1, яка полягає, у тому числі, у не повідомленні ОСОБА_2 про наявну у нього заборгованість по аліментах, суд вважає позов безпідставним, необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

З урахуванням викладеного, на підставі статей 22, 1174 Цивільного кодексу України, статті 196 Сімейного кодексу України, керуючись статтями 10, 11, 13, 57, 60, 85, 88, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції м. Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої посадовою особою органу державної влади - в і д м о в и т и у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Шевченківський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків або після розгляду справи в апеляційному порядку Апеляційним судом м. Києва, якщо воно не буде скасоване.

СУДДЯ :