УХВАЛА

іменем україни

02 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Євтушенко О.І., Журавель В.І.,

ХоптиС.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє у своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_7, третя особа - Департамент державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, про зобовʼязання знести самовільно зведену споруду,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 03 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діє в своїх інтересах та як законний представник ОСОБА_7, третя особа - Департамент державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, про зобовʼязання знести самовільно зведену споруду.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідачі у серпні 2014 року закінчили будівництво сараю, при цьому будівництво було проведено безпосередньо біля жилого будинку позивача, без його згоди та дозвільних документів. Вважав, що таке будівництво створює небезпеку для його життя та у випадку пожежі це може спричинити загорання його будинку. Тому позивач просив зобов'язати відповідачів знести самовільно зведену споруду.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня

2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 червня 2015 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що заявлені позовні вимоги про знесення самовільно зведеного відповідачами сараю (літ. «И») не доведені ним у встановленому законом порядку та спростовуються доказами, наданими ОСОБА_4 про те, що спірний сарай був придбаний ними за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу і був реконструйований у тих же геометричних розмірах.

Однак погодитись з висновками судів попередніх інстанцій не можна з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Його житловий будинок межує з 19/25 частини домоволодіння АДРЕСА_2, в тому числі і з сараєм під літ. И.

Відповідачі 22 вересня 2004 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбали у рівних частках 19/25 частини домоволодіння АДРЕСА_2, яке в цілому складається з двох житлових будинків (літ. А і літ. Ж) та господарчих споруд вбиральні (літ. Д), сараїв (літ. И та літ. К), огорожі і мостіння.

У серпні 2014 року відповідачі без відповідного проекту та дозволу державних органів самовільно провели реконструкцію сараю літ. И (в плані технічної інвентаризації домоволодіння № 9).

З технічного паспорта, виготовленого за результатами технічної інвентаризації домоволодіння № 9 від 29 січня 2009 року, вбачається, що сарай літ. И був побудований у 1958 році та має такі технічні характеристики та геометричні параметри: загальна площа 14,8 кв. м, висота 1,97 м, об'єм

29 куб. м (а. с. 45).

З технічного паспорта, виготовленого за результатами технічної інвентаризації домоволодіння № 9 від 24 жовтня 2009 року, вбачається, що спірний сарай після його реконструкції залишився з тими ж технічними параметрами та геометричними параметрами, які були і до його реконструкції, а саме: висота 1,97 м, об'єм 29 куб. м, загальна площа

14,8 кв. м (а. с. 24).

Звертаючись до суду з вимогами про приведення спірного сараю до попереднього стану, позивач посилався у якості доказу на листа Департаменту ДАБІ в Одеській області від 31 грудня 2014 року

№ 01/11-2626, яким, на його думку, встановлений факт проведення реконструкції сараю зі збільшенням висоти його даху.

Відповідно до частини сьомої статті 376 ЦК України, у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, спороди, що впливає на їх міцність і безпечність. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови.

Відхилення від проекту забудови об'єкта нерухомості або від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об'єкта (зокрема, відхилення у житловому будинку від внутрішнього планування зі збереженням чи не значним відхиленням від установленого проектом розміру житлової площі, незначна зміна його зовнішніх габаритів, місця розташування тощо), не можуть бути підставою для задоволення вимог про перебудову чи про знесення об'єкта нерухомості.

Разом з тим не було звернуто уваги, що у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти, не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Такий правовий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові Верховного Суду України від 4 грудня

2013 року в справі № 6-130цс13, яка є обов'язковою для всіх судів України відповідно до ст. 360-7 ЦПК України.

Оскільки суди не звернули належної уваги на вказані обставини, на порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України не врахували норм матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини, не з'ясували фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, на якій земельній ділянці здійснено самочинне будівництво та кому вона належить, а тому відповідно до ст. 338 ЦПК України ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

За таких обставин рішення судів не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК Україниє підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 03 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: О.І. Євтушенко

В.І.Журавель

С.Ф.Хопта

В.А.Черненко