№ 201/9174/15- ц
провадження 2/201/ 2521/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними та заборону стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 04 червня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними та заборону стягнення грошових коштів, позовні вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що позивач є клієнтом «ПриватБанку», 02 лютого 2007 року отримував кредит, має карту цього банку і користується нею; кредитні кошти позивач погасив в повному обсязі ще 18 червня 2008 року і заборгованості не має, але в 2014 році спочатку усно, а потім і письмово від банку довідався, що в нього начебто ще є заборгованість за тим кредитом (855 грн. 18 коп. основний борг) і на неї нараховано штрафні санкції (відсотки і штрафні санкції 36327 грн. 40 коп.); банк повідомив, що буде списувати з його картки вказаний борг автоматично, без його згоди для погашення заборгованості по кредиту, але відповідної підстави постанови чи рішення суду не було, а позивач вважає, що кредит погашений повністю. Позивач з таким стягненням не згоден і вважає вказане спірним. Вважав і вважає вказане списання неправомірним і позивач звернувся з письмовою заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про перевірку обставин незаконного, на його думку, списання і переведення коштів з його картки. Після перевірки працівники банку повідомили, що ці списання коштів були правомірними і вини банку чи його працівників в цьому немає. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на тому, що їх у нього буде знято з картки незаконно, а отже повертати їх банк повинен. На звернення позивача до відповідача з питанням надання повної інформації про причини такого і вирішення витання про повернення коштів фактично отримано відмову, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено. Банком взагалі пропущено термін позовної давності по списанню вказаних сум по кредиту і поважних причин пропуску цього строку банк не надав. Вважає вказані дії банку протиправними в частині нарахування боргу взагалі і неправильного зняття коштів з його картки без його відома та просив визнати такі дії банку протиправними, зобовязати банк припинити списання коштів позивача, оскільки з банком він повністю розрахувався, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що у позивач є кредит банку, відкрито рахунок і видано картку, позивач дійсно звертався до них з заявою про начебто незаконне зняття коштів з його картки, але вони перевірку провели, відповідь надали, розяснили подальші дії позивача, запропонували вихід з вказаного становища, але позивач цим не скористався. Проти звільнення позивача від сплати кредиту, визнання їх дій незаконними, зобовязання вчинити вказані позивачем дії заперечують, оскільки вказаного не було і належними доказами позивачем не доведено. Була ретельна перевірка звернення позивача, все зясували і надали детальну відповідь, вина їх не встановлена. На звернення позивача, в тому числі і письмові, вони відповідали по суті в передбаченому законом порядку і терміни. Все ним зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували, матеріальної чи моральної шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 в відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» 02 лютого 2007 року уклали кредитний договір № DN1RRX08010304, відповідно до цього укладеного договору позивач 02 лютого 2007 року отримав кредит у розмірі 2071.20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 лютого 2008 року. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається і з Заяви позичальника, Умов надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою. Позивач вказує, що кредитні кошти він погасив в повному обсязі ще 18 червня 2008 року і заборгованості не має, але в 2014 році спочатку усно, а потім і письмово від банку довідався, що в нього начебто ще є заборгованість за тим кредитом (855 грн. 18 коп. основний борг) і на неї нараховано штрафні санкції (відсотки і штрафні санкції 36327 грн. 40 коп.); банк повідомив, що буде списувати з його картки вказаний борг автоматично, без його згоди для погашення заборгованості по кредиту, але відповідної підстави постанови чи рішення суду не було, а позивач вважає, що кредит погашений повністю. Позивач з таким стягненням не згоден і вважає вказане спірним. Вважав і вважає вказане списання неправомірним і позивач звернувся з письмовою заявою до ПАТ КБ «ПриватБанк» про перевірку обставин незаконного, на його думку, списання і переведення коштів з його картки. Після перевірки працівники банку повідомили, що ці списання коштів були правомірними і вини банку чи його працівників в цьому немає. Позивач вважає вказані кошти своїми і наполягає на тому, що їх у нього буде знято з картки незаконно, а отже повертати їх банк повинен. На звернення позивача до відповідача з питанням надання повної інформації про причини такого і вирішення витання про повернення коштів фактично отримано відмову.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору позивач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 ЦК України наслідками порушення зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Позивач вважає, що банком взагалі пропущено термін позовної давності по списанню вказаних сум по кредиту, вважає вказані дії банку протиправними в частині нарахування боргу взагалі і неправильного зняття коштів з його картки без його відома та просив визнати такі дії банку протиправними, зобовязати банк припинити списання коштів позивача, оскільки з банком він повністю розрахувався. Виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положення ст. 5 Закону України «Про звернення громадян» передбачають вимоги до звернення адресованого громадянином органам державної влади і місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форм власності, об'єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань, а саме, вимогу направлення письмового звернення поштою чи через уповноважену ним особу.

