АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/1457/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3177/15Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А :

В березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, уточненим в ході розгляду справи, до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя. Свій позов обґрунтовувала тим, що перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 11 січня 2008 року, але разом проживали однією сімєю з вересня 2006 року по 03 січня 2015 року. Вказувала, що під час сумісного проживання та ведення спільного господарства ними в квартирі відповідача № 5, буд.18 по вул. Майдан Незалежності в м. Полтаві були зроблені покращення на загальну суму 70 539 грн. у вигляді проведених ремонтних робіт: заміна унітазу «Порту», заміна дверей вхідних металевих, заміна дверей міжкімнатних (спальня), заміна дверей міжкімнатних (зал), заміна дверей пластикових суцільних (кухня), заміна склопакетів (спальня), заміна склопакету (зал), ремонт в спальні та ванній кімнаті, ремонт в залі та кухні. Крім того, у період спільного проживання сторонами придбано наступне майно: пилосос «Філіпс» вартістю 901,05 грн., плиту кухонну «Гореньє» вартістю 2263,82 грн., бойлер «Термал» вартістю 2000 грн., душову кабіну «Флори» - 1000 грн., диван «Фієста» - 2771 грн., пральну машину автомат «Вірпул» - 2000 грн., ноутбук «Самсунг» - 4300 грн., телевізор «ЄлДжи» - 4444,17 грн., унітаз «Порту» - 650 грн. Також подружжям було придбано легковий автомобіль АУДІ А6 вартістю 204 800 грн. Зазначала, що відповідач залишив собі в користування все спільне майно, віддавши їй лише пилосос та плиту кухонну. Не погоджуючись з таким розподілом, просила суд, визнати за нею право власності на наступне майно: пилосос та плиту кухонну на загальну суму 3164,87 грн. За відповідачем просила суд визнати право власності на решту побутової техніки, унітаз, легковий автомобіль та невідємні покращення нерухомого майна, всього на суму 292504,17 грн. Також просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію різниці вартості виділеного майна в сумі 146252,08 грн. та стягнути понесені судові витрати в розмірі 6494,16 грн., з яких 1494,16 грн. судовий збір, 1500 грн. послуги експерта, 3500 грн. правова допомога.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2015 року в задоволенні вказаного позову відмовлено.

ОСОБА_4 звернулася з апеляційною скаргою на таке рішення суду першої інстанції, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Зокрема, вказує, що місцевий суд розглянув справу однобічно та упереджено, а саме обґрунтування судового рішення не ґрунтується на нормах Закону. Викладені висновки суду першої інстанції, є вільною інтерпретацією судом як обставин по справі так і змісту норм сімейного та цивільного кодексів України.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що остання підлягає до часткового задоволення за наступних підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_5 (до шлюбу Пожарова) ОСОБА_6 11 січня 2008 року зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 20 березня 2015 року, яке вступило в законну силу.

Дослідженими у справі доказами судом встановлено придбання наступного спірного майна:

-15 грудня 2007 року, плита газова «Гореньє К575В», вартістю 2263,82 грн.;

-14 грудня 2007 року, пилосос PHILIPS FC 8714, вартістю 901,05 грн.;

-31 серпня 2008 року, диван «Фієста», вартістю 2771,27 грн.;

-11 вересня 2012 року, автомобіль АУДІ А6, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1;

-31 липня 2013 року, плоскопанельний ТВ 37»-42» LG42 LN540V, вартістю 4444,17 грн.

Згідно з висновком № 46-15 судової оціночно-будівельної експертизи № 46-15 від 06 липня 2015 року, на яку в уточненій заяві посилається позивач ОСОБА_4, ринкова вартість поліпшень, здійснених в квартирі АДРЕСА_1 складає 70359 грн.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи.

Ст. ст. 70, 71 СК України та ч.2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на плиту газову «Гореньє К575В» та пилосос PHILIPSFC 8714, місцевий суд виходив з того, що вказані предмети побуту були придбані в 2007 році, тобто, до реєстрації шлюбу між сторонами по справі, що в силу положень ст. 57 СК України є особистою приватною власністю та не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тому суд не вбачав правових підстав для включення даного майна до обєктів, які підлягають поділу між сторонами по справі як майно, набутого подружжям.

Такий висновок суду є вірним та обґрунтованим.

Крім того, позивач вказує, що таке майно відповідач віддав їй добровільно.

Далі, вирішуючи питання розподілу решти спірного майна, зокрема, автомобіля АУДІ А6, 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 суд виходив з того, що спірний транспортний засіб хоч і придбаний в 2012 році, тобто, в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, однак за власні кошти відповідача, отримані в результаті укладеної останнім угоди щодо іншого транспортного засобу АУДІ 100, 1990 року випуску, що був його особистою приватною власності, оскільки придбаний до шлюбу. Такий свій висновок місцевий суд мотивував дослідженою в справі борговою розпискою та показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_7 За вказаного, суд прийшов до висновку, що автомобіль АУДІ А6, 1996 року випуску, не є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, тому не є предметом поділу, а заявлені вимоги щодо нього ОСОБА_4 безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Крім того, підставою відмови в задоволенні даної вимоги, на думку суду, слугували відсутність доказів на підтвердження розміру вартості спірного автомобіля.

Однак, колегія суддів критично відноситься до даного висновку місцевого суду та вважає слушними доводи апеляційної скарги в цій частині, оскільки в матеріалах справи міститься довідка УДАІ УМВС в Полтавській області, в якій зазначено, що автомобіль АУДІ 100, 1990 року випуску до цього часу зареєстрований за відповідачем.

Крім того, відповідачем 01.07.2013 року було надано довіреність на експлуатацію та розпорядження автомобілем АУДІ 100, 1990 року випуску на імя ОСОБА_8. Тобто після придбання спірного автомобіля АУДІ А6, 1996 року випуску, відповідач залишався власником і продовжував користуватися та розпоряджатися автомобілем АУДІ 100, і з реєстрації його не знімав. Більше того, ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_8 за собою автомобіль АУДІ 100, 1990 року випуску, не зареєстрували.

Між тим, розписка не являється підтвердженням укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Зазначений доказ у відповідності до вимог ч.2 ст.59 ЦПК України не є допустимим стосовно даного виду майна.

До того ж, матеріали справи не містять доказів визнання автомобіля АУДІ А6, 1996 року випуску особистою власністю відповідача. Сімейним кодексом України презюмується віднесення майна набутого в шлюбі до обєктів сумісної власності подружжя. Обовязок доказування того, що майно є особистою власністю, покладається на зацікавлену в цьому сторону.

Таким чином, судом першої інстанції безпідставно було зроблено висновок про те, що автомобіль АУДІ А6, 1996 року випуску не є обєктом спільної сумісної власності подружжя.

Також, як слідує з пояснень ОСОБА_4, та матеріалів справи вартість спірного автомобіля відповідачем не заперечувалася та питання про його оцінку не ставилося. Таким чином, оскільки спору між сторонами з приводу визначення вартості автомобіля АУДІ А6, 1996 року випуску не має, посилання суду на відсутність доказів вартості даного транспортного засобу є безпідставними та такими, що не узгоджуються з вищезазначеними розясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 11від 21 грудня 2007 року.

При цьому, колегія суддів не погоджується з висновком суду щодо відмови в задоволенні позову стосовно поділу дивану «Фієста», вартістю 2771,27 грн. та плоскопанельного ТВ 37»-42» LG42 LN540V, вартістю 4444, 17 грн. як обєктів спільної сумісної власності подружжя з огляду на наступне.

Так, на думку суду, оскільки спірний диван, що був придбаний в серпні 2008 року, позивачем в поданій до суду заяві оцінено в розмірі 2771 грн., відповідно до вартості його придбання, будучи у використанні понад шість років втратив свою вартість, тому така річ, з причин відсутності будь-яких доказів на підтвердження його вартості станом на час вирішення справи, не підлягає поділу як обєкт спільної сумісної власності.

Однак, дійшовши такого висновку, місцевий суд припустився помилки, так як з приводу вартості даного спірного майна, яку ОСОБА_4 зазначила в заявлених позовних вимогах, відповідач не заперечував та клопотань про його оцінку не заявляв, у звязку з чим визначення її ринкової вартості діючими нормами законодавства не вимагається.

Неправомірним є також висновок місцевого суду, що спірний телевізор не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний відповідачем ОСОБА_5 за кошти, отримані за кредитним договором, зобов'язання за яким виконувались ним особисто, в тому числі і після реєстрації розірвання шлюбу з відповідачем.

З вказаним, слід не погодитися, оскільки дана річ придбавалася в період шлюбу, тому являється обєктом права спільної власності, відповідно до частки виконаного зобовязання по кредиту. Оскільки за придбаний товар сторонами по справі за час їх перебування у шлюбі було сплачено 19 платежів із передбачених графіком 23 у розмірі 227 грн. щомісячно (а.с. 34), то виходячи із розрахунку 227 * 19, що дорівнює 4312 (майже повна вартість), то зазначена сума і являється обєктом спільної власності подружжя як спільні грошові кошти, за які було придбано спірний телевізор.

Отже, на підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про доведеність позову щодо визнання автомобіля АУДІ А6 1996 року випуску, дивану «Фієста» та плоскопанельного ТВ 37»-42» LG42 LN540V спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, очевидним та безспірним є віднесення до обєктів спільного майна подружжя таких предметів побуту як бойлер «Термал» вартістю 2000 грн., душової кабіни «Флори» - 1000 грн., пральної машини автомата «Вірпул» - 2000 грн., ноутбука «Самсунг» - 4300 грн. та унітазу «Порту» - 650 грн., оскільки факт їх придбання у період шлюбу визнано сторонами у справі в ході судового розгляду, у тому числі і у суді апеляційної інстанції, та відповідно до ч. 1 ст. 61ЦПК України не підлягає доказуванню.

При цьому, помилковим є висновок суду першої інстанції про безпідставність включення позивачем до обєктів спільної сумісної власності унітазу «Порту», так як останній являється приладом сантехніки та річчю, яка призначена для обслуговування іншої (головної) речі, в даному випадку будинку в цілому, оскільки такий висновок не узгоджується з приписами ст. 186 ЦК України та зводиться до невірного трактування поняття головна та приналежна річ.

Отже, встановивши обсяг спільно нажитого майна подружжя, колегія суддів приходить до висновку про можливість його поділу між сторонами у спосіб, встановлений ст.. 71 СК України, за правилами якої таке майно ділиться між ними в натурі, неподільні речі присуджуються одному із подружжя, а присудження іншому грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми та депозитний рахунок суду.

Таким чином, враховуючи те, що бойлер «Термал» вартістю 2000 грн., душова кабіна «Флори» - 1000 грн., унітаз «Порту» - 650 грн. вже встановлені в квартирі відповідача, то колегія суддів вважає за доцільне такі речі виділити у власність відповідача, а також і плоскопанельний ТВ 37»-42» LG42 LN540V на суму 4312 грн., а всього виділити ОСОБА_5 майна на загальну суму 7962 грн.

ОСОБА_4 належить виділити у власність майно на загальну суму 9071,27 грн., а саме пральну машину автомат «Вірпул» вартістю 2000 грн., ноутбук «Самсунг» - 4300 грн. та диван «Фієста», вартістю 2771,27 грн.

Також колегія суддів наголошує, що положення ч. 4 ст. 71 СК України передбачені з метою унеможливити зловживання особи, яка бажає одержати певне майно в натурі, захищаючи таким чином інтереси іншого співвласника, який в даному випадку повинен висловити свою згоду на отримання грошової компенсації.

В даному випадку, саме позивач ставить питання про отримання грошової компенсації, належної їй як дружині ? частини автомобіля.

Тому, оскільки спірний автомобіль АУДІ А6 вартістю 204 800 грн. є річчю неподільною, та з урахуванням того, що його власником згідно правовстановлюючих документів являється ОСОБА_5, вірним буде на думку колегії суддів, залишити його у власності відповідача, стягнувши з останнього на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію за належні їй 1/2 частки даного транспортного засобу із припиненням права власності на нього.

Далі, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення компенсації за здійсненні поліпшення у квартирі № 5 за адресою: вул.. Майдан Незалежності, 18 в м. Полтаві, місцевий суд виходив з того, що частка майна відповідача в будинку не є цілою, а складає 3/25 частини будинку з частиною надвірних будівель, тобто відповідач є лише співвласником домоволодіння за вказаною адресою, тому питання щодо домоволодіння має здійснюватися за згодою всіх його співвласників. Також звернуто увагу, що квартира не є обєктом права власності, відтак мають місце поліпшення житлового будинку в цілому.

Із зазначеним погоджується колегія суддів, оскільки така заявлена позовна вимога не відповідає змісту та способу поділу майна та суперечить положенням ст.71 СК України, а визнання права власності на поліпшення (будівельні матеріали та конструкції) як на окремі речі є неможливим, так як будучи використаними в процесі ремонтних робіт квартири стають невіддільними і не можуть бути індивідуалізованими.

З огляду на викладене і вищезазначені позовнівимоги не можуть бути задоволені.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду підлягає частковому скасуванню з ухваленням нового про розподіл між подружжям спільного сумісного майна зі стягненням компенсації різниці до рівності часток.

Зокрема, розподілу підлягає наступне майно:

- легковий автомобіль АУДІ А6, 1996 року випуску, р.н. НОМЕР_1;

- пральна машина автомат «Вірпул»;

- ноутбук «Самсунг»;

- диван «Фієста»;

- телевізор «ЄлДжи»;

- унітаз «Порту»;

- бойлер «Термал»;

- душова кабіна «Флори».

Всього на суму 221 833, 27 грн.

? частина від зазначеної суми складе 110 916, 63 грн.

ОСОБА_5 виділяється майна на суму 212 762 грн. ( 204 800 грн. (автомобіль) + 2000 грн.(бойлер) + 1000 грн. (душова кабіна) + 650 грн. (унітаз) + 4312 грн. (телевізор)).

ОСОБА_4 виділяється майна на суму 9071, 27 грн. (2000 грн. (пральна машина) + 4300 грн. (ноутбук) + 2771, 21 (диван)).

Таким чином компенсація до рівності часток складе 101 845, 36 грн. (212 762 110 916, 63 або 110916, 63 9071, 27).

Окрім того, проводячи реальний поділ спільного майна сторін, а не стягнення на користь позивача лише грошової компенсації частини його вартості, колегія суддів виходить із загального обсягу встановленого судом майна, яке, на відміну від неподільної речі, може бути розподілено між сторонами в кількісному складі.

В частині відмови в задоволенні позову про стягнення компенсації за здійсненні поліпшення у квартирі рішення слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п. 4 ч.1 ст. 309, 314, 316 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 04 вересня 2015 року скасувати в частині поділу автомобіля та побутової техніки.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_4 в частині поділу автомобіля та побутової техніки задовольнити частково.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

- виділити у власність ОСОБА_9 наступні предмети: пральну машину автомат «Вірпул» вартістю 2000 грн., ноутбук «Самсунг» вартістю 4300 грн. та диван «Фієста» вартістю 2771,27 грн., а всього на суму 9071, 27 грн.;

- виділити у власність ОСОБА_5 наступні предмети: легковий автомобіль АУДІ А6 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 204 800 грн., плоскопанельний ТВ 37»-42» LG42 LN540V на суму 4312 грн., бойлер «Термал» вартістю 2000 грн., душову кабіну «Флори» вартістю 1000 грн., унітаз «Порту» вартістю 650 грн., а всього на загальну суму 212 762 грн.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію різниці вартості поділеного між ними майна до рівності часток у ньому у розмірі 101 845 грн. 36 коп.

Припинити за ОСОБА_4 право власності на легковий автомобіль АУДІ А6 1996 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_2 /підпис/ ОСОБА_3

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області ________________ ОСОБА_1