ЄУН № 337/3737/15-ц
Провадження № 2/337/1564/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2015 року Хортицький районний суд м.Запоріжжя у складі:

головуючого судді Сидорової М.В.

за участю секретаря Стафорової О.В.

за участю: позивача ОСОБА_1, представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, прокурора Штирова О.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запорожжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 районного центру зайнятості м.Запоріжжя, Державної служби зайнятості, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа - Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м.Запоріжжя, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення позовних вимог в ході судового розгляду, просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку матеріальну шкоду в розмірі 91 766,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

В обґрунтування позову вказує, що згідно з постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012р., залишеної без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.06.2014р., визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_4 районного центру зайнятості м. Запоріжжя (далі ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя) та зобов'язано видати йому направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України. На виконання вказаного судового рішення йому ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя було надано відповідне клопотання, але Управлінням Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Запоріжжя йому було відмовлено у достроковому призначенні пенсії, оскільки були внесені зміни в пенсійне законодавство у період, доки він відстоював своє право у судах.

Позивач вказує, що через незаконні дії ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя, його було позбавлено можливості достроково вийти на пенсію відповідно до діючого на той час законодавства, в зв'язку з чим він втратив можливість отримувати пенсію протягом17 місяців, а саме з 01.08.2011р. по 02.01.2013р., що в грошовому еквіваленті становить 91 766 грн. з розрахунку: 5380 грн. (розмір пенсії, яку він міг отримувати щомісяця) х 17 місяців. Також позивач зазначає, що через вказані протиправні дії ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя, він зазнав душевних страждань, оскільки залишився без належного забезпечення при наявності двох неповнолітніх дітей, що потягло за собою потребу в його додаткових зусиллях для організації свого життя. З огляду на це, після збільшення позовних вимог просить стягнути з відповідачів моральну шкоду, яку оцінює у суму 20 000 грн.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяви з урахуванням уточнених та збільшених вимог.

Представник відповідача - ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2011 року в задоволенні позову про визнання протиправною бездіяльності ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя щодо відмови у видачі ОСОБА_1 клопотання для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України та зобов'язання видачі такого клопотання було відмовлено, тобто дії ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя були правомірними.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012р. визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя та зобов'язано видати ОСОБА_1 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України.

12.10.2012 року на виконання вищевказаної постанови ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжявидав позивачу направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію, в зв'язку з чим позивач був знятий з обліку безробітних, але 24.10.2012 р. УПФУ в Ленінському районі м.Запоріжжя прийнято рішення про відмову в призначенні пенсії за тієї же самої причини, за якої ОСОБА_1 було відмовлено ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя. Рішення УПФУ позивач не оскаржував. Вважає, що функція служби зайнятості полягає лише в наданні клопотання про призначення пенсії, що ними було зроблено, а призначення дострокової пенсії є правом виключно УПФУ. Таким чином, діями ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя позивачу не спричинено матеріальної та моральної шкоди. Вважає визначений позивачем розмір матеріальної та моральної шкоди необґрунтованими, позивні вимоги безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.

Представник відповідача - Державної служби зайнятості в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що до набрання чинності рішенням Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012р., дії ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя були правомірними та відповідали розясненням Міністерства соціальної політики України від 08.08.2011р. №625/021/106-11 та Міністерства юстиції України від 12.08.2011р. №11061-0-33-11/72. Після отримання рішення Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду, позивачу 12.10.2012р. було припинено реєстрацію як безробітному та надано направлення до УПФУ. Проте 24.10.2012р. УПФУ в Ленінському районі м.Запоріжжя відмовив позивачу в призначенні дострокової пенсії з аналогічних причин, за якими позивачу відмовляв ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя, але позивач дії УПФУ не оскаржував та був згодний з ними. Таким чином, ненадання ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя позивачу клопотання для оформлення дострокового виходу на пенсію не вплинуло на призначення позивачу дострокової пенсії, а відтак не призвело до того, що позивач не зміг своєчасно оформити та отримувати пенсійне забезпечення з 01.08.2011р. по 02.01.2013р., що свідчить про відсутність підстав для відшкодування позивачу матеріальної шкоди.

Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди вважає безпідставними, оскільки Державна служба зайнятості (Центральний апарат) як співвідповідач не має жодних правовідносин з позивачем, не вчинив по відношенню до нього ніяких неправомірних дій чи бездіяльності, не порушив його законних прав, що призвели до моральних страждань. Отже відсутні правові підстави для притягнення відвідача до цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення моральної шкоди. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Прокурор прокуратури Хортицького району м.Запоріжжя судовому засіданні зазначив, що дійсно постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012р. було визнано протиправною бездіяльність ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя щодо ненадання позивачу направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів ПФУ, внаслідок чого позивача було позбавлено можливості отримувати пенсійне забезпечення протягом 17 місяців і матеріальна шкода повинна розраховуватись виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, яку б міг реально отримувати позивач, а моральна - з засад розумності та справедливості.

Представник Державної казначейської служби України та представник третьої особи УПФУ в Ленінському районі м.Запоріжжя в судове засідання не зявились по невідомим суду причинам, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяв про розгляд справи у відсутність представників суду не надано, причини неявки не повідомлено.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає позов частково обґрунтованим та таким, що підлягає частковому задоволенню через таке.

Судом встановлено, що 01.08.2011р. позивач ОСОБА_1 зареєструвався у ОСОБА_4 РЦЗ м. Запоріжжя як такий, що шукає роботу, оскільки 29.07.2011р. був звільнений з роботи з ініціативи власника підприємства на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (у зв'язку зі скороченням чисельності).

04.08.2011р. ОСОБА_1 подав клопотання до ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя про видачу направлення для оформлення дострокового виходу пенсію.

05.08.2011р. ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя позивачу було повідомлено про відсутність підстав для видачі клопотання для оформлення дострокової пенсії. Відмову обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 не досяг передпенсійного віку - 58 років.

З 08.08.2011р. ОСОБА_1 в ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя отримував допомогу по безробіттю.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2011р. було відмовлено в задоволенні позову про визнання неправомірними дій ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя щодо відмови у видачі ОСОБА_1 направлення для оформлення дострокового виходу пенсію до органів Пенсійного фонду України.

Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012р., залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 11.06.2014р., була скасована постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 05.12.2011р. по адміністративній справі про визнання протиправними дій і визнано бездіяльність ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя протиправною та зобов'язано ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя видати ОСОБА_1 направлення для оформлення дострокового виходу на пенсію до органів Пенсійного фонду України.

Судами апеляційної та касаційної інстанції по вказаній адміністративній справі було встановлено, що через неправильне тлумачення вимог п. «г» ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про зайнятість населення» та п. «а» ч. 1 ст. 13 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя неправомірно відмовив позивачу у наданні клопотання до УПФУ для дострокового призначення пенсії за півтора року до досягнення пільгового пенсійного віку - 50 років, в той час, коли на момент реєстрації у ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя ОСОБА_1 досяг 48-річного віку, а право на пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до п. «а» ч.1 ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у нього мало виникнути з 01.07.2011 року про що свідчить довідка від 08.08.2011 року, видана УПФУ у Ленінському районі м. Запоріжжя.

12.10.2012р. на виконання постанови Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.09.2012р., ОСОБА_4 РЦЗ м. Запоріжжя було видано направлення ОСОБА_1 для оформлення дострокового виходу на пенсію та він був знятий з обліку як безробітний. За час перебування на обліку у ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя позивач отримав допомогу по безробіттю на загальну суму 10951,97 грн.

24.10.2012р. рішенням №136 Комісії з розгляду питань, пов'язаних з призначенням та виплатою пенсій УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя, ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні пенсії за Списком № 1 згідно п. "г" частини 1 ст. 26 ЗУ «Про зайнятість населення», ст. 26, ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки не дотримані вимоги щодо віку та страхового стажу. Зазначене рішення позивачем не оскаржувалось.

Судом також встановлено, що з 02.01.2013р. ОСОБА_1, досягнувши пенсійного віку, перебуває на обліку в УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя та отримує пенсію за віком на пільгових умовах за Списком №1, в т.ч. надбавку на неповнолітніх дітей, що підтверджується довідками УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя.

Вважаючи, що в наслідок неправомірних дій ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя, який не видав позивачу своєчасно в серпні 2011 року клопотання до УПФУ про достроковий вихід на пенсію, в звязку з чим було порушено його право на достроковий вихід на пенсію, ОСОБА_1 в лютому 2015 року звернувся до Хортицького районного суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя про стягнення матеріальної шкоди в сумі 79073 грн. та моральної шкоди в сумі 10925 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 17.03.2015р. позов ОСОБА_1 було задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_4 районного центру зайнятості м.Запоріжжя в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 4656,03 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн., а всього 5156,03 грн.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 12.05.2015р., яке було залишено в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.06.2015р., рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 17.03.2015р. скасовано, в задоволенні позову було відмовлено.

При цьому судами апеляційної та касаційної інстанції у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя матеріальної та моральної шкоди, було встановлено, що позивач ОСОБА_1 виборюючи в судах своє право на отримання від ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя клопотання для оформлення дострокового виходу на пенсію, в звязку із змінами, які сталися в пенсійному законодавстві та законодавстві про зайнятість населення , втратив своє право на достроковий вихід на пенсію за півтора роки через неправомірні дії відповідача - ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя, в звязку з чим йому спричинено шкоду.

Так, на момент, коли позивач звернувся до ОСОБА_4 РЦЗ м. Запоріжжя 04.08.2011р. про надання клопотання до УПФУ щодо достроково виходу на пенсію була чинною та діяла редакція ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», за якою позивач мав таке право, але в подальшому з 01.10.2011р. ця редакція була змінена в бік збільшення страхового стажу у чоловіків з 25 років до 35 років, в той час як загальний трудовий стаж позивача складає 31 рік 8 місяців та 27 днів на день його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП.

Тобто, такі зміни в законодавстві відбулись через 2 місяці після звернення позивача з приводу надання клопотання, і тому ненадання йому такого клопотання 05.08.2011р. потягло такі правові наслідки як втрату права на достроковий вихід на пенсію за 1,5 роки до досягнення 50-річного віку за пільговим стажем.

Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суду цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя матеріальної та моральної шкоди, з яким погодився касаційний суд, виходив з безпідставності позовних вимог, заявлених лише до ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя, оскільки розпорядником коштів державного бюджету, за рахунок якого відшкодовується шкода, спричинена діями або рішеннями державних органів, є держава в особі Державної казначейської служби України, а також Фонд загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, за рахунок коштів якого фінансується діяльність державної служби зайнятості, які не були залучені до участі у справі.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частина 1, п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачають, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Вказана стаття передбачає спеціальні підстави і умови відповідальності при завдання фізичній або юридичній особі шкоди у позадоговірних правовідносинах, які відрізняють їх від інших норм, що містять загальні правила позадоговірної (деліктної) відповідальності у цивільно-правових правовідносинах і полягають у спеціальному суб'єктному складі відповідальних осіб, спеціальній сфері діяльності цих суб'єктів та характері їх дій. Сферою застосування зазначеної норми є правовідносини із заподіяння шкоди фізичній чи юридичній особі у зв'язку з прийняттям зазначеними суб'єктами незаконних рішень, вчинення ними незаконних дій чи неправомірної бездіяльності при здійсненні ними своїх владних повноважень, визначених Конституцією і законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 56 Конституції України задекларовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконним рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Конституційним Судом України у рішенні від 03 жовтня 2001р. по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 року Конституція України гарантує громадянам право на відшкодування шкоди у порядку ст. 56 Конституції за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Згідно п. 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», при розгляді справи за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановлені факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими чи службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то, поряд із відповідним органом, суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 02.03.2000р. №1533-III (із змінами і доповненнями) встановлено, що Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (далі Фонд) створюється для управління страхуванням на випадок безробіття, акумуляції страхових внесків, контролю за використанням коштів, виплати забезпечення та надання соціальних послуг, здійснення інших функцій згідно із цим Законом і статусом Фонду.

Фонд є цільовим централізованим страховим фондом, некомерційною самоврядною організацією. Держава є гарантом забезпечення застрахованих осіб та надання їм відповідних соціальних послуг Фондом.

При цьому суд враховує, що згідно Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, отриманого судом відповідно до ст. 22-1 ЗУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», даних про реєстрацію Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не знайдено, тобто Фонд не є юридичною особою.

Згідно із ч. 6 статті 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» функції виконавчої дирекції Фонду виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи, що здійснюють свою діяльність відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та цього Закону. Керівник центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, входить до складу правління Фонду.

Згідно частини 2 статті 21 Закону України «Про зайнятість населення» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, здійснює свої повноваження безпосередньо та через територіальні органи.

Територіальні органи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах є юридичними особами публічного права.

Згідно з абзацом третім пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2014 №90 «Деякі питання державного управління у сфері зайнятості населення» встановлено, що до внесення змін до Законів України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» та ЗУ «Про зайнятість населення» органи державної служби зайнятості продовжують виконувати завдання та функції у сфері зайнятості населення, трудової міграції та соціального захисту від безробіття, а також функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття і фінансуються за рахунок і в межах коштів, передбачених у бюджеті Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття.

Відповідно до п. 1 Положення про Державну службу зайнятості, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України 20.01.2015р. № 41, Державна служба зайнятості є державним органом, який входить до централізованої системи державних установ, діяльність якої спрямовується та координується Міністерством соціальної політики України.

Відповідно до п. 5 Положення про державну службу зайнятості фінансування діяльності Служби та виконання нею функцій, передбачених законодавством здійснюється за рахунок коштів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття. Кошторис видатків Фонду затверджується Кабінетом міністрів України.

Згідно з п. 1 Положення про ОСОБА_4 районний центр зайнятості м. Запоріжжя він є органом державної служби зайнятості, на який покладаються функції робочого органу виконавчої дирекції Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття у Ленінському та Хортицькому районах м. Запоріжжя. Центр підпорядковується та підзвітний Запорізькому обласному центру зайнятості та Запорізькому міському центру зайнятості.

Згідно зі ст. 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Розпорядником коштів Державного бюджету є Державна казначейська служба України.

Згідно з вимогами ст. 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Зважаючи на вимоги проаналізованих норм законів та встановлених обставин по даній справі, суд приходить до висновку, що внаслідок порушення права позивача ОСОБА_1 на достроковий вихід на пенсію через неправомірні дій органу державної влади - ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя, при здійсненні ним своїх повноважень, позивачу було завдано матеріальну та моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню державою за рахунок коштів Державного бюджету, розпорядником яких є Державна казначейська служба України. В звязку з цим вимоги позивача про солідарне стягнення з усіх відповідачів матеріальної та моральної шкоди є безпідставними та такими, що не відповідають закону, оскільки обовязок відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

При визначенні розміру заподіяної позивачу матеріальної шкоди суд виходить з наступного:

Пенсія - це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сім'ї у випадках, визначених законом (абзац дев'ятий статті 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування»).

Як вже встановлено, 05.08.2011р. ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя неправомірно відмовлено ОСОБА_1 в направленні до УПФУ для дострокового оформлення пенсії. Пенсія позивачу ОСОБА_1 призначена УПФУ лише 02.01.2013р.

Отже внаслідок неправомірної бездіяльності ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя було порушене право ОСОБА_1 на пенсійне забезпечення та отримання пенсії протягом 17 місяців, яка повинна бути розрахована як мінімальна пенсія за віком, розмір якої згідно зі ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне забезпечення» встановлюється в розмірі визначеного законом прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, та яку міг би реально отримувати позивач в зазначений період.

Розмір мінімальної пенсії для осіб, які втратили працездатність в 2011 році складав: з 1 квітня - 764 гривні, з 1 жовтня - 784 гривні, з 1 грудня -

800 гривень.; в 2012 році: з 1 січня - 822 гривні, з 1 квітня - 838 гривень, з 1 липня - 844 гривні, з 1 жовтня - 856 гривень, з 1 грудня - 884 гривні.

Таким чином, мінімальна пенсія за віком, яка б могла бути реально призначена та виплачена позивачу за період з 01.08.2011р. по 01.01.2013р. становить 14004 грн. з наступного розрахунку 764 х 2 + 784 х 2 + 800 + 822 х 3 + 838 х 3 + 844 х 3 + 856 х 2+ 884.

Крім того, у відповідності до п.4 Постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16 липня 2008 р. «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» ОСОБА_1 мав право на надбавку до пенсії на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі по 150 грн. на кожну дитину, що за період з 01.08.2011р. по 01.01.2013р. становить 5 100 грн., з розрахунку 150 грн. х 2 х 17 місяців.

Отже, з урахуванням отриманої за вказаний період позивачем ОСОБА_1 від держави допомоги по безробіттю в сумі 10 951,97грн., сума завданої матеріальної шкоди становить 8 152,03 грн. з розрахунку: 14004 грн. + 5100 грн. 10951,97 грн.

Розрахунок позивача ОСОБА_1 щодо розміру матеріальної шкоди виходячи з неодержаної ним за період з 01.08.2011 року по 01.01.2013 року щомісячної пенсії у зазначений період в розмірі 5398 грн. суд вважає безпідставним, необґрунтованими, оскільки такий розмір пенсії є припущенням позивача. Визначення розміру пенсії відноситься до виключної компетенції Управління Пенсійного фонду України, залежить від розміру заробітної плати та коефіцієнту трудового стажу на час призначення пенсії. Достовірних даних, які б свідчили про розмір пенсії, який би був визначений позивачу при своєчасному його зверненні до УПФУ, матеріали справи не містять, а з огляду на положення ЦПК України щодо компетенції суду, останній не може підміняти собою інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством України віднесені до компетенції цього органу державної влади. Функція визначення розміру пенсії виходить за межі компетенції суду.

Таким чином суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог позивача про стягнення матеріальної шкоди.

Позовні вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Враховуючи встановлені судовими рішеннями факти грубого порушення прав позивача на достроковий вихід на пенсію, йому заподіяно моральну шкоду, яка полягає в в тому, що він зазнав душевних страждань у звязку з протиправною поведінкою щодо себе.

При визначенні розміру моральної (немайнової) шкоди, суд, враховує характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач ОСОБА_1, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Так, суд враховує, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя позивач тривалий час залишався без належного матеріального забезпечення при наявності двох неповнолітніх дітей, що призвело до душевного та фізичного страждання, він був змушений протягом тривалого часу виборювати в судах своє право на достроковий вихід на пенсію, було порушено повсякденний розклад його життя та він вимушений докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права. А тому з урахуванням глибини і тривалості страждань позивача, меж заявлених вимог, необхідності забезпечення належної компенсації моральних втрат позивача, вимог розумності і справедливості суд приходить до висновку, що на користь позивача необхідно стягнути у відшкодування моральної шкоди 1500,00 грн.

Виходячи з обставин справи, суд вважає, що розмір моральної шкоди, визначений позивачем в сумі 20 000 грн. є значно завищеним.

Суд не погоджується з доводами представників відповідачів ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжя та Державної служби зайнятості, що відсутні правові підстави для стягнення матеріальної та моральної шкоди, оскільки позивачем ОСОБА_1 не доведено факт заподіяння шкоди ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя, як не доведено і факт незаконності дій (бездіяльності) вказаного відповідача як обов'язкової, передбаченої чинним законодавством України, умови відшкодування шкоди державою.

Такі доводи є безпідставними з огляду на встановлені різними судами, а саме адміністративної та цивільної юрисдикції, обставин щодо неправомірності дій ОСОБА_4 РЦЗ м.Запоріжжя, які призвели до порушення права позивача на достроковий вихід на пенсію, в звязку з чим йому спричинено шкоду.

На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Повний текст рішення виготовлено 08.12.2015р.

Керуючись ст.ст. 19, 46, 56 Конституції України, ст.ст. 22, 23, 1167, 1173 ЦК України, Постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16 липня 2008 р. "Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян", ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 208, 209, 212, 214-216, 218, 223 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України в рахунок відшкодування заподіяної матеріальної шкоди - 8 152,03 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 500 гривень, а всього 9 652 (девять тисяч шістсот пятдесят дві) гривні 03 копійок.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Хортицький районний суд м.Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення, особами, які приймали участь у справі, але не були присутні під час проголошення судового рішення - в той же строк з моменту отримання копії рішення.

Суддя:

08.12.2015