Вимоги до письмових доказів встановлені ст. 64 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

В той час, ст. 59 ЦПК України, яка регулює питання допустимості доказів, передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до п. 26.1 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

Згідно п. 3.2.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам позичальник доручає банку списувати кошти із всіх своїх поточних рахунків у валюті кредиту або у валюті, відмінної від валюти Кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами, при настанні строків платежів (договірне списання). Пунктом 3.3.5 умов надання споживчого кредиту фізичним передбачено право банку списувати кошти з поточних рахунків позичальника згідно п. 3.2.5 цих умов, при настанні строків платежів, передбачених цими умовами та заявою, у межах належних до сплати банку сум. Заява про надання кредиту підписана позивачкою особисто, в ній зазначено, що вона ознайомлена та згодна з умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та тарифами, та всі ці документи складають між нею та банком кредитно-заставний договір.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором.

Можливість договірного списання банком передбачена також пунктом 6.6. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою № 22 НБУ від 21 січня 2004 року, а саме: якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається у договорі про розрахунково - касове обслуговування або іншому договорі про надання банківських послуг.

Згідно з п. 4.6 умов та правил надання банківських послуг клієнт доручає банку списання грошових коштів із своїх рахунків, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строку платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у випадку настання строку платежів по іншим договорам клієнта в розмірі, встановленому цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Банк провадить списання коштів у грошові одиниці України з рахунку клієнта в розмірі еквівалентному сумі заборгованості по договору.

Пунктом 5.2 правил користування платіжною картою передбачено право банку погашати кредит шляхом договірного списання коштів з інших рахунків клієнта на підставі договору. Згідно пункту 5.6. цих правил держатель поручає банку списувати з будь якого рахунку держателя, відкритого в банку, гроші для часткового або повного погашення боргових зобовязань. Пунктом 2.1.12.8. умов та правил встановлено - держатель доручає банку списувати з будь-якого рахунку держателя, відкритого в банку, зокрема з картрахунку грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов'язань, у тому числі мінімального обов'язкового платежу, якщо мінімальний обов'язковий платіж вказаний в заяві клієнта і в пам'ятці клієнта, а також списання помилково перерахованих сум, за якими держатель не є належним одержувачем. Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку.

На офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк» розміщено «Умови та правила здійснення банківських послуг», цей документ є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком, до якої приєднується клієнт, підписуючи заяву у відділенні банку. Позивачем 02 лютого 2007 року підписано договір, де вказано обізнаність і приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк». Зазначеним позивач уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір приєднання про відкриття банківського рахунку та випуск картки. Відповідно до п. п. 6.1., 6.2. постанови № 223 Правління НБУ від 30 квітня 2010 року «Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів» користувач зобов'язаний використовувати спеціальний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом та не допускати використання спеціального платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень. Держатель зобов'язаний надійно зберігати спеціальний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Відповідно до п. 6.4. постанови НБУ № 223 користувач зобов'язаний негайно повідомити емітента або визначену ним юридичну особу про втрату спеціального платіжного засобу в порядку та формі, установлених договором. В іншому разі емітент не несе відповідальності за платіжні операції, ініційовані за допомогою цього спеціального платіжного засобу, до отримання такого повідомлення, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з п. 1.1.5.29. Умов та Правил надання банківських послуг встановлено, що держатель несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, до моменту звернення власника карти в банк та блокування Карти, і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Картки в СТОП-ЛИСТ Платіжною системою, а в разі підключення до послуги «Екстрені гроші» також протягом часу блокування платіжної карти. Відповідно до Умов та Правил користування платіжною карткою відповідальність за операції по картках, що проведені в мережі Інтернет, покладається на позивача. Таким чином, приписами постанови НБУ №223, Умовами та Правилами, визначено, що відповідальність за здійснення всіх операцій за карткою несе позивач до моменту письмової заяви про блокування коштів та/або постановки картки в СТОП-ЛІСТ.

При укладенні договору сторін було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників бую вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору.

Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства та Правил. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст. ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною.

Згідно розрахунку ПАТ КБ «ПриватБанк» за позивачем станом на 08 липня 2015 року рахується заборгованість по кредитному договору № DN1RRX08010304 від 02 лютого 2008 року в розмірі 37 274.38 грн. Відповідно п. 2.2.4 кредитного договору № DN1RRX08010304 позичальник довіряє банку списувати кошти із своїх поточних рахунків у валюті кредиту або знімати готівкові кошти із цих рахунків у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за цим договором, при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання/зняття коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядком. Якщо валюта коштів, розміщених на зазначених рахунках, відмінна від валюти кредиту, то банк здійснює продаж готівкової іноземної валюти в касі банку для одержання суми, необхідної для сплати платежу, при цьому курс продажу іноземної валюта повинен відповідати курсу покупки цієї валюта, установленому в касі банку на день здійснення цього платежу.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 2 ст. 1071 ЦК України грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених договором між банком і клієнтом. Згідно із п. 1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг клієнт доручає банку списання грошових коштів із своїх рахунків, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строку платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у випадку настання строку платежів по іншим договорам клієнта в розмірі, встановленому ними договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Банк провадить списання коштів у гротові одиниці України з рахунку клієнта в розмірі еквівалентному сумі заборгованості по договору.

Оскільки позивач прострочив сплату за кредитним договором банк скористався обумовленим договором правом погасити кредит шляхом договірного списання коштів з іншого рахунку клієнта.

Згідно із п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», договірне списання - списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом. Відповідно до п 26.1 ст. 26 даного Закону платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб.

ПАТ КБ «ПриватБанк» мав розпорядження позивача на списання грошових коштів з усіх рахунків клієнта при наявності на них необхідних коштів у межах сум, які підлягають сплаті банку (договірне списання). Тому дії банку щодо списання коштів з її картрахунку є законними.

Відповідно до постанови № 14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обгрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК)

Відповідно до положень статті 1074 ЦК України «Обмеження права розпорядження рахунком» обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом.

Стосовно застосування строку позовної давності, то суд вважає, що банк для стягнення коштів з позивача шляхом списання боргу з його картки цей строк не пропустив, оскільки правовідносини триваючі, заборгованість за кредитним договором є і вона відповідачем не погашена до цього часу, банк попереджав позивача про наявність цього боргу і необхідність його погашення. Сам же позивач повинен був надати суду докази того, що він дізнався про своє порушене право з боку банку в межах строку позовної давності, але цього зроблено не було.

Відповідно до положень частини 4 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлена вимога щодо допустимості доказів, на які посилаються сторони. Положеннями частини 2 статті 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З приводу цього Пленум Верховного суду України в п. 28 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 розяснив, що «…якщо при дослідженні письмових доказів особою, яка бере участь у справі, буде подана заява про те, що доданий до справи або поданий іншою особою для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може відповідно до частини другої статті 185 ЦПК просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. При відсутності з її боку таких процесуальних дій, особа, яка подала заяву, має згідно із загальними правилами доказування (стаття 60 ЦПК ) подати відповідні докази, що спростовують значення відомостей оспорюваного документа і могли бути підставою неприйняття його до уваги під час оцінки доказів. У разі необхідності за клопотанням особи, яка зробила таку заяву, суд відповідно до правил частини четвертої статті 10 ЦПК сприяє їй у збиранні цих доказів (призначає експертизу, витребовує інформацію від особи, за іменем якої видано документ, оголошує перерву або відкладає розгляд справи, якщо це потрібно, тощо)…».

Крім того, в п. п. 23, 27 постанови «Про застосування норм цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року № 2 Пленум Верховного суду України звернув увагу на наступне:«…розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів…», «…виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК…».

У відповідності до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Одним із загальних принципів цивільного законодавства є принцип свободи договору, який знайшов своє відображення у ст.ст. 3 та 627 ЦК України. Свобода договору включає в себе й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. За ст. 632 ЦК України ціна договору встановлюється за домовленістю сторін, тобто вільною.

Частиною 1 ст. 1068 ЦК України передбачено, що банк зобовязаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені у справі судові витрати ( ст. 88 ЦПК). До судових витрат належать і витрати на правову допомогу ( ст. 79 ЦПК).

Згідно ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача, повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню ні повністю, ні в частині.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-які домовленості і зобовязання стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) діям відносно нього, предмета спору, а позивач цього не довів, твердження позивача про наявність будь-яких інших зобовязань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача та його представника на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними та заборону стягнення грошових коштів відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання дій неправомірними та заборону стягнення грошових коштів в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 220, 525, 526, 530, 570, 571, 627, 628, 629, 635, 657, 1066, 1068, 1071, 1074 ЦК України, ст. ст. 1, 26, 30, 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними та заборону стягнення грошових коштів відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя