Справа № 720/1854/15-ц
Провадження № 2/720/815/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

при секретарі Факащук А.П.

з участю позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника органу опіки та піклування ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача органу опіки та піклування Новоселицької райдержадміністрації Чернівецької області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та про визнання права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_6, третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача органу опіки та піклування Новоселицької райдержадміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власницею домоволодіння по вул. Учительській, № 18 в с. Чорнівка Новоселицького району Чернівецької області. У вказаному будинку зареєстровані її син ОСОБА_3 та онук ОСОБА_6, які у домоволодінні не проживають з серпня 2012 року у звязку із переїздом в інше місце проживання, однак продовжують там бути зареєстрованими та в добровільному порядку не бажають знятися з реєстрації. Вказана обставина створює їй перешкоду у вільному розпорядженні своєї власністю, тому просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до позивачки ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та про визнання права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору, посилаючись на те, що до 15 квітня 1991 року домоволодіння по вул. Учительській, № 18 в с. Чорнівка Новоселицького району Чернівецької області відносилося до дворів колгоспного типу, членом якого він був, у звязку із чим згідно ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року він набув право власності на 1/3 частку домоволодіння. Просив визнати за ним право власності на 1/3 частку в майні колишнього колгоспного двору, що збереглось по даний час і становить 1/7 частку в майні домоволодіння по вул. Учительській, № 18 в с. Чорнівка Новоселицького району та визнати свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 35853393 від 02 квітня 2015 року видане на імя ОСОБА_1 частково недійсним на 1/7 частку домоволодіння.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 первісний позов підтримала та просила задовольнити свої позовні вимоги, зустрічний позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Додатково позивачка пояснила, що до серпня 2012 року її син ОСОБА_3 разом із його сімєю проживав у її будинку. У звязку із тим, що між ними почали виникати сварки, син вирішив найняти собі інше житло, у звязку із чим останній разом із своєю сімєю перейшли жити до її сестри. Відповідач добровільно залишив її домоволодіння та його ніхто не примушував цього робити. Вона допомогла синові зробити ремонт за новим місцем проживання та надала йому необхідні для проживання меблі. Одночасно вона допомагала синові будуватися, оскільки останній фактично побудував в селі житловий будинок на земельній ділянці його батька. Разом з тим, син не захотів знятися з обліку з її господарства та зареєструватись за новим місцем проживання або місцем забудови, у звязку із чим між ними останнім часом стали виникати конфлікти. Стосовно посилання відповідача на те, що її домоволодіння до 15 квітня 1991 року відносилося до категорії колгоспних дворів, позивачка пояснила, що сільською радою помилково була зроблена запис у погосподарській книзі про віднесення домоволодіння до колгоспних дворів, оскільки у домоволодінні до 15 квітня 1991 року не було працюючих членів колгоспу, а відповідно до її трудової книжки останнім місцем її роботи до 1991 року значиться радгосп ім. Голобородько, у звязку із чим домоволодіння фактично відносилося до робочих дворів. В період часу з 1985 по 1991 роки вона підробляла на сезонних роботах в місцевому колгоспі ім. Леніна, однак в члени даного колгоспу не була прийнята і станом на 05 лютого 1991 року вже працювала в Чернівецькому мясокомбінаті, тому домоволодіння не втратило свій статус робочого двору.

Відповідач ОСОБА_3, діючи також і в інтересах свого малолітнього сина ОСОБА_6, первісний позов не визнав, а зустрічний позов підтримав, пояснивши суду, що в серпні 2012 року він із своєю сімєю перейшов жити з домоволодіння його матері відповідачки ОСОБА_1 по вул. Учительській, 18 в домоволодіння по вул. Українській, № 35 в с. Чорнівка Новоселицького району. Переїзд був пов'язаний з тим, що його мати із дружиною часто конфліктували. Разом з тим, на момент переїзду відносини покращились, відповідачка помогла їм зробити ремонт та дала свої меблі. Вважає, що він має бути десь прописаний, тому первісний позов не визнає. Оскільки матір працювала в колгоспі, вважає, що він має частку у майні колгоспного двору по вул. Учительській, 18, яке збереглося по даний час.

Представник органу опіки та піклування Новоселицької райдержадміністрації пояснив суду, що діючи в інтересах малолітньої дитини позов щодо визнання ОСОБА_6 втратившим права користування житлом не визнає.

Свідок ОСОБА_7 показав суду, що є батьком відповідача ОСОБА_3 та колишнім чоловіком позивачки ОСОБА_1, з якою перебуває в неприязнених відносинах. В 2012 році відповідач разом із його сімєю перейшов жити окремо від позивачки, так як постійно виникали конфлікти в сімї. Крім цього, з 1985 по 1991 роки позивачка працювала в місцевому колгоспі, де напевно була прийнята в члени колгоспу. Однак, точно він цього не знає, оскільки в цей період часу відбував кримінальне покарання в місцях позбавлення волі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, доводи їх представників, покази свідка та дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачка є власницею домоволодіння, яке розташовано по вул. Учительська, 18 в с. Чорнівка Новоселицького району Чернівецької області, що підтверджується свідоцтвом про право власності індексний номер 35853393 від 02 квітня 2015 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 35853808 від 02 квітня 2015 року.

Відповідачі - син позивачки ОСОБА_3 та її онук ОСОБА_6, зареєстровані в даному домоволодінні як колишні члени сімї позивачки.

Однак, відповідачі не проживають у вказаному домоволодінні з серпня 2012 року, оскільки з вказаного періоду часу відповідач ОСОБА_3 разом із своєю дружиною та дитиною наймають житло у іншому домоволодінні, а саме по вул. Українській, № 35 в с. Чорнівка Новоселицького району, куди перейшли жити, що підтверджується довідкою Чорнівської сільської ради Новоселицького району Чернівецької області № 580 від 21 липня 2015 року та сторонами не оспорюється.

Матеріалами справи встановлено, що в 2012 році під час переїзду відповідачів в інше місце проживання, позивачка приймала активну участь в облаштуванні найманого відповідачами житла, а саме проводила поточний ремонт будинку та надала відповідачам свої меблі, що на думку суду свідчить про те, що відповідач ОСОБА_3 разом із своєю сімєю добровільно змінив місце проживання.

Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

У відповідності до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 319 ч.1 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Обєктом власності особи може бути зокрема житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно частини четвертої даної статті місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, які перебувають на території України, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання, зареєструвати своє місця проживання.

Оцінюючи у сукупності досліджені докази та враховуючи, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_6 більше одного року без поважних причин не користуються житлом позивачки, оскільки фактично постійно проживають у іншому місці, суд вважає, що відповідачі порушують право позивачки вільно розпоряджатися своєю власністю, у звязку із чим первісний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а відповідачі повинні бути визнані такими, що втратили право користування житловим будинком позивачки.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане на імя позивачки та про визнання за відповідачем ОСОБА_3 права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз'яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на двору, частку в його майні.

Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських ОСОБА_8 депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської ОСОБА_8 депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року №56.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим.

Відповідно до положень нормативно-правових актів, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, віднесення до певних суспільних груп господарств мало значення для набуття права власності на майно. Встановлювалися суспільні групи господарств відповідно до діючих на той час Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів.

Так, відповідно до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при ОСОБА_8 СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Суспільна група господарства записувалась у погосподарській книзі станом на 1 січня та 1 червня відповідного року.

Таким чином, за змістом указаних норм, господарства осіб, які мають працюючих членів сімї, але які не є працюючими членами колгоспу, відносяться до суспільної групи відповідно робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників.

Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

За таких обставин застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим.

Судом встановлено, що житловий будинок літера «А», сараї літера «Д», «Е», «Ж»,»З», літня кухня літера «Є», убиральня літера «И», колодязь № 1 та огорожа № 2-4, які входять до складу домоволодіння, яке розташовано по вул. Учительська, 18 в с. Чорнівка Новоселицького району побудовані з 1964 по 1989 роки відповідно до діючого на час їх будівництва законодавства, на відведеній для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровані в Чорнівській сільській раді Новоселицького району в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується технічним паспортом домоволодіння.

Житловий будинок літера «Б», літня кухня літера «В» та сарай літера «Г» вказаного домоволодіння, побудовані в 2006 році, є обєктами закінченими будівництвом та готовими до експлуатації відповідно до декларації готовності обєкта до експлуатації, виданої на імя замовника, відповідального за виконання робіт позивачки ОСОБА_1.

З досліджених судом записів погосподарської книги Чорнівської сільської ради Новоселицького району вбачається, що вказане домоволодіння в період часу з 1985 по 15 квітня 1991 роки сільською радою було віднесено до дворів колгоспного типу та в ньому були зареєстровані та проживали голова двору ОСОБА_9, який помер 05 жовтня 1987 року, ОСОБА_1, яка за заповітом успадкувала майно ОСОБА_9 після його смерті та стала головою двору, та її діти ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З довідки КУ «Новоселицький районний трудовий архів» № 100 від 15 жовтня 2015 року вбачається, що позивачка ОСОБА_1 в період часу з 1985 по 1991 роки працювала в колективному господарстві «Комсомольска правда», ім. Леніна, СС «Прогрес».

Проте, в члени вказаних колективних господарств вона не була прийнята, що підтверджується довідками архівного відділу Новоселицької районної державної адміністрації № 72 від 09 листопада 2015 року та № 75 від 13 листопада 2015 року про відсутність даних прийняття позивачки в члени колгоспу.

Вказана обставина також підтверджується трудовою книжкою позивачки, відповідно до якої записів про те, що позивачка з 1984 року по 1991 рік була членом колгоспу відсутні, до 30 листопада 1985 року вона працювала у радгоспі ім. Голобородька, а з 05 лютого 1991 року в Чернівецькому мясокомбінаті.

Зважаючи на ту обставину, що відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд вважає, що відповідач не довів належними та допустимими доказами своє твердження про те, що позивачка в період з 1985 по 1991 роки була членом колгоспу.

Крім цього, що на момент набрання чинності Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року, позивачка вже працювала в Чернівецькому мясокомбінаті, де була прийнята на роботу з 05 лютого 1991 року.

Посилання представника відповідача на факт наявності прізвища позивачки у рішеннях правління колгоспу ім. Леніна за 1986 рік та отримання позивачкою допомоги на дітей у вказаний період часу свідчить про те, що остання була членом колгоспу, суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до п. 3 Приблизного статуту колгоспу, прийнятого третім зїздом колгоспників та затверджений постановою ЦК КПРС та РМ СРСР 28 листопада 1969 року № 910, прийом в члени колгоспу проводився загальними зборами колгоспників за поданням правління колгоспу у присутності особи, яка подала заяву, а відповідно до п. 3 Приблизного статуту колгоспу, прийнятого четвертим зїздом колгоспників 25 березня 1988 року, не допускався прийом в члени колгоспу громадян, залучених для виконання тимчасової або сезонної роботи.

Таким чином, у період з 1985 року по 15 квітня 1991 року вказане господарство не мало статусу колгоспного двору і фактично мало статус суспільної групи господарств робочих.

В той же час, у погосподарській книзі за вказаний період тип двору сільською радою помилково був віднесений до колгоспного, що не є підставою для визнання за відповідачем ОСОБА_3 права власності на частку домоволодіння, оскільки вчиненні записі у погосподарській книзі суперечать Вказівкам по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при ОСОБА_8 СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26.

Сам факт проживання відповідача, за умови що він не був членом колгоспного двору, за нормами законодавства тих років не давало підстав для визнання за ним права власності на домоволодіння.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що дане домоволодіння належало повністю позивачці ОСОБА_1, яка отримало його в спадок за заповітом від ОСОБА_9 та станом на 15 квітня 1991 року була головою господарства, а тому свідоцтво про право власності на домоволодіння вона отримало законно та підстав для його скасування не має, у звязку із чим у задоволенні зустрічного позову слід відмовити так як позивачка правомірно набула право власності на домоволодіння по вул. Учительська, № 18 в с.Чорнівка Новоселицького району.

Висновок суду про те, що спірне домоволодіння в період з 1985 по 1991 роки не мало статусу колгоспного двору та фактично відносилось до групи робочих дворів узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6-145цс13 постанова від 15 січня 2014 року, яка прийнята з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України).

Покази свідка ОСОБА_7 про те, що позивачка вигнала відповідача разом із своєю сімєю з домоволодіння та позивачка була членом колгоспу, суд оцінює критично, оскільки він перебуває в неприязнених відносинах з позивачкою та вказані ним обставини суперечать дослідженим судом доказам.

Крім цього, та обставина, що позивачка ОСОБА_1 була членом колгоспу на думку суду має бути підтверджено документально, в тому числі відповідним рішенням загальних зборів колгоспників, а не припущеннями учасників судового розгляду, на що відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивачки слід стягнути понесені останньою судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору.

На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 29, 317, 319, 321, 328, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР в редакції 1963 року, Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при ОСОБА_8 СРСР 12 травня 1985 року № 5-24/26, суд керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208-218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в житловому будинку по вул. Учительська, № 18 в с. Чорнівка Новоселицького району Чернівецької області.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені останньою судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору в сумі 243 гривень 60 копійок.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та про визнання права власності на частку в майні колишнього колгоспного двору, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: