Справа № 369/9293/15-ц
провадження 2/369/3898/15
РІШЕННЯ

Іменем України

16.11.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді: Волчко А.Я.

за участю секретаря: Раситюк М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, вона у травні 2012 року звернулася до відділення Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», що стосовно можливості отримання кредиту на придбання автомобіля.

Як майбутнього споживача фінансових послуг, її зацікавила кредитна пропозиція відповідача - низькій відсоток, і прості зрозумілі та необтяжливі умови кредитування.

Єдиною на той момент для неї значною умовою відповідача було обовязкове внесення передоплати за автомобіль у розмірі 10 % від його вартості. Публічна оферта, що її зацікавила, була викладена на інтернет-сайті Відповідача, у його відділенні куди вона звернулася, та підтверджена співробітниками Відповідача. Проте ті ж співробітники відповідача відмовилися надавати їй будь-які документи для детального ознайомлення до моменту їх підписання, мотивуючи це тим, що їм заборонено надавати до огляду будь-які документи особам, що не є клієнтами. Про обовязкове виконання умов Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», відповідач її не повідомляв належним чином про дійсні умови договору.

В подальшому вона звернулась до продавця автомобіля та підтвердила свій намір щодо придбання автомобіля, шляхом укладення 27.06.2012 року відповідного договору. Обовязковою умовою Продавця було авансування суми коштів, по суті умов укладеного договору між ним та Продавцем - завдатку. Тобто, враховуючи умови договору купівлі - продажу автомобіля та зміст ст. 571 ЦК України, вона вже не могла відмовитися від викупу автомобіля без втрати першого внеску; а враховуючи відсутність необхідної суми коштів у такий короткий період - то таким чином вже не могла і відмовитися від кредиту, в іншому випадку вона втратила 6 31 000 грн.

Покладаючись на отриману від Відповідача інформацію, на момент укладення договору з Продавцем вона не звернула на це особливої уваги, так як розраховувала на умови отримання кредиту, задекларовані та підтверджені Відповідачем.

Зібравши всі необхідні документи, 03.07.2012 року на території відділення відповідача вона підписала зі своєї сторони кредитний договір № 910.16096. З іншого боку кредитний договір не підписувався - так як працівники відділення відповідача, наскільки їй було повідомлено, не мали таких повноважень, і весь пакет документів за їх словами направлявся до головного офісу відповідача у Львові йому нічого не лишили, і вона отримала частину документів лише через два-три тижні. Однак, одразу з моменту підписання лише нею кредитного договору умови кредитування виявилися зовсім інші, ніж декларувалося.

На момент укладення договору виникли не заявлені відповідачем платежі та комісії на значні суми, послуги нотаріуса (два витяги та довідка) становили 1700 грн., сума страхування взагалі не лише перевищила зрозумілу (страхування життя замість 300 - 500 грн. коштувало їй 5 271,10 грн., що зумовило збільшення суми кредиту), але й перевищило заявлену самою страховою компанією - наприклад КАСКО обійшлося їй в півтора рази дорожче, ніж би страхувалася на тих же умовах у тій же компанії. Загалом, сукупні незаплановані та необгрунтовані витрати склали декілька місячних платежів за кредитом. Знову таки, про виконання відповідачем вимог Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168, згідно якої вони мали письмово заздалегідь повідомити про всі умови та платежі, навіть не згадувалося - тобто, про дотримання її прав, як споживача фінансових послуг, навіть не йшлося.

Після того, як вона отримала від відповідача поштою документи з її підписом, вона змогла детально ознайомитися з тим, що підписала - до цього моменту відповідач такої можливості їй не надавав. Вона намагалася зрозуміти умови кредитного договору, однак він складений таким чином, що розібратися без допомоги фахівця їй не вдалося. Тоді вона звернулася до адвоката, проте і він зауважив що такий договір складено не у відповідності до вимог діючого українського законодавства.

На той момент вона, ще намагалась розраховувати на порядність відповідача, навіть не зважаючи на його відверто нечесну практику, і до моменту розгляду даної Заяви намагалась не допускати прострочень за ОСОБА_2 договором. Навіть не зважаючи на зухвало непорядні дії відповідача, як то: стягнення неї 3 034,06 грн. за нібито страхування, за договором який вона не підписувала,накладення на неї штрафу у розмірі 4 523,53 грн. за укладення договору страхування з компанією, яка не влаштовує відповідача,ігнорування запитів представника позивача та їх щодо дійсного стану справ, надання документів, тощо.

Проте, випадково дізнавшись про надходження листа від відповідача за адресою, за якою позивач не проживає вже більше року (про що відповідач належним чином повідомлений), з інформацією про зміну в односторонньому порядку процентної ставки за ОСОБА_2 договором, він остаточно прийшла до висновку, що умови ОСОБА_2 договору не тільки порушують їх права як споживача даної банківської послуги, але й не відповідають діючому законодавству. Свої доводи мотивувала тм, що сам кредитний договір не є цілим документом, а складається з власне тексту кредитного договору № 910.16096 від 03.07.2012 р. (місцем укладення значиться м. Львів, хоча позивач на момент підписання знаходилася у Києві), та тексту положення про загальні умов кредитних договорів та забезпечення кредитів заставою транспортних засобів (що згідно зазначених текстів вважається відповідачем як додаток № 2, але, з іншого боку, не може бути індивідуальним договором між позивачем та відповідачем через його загальність).

Крім того, є два одночасно діючі - договір застави транспортного засобу, підписаний Сторонами у простій паперовій формі, та договір застави транспортного засобу, укладений в нотаріальній формі.

Графіків платежів позивачу не надавалося, однак не виключно що пакет документів, надісланий зі Львова Відповідачем з підписами позивача, був не повний - Позивачу не надали можливості навіть зафіксувати, які саме документи нею було підписано.

Умови того, що отримано Позивачем через деякий час після одноособового підписання ОСОБА_2 договору, є не лише важкозрозумілими, але й не відповідними інтересам Позивача та попереднім заявам Відповідача. Як у 2012 році, так і на даний момент інформація, яку надає Відповідач як публічну оферту на власному інтернет-сайті та у відділеннях, жодним чином не відповідає тим умовам, які відображено у ОСОБА_2 договорі (про це докладніше далі).

Питання вільного волевиявлення Позивача, зважаючи обставини за яких ОСОБА_2 договір підписувався, може бути спірним, сокільки умови договору не розкривалися відповідачем позивачу до самого моменту підписання, а належно ознайомитися з ними позивач отримала можливість лише через два-три тижні після підписання ОСОБА_2 договору, коли отримала документи поштою, умови договору (та супроводжуючих підписання дій) не відповідали публічно офертованим відповідачем умовам, на які погодилася позивач.

Відповідач на власний розсуд та без належного повідомлення позивача продовжує здійснювати дії, що суперечать як внутрішній волі позивача, так і діючим нормам взагалі (стягує необгрунтовані суми, нараховує додаткові відсотки, не повідомляє належним чином про свої дії та не обґрунтовує їх ).

Істотною умовою кредитного договору, без якої виконання умов довгоору не можливе, а саме договір не може бути дійсним, є розмір та спосіб нарахування процентів.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Крелитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

Індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. ОСОБА_2 договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс;індекс повинен ґрунтуватися на об'єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів;значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Вона не дарма процитувала майже весь зміст статті, адже саме цим змістом мав керуватися відповідач, погоджуючи з ним процентну ставку в тексті договору. Про погодження, що як такого не було, як і повідомлення про умови договору до його підписання, вже було зазначено вище. Але ж, згідно даної статті, «процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною». Тобто, не змішаною, не застосовуваною одночасно, і не застосовуваною у залежності від обставин за часом, а саме - «або». Фіксованою або змінюваною.

Тобто, така істотна умова ОСОБА_2 договору, як встановлення розміру та обчислення процентної ставки, не відповідає вимогам законодавства, на момент подання даної Заяви розмір процентної ставки не зясований, і, через свою суперечність та невизначеність, така ставка не може бути дійсною - що, в свою чергу, є підставою і для визнання ОСОБА_2 договору недійсним.

Строк договору є істотною умовою ОСОБА_2 договору, нарівні з розміром та способом обчислення процентної ставки. ОСОБА_2 договір містить п. 1. § 1, згідно якого власне кредит надано на строк 72 місяця, але п. 1. § 10 договору свідчить, що ОСОБА_2 договір діє до повного виконання зобовязань Сторонами. Тобто, строком визначено час надання кредиту у користування споживачу послуги, але строк дії ОСОБА_2 договору не визначено так, як це передбачено ч. 1 ст. 252 ЦК України.

Крім того, п. 10 - 12 § 10 ОСОБА_2 договору передбачено, що є невідємні додатки до нього, а саме № 1 «Графік щомісячних платежів» (позивачем не отримувалося) та № 2 «Положення про загальні умови кредитних договорів та забезпечення кредитів заставою» (що не може бути частиною договору між Сторонами, так як є загальним а не індивідуальним). При чому, згідно тексту ОСОБА_2 договору «Позичальник стверджує» що їх отримав та ознайомлений з їх змістом. До того ж, передбачено 3 примірника, по одному для сторін.

Будь-які твердження, що позивач отримав згідно кредитного договору будь-які додаткові документи, не можуть відповідати дійсності - адже одразу після підпису Позивачем пакету документів всі папери було вилучено для відправлення, як було зазначено, до Львова. Хто саме, які саме і як підписував документи поза зором Позивача - невідомо. Позивачу поштою було надіслано ОСОБА_2 договір, два різні договори застави, та додаток № 2 (не зрозуміло, який саме зміст він має по відношенню до Позивача - адже це документ, який існує в незалежності від ОСОБА_2 договору та складено (затверджено Відповідачем без права корекції Позивачем) до того, як було підписано ОСОБА_2 договір). Додаток № 2 не укладався між Сторонами, і він не може бути розглянутий як частина ОСОБА_2 договору.

Тобто, відповідач вкрай неналежно та недбало поставився до укладення договірних відносин з позивачем, що не заважає йому зловживати порядністю Позивача. Але навіть в частині відповідальності Відповідача за ОСОБА_2 договором він є не виконуваним згідно змісту п. 5 § 9 - пеня для Відповідача у разі порушення ним умов договору не визначена.

Щодо невідповідності ОСОБА_2 договору умовам Законів України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про банки і банківську діяльність» та вимогам Постанови Правління НБУ від 10 травня 2007 р. № 168.

У порушення ч. 2 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» Відповідач не надав Позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної «інформації про умови кредитування тим більше у письмовій формі, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим вже було порушено вимоги чинного закону. У відповідності до ч. З ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідач просто проігнорував ці норми, що є підставою визнання наслідків недійсними.

Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до п. 2 ч. 1 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Тому просила визнати недійсним кредитний договір № 910.16096 від 03.07.2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (код ЄДР 19390819) та ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1),визнати недійсним договір застави транспортного засобу № 910.16096 від03.07.2012 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (код ЄДР 19390819) та ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1),визнати недійсним договір застави транспортного засобу 910.16096 від 31.07.2012 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (код ЄДР 19390819) та ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) в особі ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в реєстрі за № 5302 (5352),скасувати обтяження, накладені в рамках договору застави транспортного засобу № 910.16096 від 03.07.2012 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (код ЄДР 19390819) та ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1), та договору застави транспортного засобу 910.16096 від 31.07.2012 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (код ЄДР 19390819) та ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1) в особі ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_4 в реєстрі за № 5302 (5352), на автомобіль DAIHATSU TERIOS, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, державний реєстраційний номер НОМЕР_3, що належить ОСОБА_1, реєстраційний номер в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 13132526,застосувати наслідки недійсності кредитного договору № 910.16096 від 03.07.2012 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (код ЄДР 19390819) та ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1), станом на момент ухвалення рішення.

У судовому засіданні позивачка та її представник, позовні вимоги підтримали та просили позов задоволити.

Представник відповідача у судове засідання не з»явилися, надіслали до заперечення згідно яких, у задоволенні позову просили відмовити у повному обсязі, з підстав, що вимоги є необґрунтованими та безпідставними, проти задоволення позову заперечували та просили у позові відмовити,

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали учать у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають до задоволення виходячи з наступного:

У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Ідея Банк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсним ОСОБА_2 договору, Договору застави та застосування наслідків недійсності цих договорів.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що у травні 2012 року, маючи намір придбати автомобіль, звернулась на одне з відділень ПАТ «Ідея Банк» з приводу отримання кредиту, попередньо переглянувши на офіційному сайті Банку інформацію, яка її зацікавила порівняно низькими відсотками та необтяжливими для позичальника умовами, однак працівники відділення всупереч вимогам правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, не повідомили її належним чином з дійсними умовами договору та відмовились надавати будь-які документи для детального ознайомлення.

Ще не усвідомлюючи, що Банк чинить всупереч вимогам чинного законодавства, Позивачка уклала 27 червня 2012 року з ТОВ «ДІСА Україна» договір купівлі-продажу автомобіля, згідно якого нею було сплачено аванс, який вона могла втратити, не сплативши у подальшому решти суми.

Таким чином, вона змушена була укласти 03 липня 2012 року з відповідачем ОСОБА_2 договір № 910.16096 на невигідних для себе умовах, оскільки у протилежному випадку могла б втратити значно більшу суму коштів. Зазначає, що договір підписала тільки вона, а для підписання зі сторони відповідача пакет документів надсилали у м. Львів в Головний офіс, який повернувся їй через два тижні з зовсім іншими умовами, ніж ті, про які попередньо домовлялись сторони, а саме: відсотки за користування кредитом замість обіцяних 12% становили 15,99%, а через рік збільшились ще, у договорі фігурували необумовлені раніше значні виплати: так, послуги нотаріуса (два витяги та довідка) становили 1700 грн., а сума страхування - 5271,10 грн., що значно перевищує такі послуги в інших страхових компаніях. Загалом сукупні незаплановані та необгрунтовані витрати склали декілька місячних платежів за кредитом.

Позивачка зазначає, що детально ознайотитсь з умовами договору вона змогла тільки після того, як їй надіслали пакет документів зі Львова, однак не зрозумівши їй до кінці, звернулась за допомогою до юриста, який також підтвердив той факт, що умови договору суперечать вимогам чинного законодавства України. Протягом дії ОСОБА_2 договору позивачка зі своєї сторони завжди дотримувалась всіх його умов, у тому числі тих, які порушували її права та законні інтереси, однак, коли отримала повідомлення про чергове підвищення відсоткової ставки за адресою, де давно не проживає, і про що повідомляла відповідача, вона вирішила звернутись до суду за захистом своїх прав споживача фінансових послуг.

Також позивачка вважає, що укладений ОСОБА_2 договір носить публічний характер, а не індивідуальний, оскільки вона просто змушена була погодитись на запропоновані відповідачем умови, будучи позбавленою можливості внести в нього будь-які свої корективи, їй не дали змоги зафіксувати, що конкретно вона підписує та попередньо ознайомитись з текстом угоди. За наведених обставин вважає, що її волевиявлення як учасника договірних правовідносин не відповідало її внутрішній волі, а офертовані Банком на офіційному сайті умови не відповідали реальним умовам укладеного з нею ОСОБА_2 договору. Вважає також, що між нею та кредитором не було досягнуто згоди щодо істотних умов Договору, а саме - щодо розміру та способу нарахування відсотків, оскільки оспорюваною угодою передбачено змішану форму нарахування відсотків, тоді як законом передбачені тільки дві форми - фіксована або змінювана; крім того, Банк, всупереч вимог чинного законодавства, залишив за собою право змінювати в односторонньому порядку відсоткову ставку, а порядок її розрахунку такий складний та суперечливий, що перевірити його правильність практично неможливо навіть для спеціаліста у фінансовій сфері. Крім того, у кредитному договорі не зазначено строку його дії, що є істотною умовою; зазначено, що невідємними його частинами є Графік платежів, якого позивачка не отримувала, та Положення про загальні умови кредитних договорів та забезпечення кредитів заставою, яке носить публічний характер, внаслідок чого не може бути частиною оспорюваного правочину.

Окрім того позивачка також зазначає, що оспорюваний договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про банки і банківську діяльність», які полягають у наступному: їй ні до підписання договору, ні протягом його дії не було у письмовій формі повідомлено про умови надання кредиту та про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобовязаннями споживача, чим було порушене її право як споживача на свободу вибору продукції; ціну продукції визначено неналежним чином - всупереч вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року; правочин не відповідає її внутрішній волі; її не було належним чином повідомлено про можливість істотного зростання вартості послуг; правочин укладений з використанням нечесної підприємницької практики; розірвання Договору передбачене тільки в односторонньому порядку в інтересах фінансової установи; несправедливими є умови договору щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобовязань за договором; оспорюваний договір не містить умов, які б регулювали відповідальність фінансової установи за неналежне виконання умов договору. Вважає, що сукупність вищезазначених порушень норм матеріального права дає підставу для визнання ОСОБА_2 договору недійсним, а відтак, і договору застави, яка припиняється з припиненням зобовязання, забезпеченого заставою. Просить також скасувати обтяження, накладені у рамках дії договору застави та застосувати наслідки недійсності ОСОБА_2 договору.

Згідно 4.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту Кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі кредитні умови - мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобовязаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), повязаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна; податковий режим сплати податків; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме: з Довідки-повідомлення, власноручно підписаної Позивачем вона підтвердила, що кредитодавець 03 липня 2012 року до підписання кредитного договору надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 180941,10 грн.; строк, на який кредит може бути одержаний: 72 місяці; наявні форми кредитування з короткім описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобовязаннями споживача - готівкова (видача коштів з каси Кредитодавця) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; ануїтетна схема погашена кредиту; орієнтовна сукупна вартість кредиту складає 142406,64 грн.

Відповідно до п.2 §10 оспорюваного ОСОБА_2 договору, позичальник заявляє та гарантує, що Банк повідомив йому- у належній формі і в повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначена інформація йому відома та зрозуміла, з вказаним законом він ознайомлений; він ознайомився з тарифами Банку і згоден з ними; належний йому примірник оригіналу Договору з усіма додатками до нього йому вручено Банком при підписанні Договору, умою даного Договору він вважає справедливими і такими, що відповідають його інтересам.

Згідно ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, нечесна підприємницька практика забороняється та включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв ««добросовісної конкуренції; будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції.

Позивачем жодним чинш не доведено вчинення Банком дій, що могли б кваліфікуватись як недобросовісна конкуренція, а також провадження ним діяльності, спрямованої на введення споживача в оману та застосування агресивної підприємницької практики.

Як вбачається з п. 5.5 ОСОБА_2 договору, згідно постанови НБУ №168 від 10 вересня 2007 року реальна річна процентна ставка складає 94.0000%. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 72652,9600 гривень. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення Позичальником грошових зобовязань відповідно до п.2.1 Договору.

Тому, дані про подорожчання продукту були позичальнику відомі під час укладення Договору, і Відповідач не вчинив жодних дій, які б свідчили про те, що позичальника було введено в оману щодо вартості продукту.

Що, стосується твердження позивача про те, що у кредитному договорі не вказаний строк його дії, то у відповідності з положенням ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Таким чином строк договору не обовязково повинен виражатись у цифрах, роках, днях та інш.

У даному конкретному випадку він починає діяти з моменту підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань, при цьому часові межі, протягом яких зобовязання має бути виконане, та порядок його виконання передбачені Договором.

Також позивач, вказує що не підписувала та не ознайомлювалась з Графіком щомісячних платежів, однак дані твердження спростовуються його копією, з якої вбачається, що такий власноручно підписаний позивачкою.

Позивачка також зазначає, що змушена була сплатити необгрунтовані та необумовлені договором значні суми за надання супутніх послуг (послуги нотаріуса, страхування життя, внесення даних до Реєстру обтяжень рухомого майна).

За таких обставин слід зазначити, що як вбачається з п.п.Ь п.2 § 1 ОСОБА_2 договору, Кредит надається для фінансування страхового платежу за страхування життя позичальника у сумі 5271,10 грн., а згідно п.4 Графіка щомісячних платежів, позичальник заявляє, що він попереджений банком про те, що вартість та порядок надання супутніх та інших послуг, інших фінансових зобовязань позичальника, які можуть виникати на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України, можуть бути змінені в будь-який момент під час дії договору. При цьому такі зміни не залежать від банку, банк на них не впливає і не може їх передбачити.

Крім того, у позові позивач стверджує, шо оспорюваним кредитним договором передбачено змішану відсоткову ставку, що суперечить вимогам чинного законодавства, яке не передбачає можливості одночасного застосування і змінюваної, і фіксованої процентної ставки за кредитом. Проте, таке твердження позивача не відповідає дійсності, виходячи з наступного.

Як вбачається з умов ОСОБА_2 договору, та щодо цього погодились сторони, процентна ставка за договором протягом перших 24-ох місяців становить 15,99% річних, а, починаючи з 25-го місяця користування кредитом, визначається як річна змінювана ставка, що визначається як змінна частина ставки збільшена на маржу Банку (0,23%). Таким чином, процентна ставка за ОСОБА_2 договором є змінюваною, Сторони лише погодились, що протягом перших 24-ох місяців вона не переглядається банком, проте потім вона змінюється згідно умов Договору.

Зазначене положення Договору не суперечить вимогам Закону, а саме, відповідно до ч.4 ст.1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у ОСОБА_2 договорі періодичністю, має право збільшувати та зобовязаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, визначеному ОСОБА_2 договором, тобто сторони в Договорі чітко визначили таку періодичність.

При цьому слід також зазначити, що, укладаючи кредитний договір, позичальник підтвердив, що розуміє суть і принципи визначення процентної ставки, усвідомлює ризики, які випливають із змінної частини ставки за весь період кредитування, і погоджується на ці ризики (п. 6 § 2 кредитного договору).

Позивачка також зазначає, що відповідач неправомірно передбачив в оспорюваному договорі плату за обслуговування кредиту та його дострокове погашення. З цього приводу слід зазначити, що, згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Окрім того, позивач посилається на те, шо її не ознайомили з умовами кредитування, не надали змоги прочитати договір, не розяснили положень договору.

Але з приводу вказаного слід заначити, що позивачка була вільною у виборі кредитора-контрагента при укладенні оспорюваного правочину, однак, як вона зазначає у позові, зацікавилась пропозицією про кредитування саме в ПАТ «Ідея Банк», звернулась на відділення Банку та підписала вказаний договір.

Жодних належних доказів про те, що хтось з працівників Банку примушував її укласти даний договір, застосовував щодо неї якісь елементи примусу, залякування тощо позивачка не надала, тому її твердження суд знаходить не обгрунтованими, та такими, що не заслуговують на увагу суду, а неуважність позивачки не може слугувати підставою для визнання правочину недійсним.

Зрештою, ніхто не чинив позивачу перешкод у зверненні за консультацією до юриста до укладення кредитного договору, натомість, як вона сама зазначає, вона звернулась за допомогою до спеціаліста у галузі права вже після підписання оспорюваної угоди.

Також, позивачка зазначає також про те, що відповідачем було незаконно стягнуто з неї штраф за несвоєчасне подання відомостей про фінансовий стан у розмірі 5523,53 грн., а також кошти за страхування життя у розмірі 3034,06 грн., однак вказані твердження суд теж знаходить голослівними та нічим не підтвердженими.

За наведених обставин покликання Позивача про невідповідність оспорюваного договору загальним вимогам, передбаченим ст.203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинностіправочину, не відповідають дійсності, а відтак відсутні будь-які підстави, передбачені чинним законодавством, для визнання ОСОБА_2 договору недійсним.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.627 ЦК України, відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На підставі вищезазначеного вбачається, що правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Крім того, відповідні обставини наявності умислу, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману, повинна довести сторона, яка введено в оману.

Згідно з ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору, надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до частин 1, 3-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд, аналізуючи все вищевикладене, приходить до висновків що позивач добровільно виявила бажання скористатися послугами банку та укласти кредитний договір. При укладенні умов договору про надання кредиту позивачу ОСОБА_6, остання діяла вільно, виходячи з власних інтересів, прийняла рішення про вибір контрагента та про вступ з ним в договірні відносини, на власний розсуд з контрагентом визначив характер договору, який вони уклали, його умови (зміст), в тому числі порядок видачі та погашення кредиту.

Суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач, ставлячи вимоги про визнання недійсним кредитного договору, та довгору іпотеки посилаються на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не довела порушення її прав з боку відповідача.

Тому з урахуванням того, що сторонами на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено умови договору, зокрема щодо порядку його видачі та погашення, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання такої умов договору дискримінаційною або ж несправедливою. Тобто, позивач не довела, що зміст кредитного договору суперечить ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак відсутні підстави для визнання договору недійсним з підстав, передбачених ч.1 ст.203 ЦК України.

Доказів того, що права позивача на отримання повної та достовірної інформації щодо умов договору та порядку сплати кредиту були порушені, суду не було подано.

Отже, враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач не довела, що оспорюваний кредитний договір не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 215 ЦК України, оскільки умови договору та необхідні платежі були погоджені сторонами при їх укладенні та визнані такими, що не є несправедливими, а отже вимоги щодо визнання недійсним договору, не підлягають до задоволення.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч.ч. 1. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживача" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що спірний кредитний договір був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали.

Незважаючи на пояснення представника позивачки, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, встановлено, що позивачка скористалася кредитними коштами, тривалий час погашала кредитну заборгованість.

Позивачкою та її представником не надано належних та допустимих доказів, які давали б підстави вважати, що кредитний договір, укладений між сторонами з порушенням вимог, встановлених ст. 203 ЦК України.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору, договору застави недійсними, а відтак і про відмову у задоволенні позову.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у позовних вимогах.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 526, 527, 530, 627, 628, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», та керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 88, 209, 212-215, 218, ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задовленні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя: Волчко А.Я.