У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Бородянської державної нотаріальної контори Київської області, ОСОБА_4 про скасування свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на частину будинку та земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Київської області від 8 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, у якому просила скасувати свідоцтво про право на спадщину та визнати право власності на частину будинку та земельної ділянки.

На обґрунтування позову вказувала, що 16 серпня 2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Бабинецької селищної ради від 29 липня 1997 року № 53 її батько отримав державний акт на право приватної власності на землю, яким йому передана у власність земельна ділянка пл. 0,4706 га по АДРЕСА_1. Згідно із договором дарування від 8 лютого 2002 року їй на праві власності належить 57/100 частини жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами за цією ж адресою, що належали її батьку ОСОБА_5 З 2002 року вона проживала з батьком та доглядала за ним, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. 08 грудня 2004 року Бородянською державною нотаріальною конторою видано її сестрі ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого спадковим майном є вся земельна ділянка їхнього батька; також ОСОБА_6 отримала у спадщину 43/100 частини зазначеного будинку. Вважала, що свідоцтва про право на спадщину за заповітом підлягають скасуванню, оскільки є незаконними, не враховують перехід права власності на частину земельної ділянки після набуття нею права власності на частину будинку та порушують її права на обов'язкову частину спадкового майна. Уточнивши позовні вимоги в березні 2015 року, просила скасувати свідоцтва ОСОБА_4 про право на спадщину за заповітом від 8 грудня та 10 грудня 2004 року, визнати за позивачем право власності на 0,26847 га (57/100) вказаної земельної, на ј частини від 43/100 частини (0,05053 га) цієї земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в порядку спадкування за законом (обов'язкова частка), визнати за позивачем право власності на ј частини від 43/100 частин указаного вище будинку в порядку спадкування за законом (обов'язкова частка).

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року у позовних вимогах відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 8 вересня 2015 року рішення Бородянського районного суду Київської області від 26 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог відмовлено з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що ОСОБА_3 не оспорювала право власності спадкодавця на спірні земельні ділянки, і, знаючи про смерть свого батька, не вчинила дій щодо прийняття спадщини.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи у задоволенні позову з інших правових підстав, виходив із того, що у договорі дарування від 8 лютого 2002 року переходу права власності на земельну ділянку не передбачено, норма ч. 1 ст. 120 ЗК України прийнята 5 листопада 2009 року, а відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку, що позивач має право на обов'язкову частку у спадщині, але спадщину не прийняла, із спадкодавцем не проживала, а тому відмовив у задоволенні позову.

Проте повністю з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 16 серпня 2000 року ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на земельну ділянку. 8 лютого 2002 року ОСОБА_3 отримала у власність на підставі договору дарування 57/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. 8 грудня 2004 року ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке складається із земельної ділянки та 43/100 частини житлового будинку.

Згідно із ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» той із спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той із спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкоємцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв ії.

У матеріалах справи міститься копія рішення Бородянського районного суду Київської області від 9 червня 2015 року, яке набрало законної сили 23 червня 2015 року, за яким заяву ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання задоволено, встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 з її батьком ОСОБА_5 на момент його смерті.

Посилання апеляційного суду на те, що заяву ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання було задоволено після прийняття рішення судом першої інстанції у даній справі, а тому судом не оцінювалось і така заява висновків суду не спростовує, є передчасним.

Апеляційний суд за наявності підстав, передбачених нормами матеріального та процесуального права, для скасування рішення суду першої інстанції, у разі ухвалення власного рішення, застосовує законодавство, яке існує на час його ухвалення.

Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За таких обставин суду апеляційної інстанції при новому розгляді слід врахувати рішення Бородянського районного суду Київської області від 9 червня 2015 року.

Крім того, ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення договору дарування - 8 лютого 2002 року) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України з огляду на таке.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно із цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15, в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК України 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК України Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування.

За таких обставин апеляційний суд дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, ураховуючи, що апеляційним судом не встановлені всі фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення апеляційного суду відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 8 вересня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

В.А. Черненко