АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9714/15 Справа № 199/4833/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Болтунової Л.М.

суддів: - ОСОБА_2, ОСОБА_3

за участю секретаря - Гулієва М.І.о.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничої фірми «Агротехмонтаж» на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 В*ячеслава Миколайовича до Товариства з обмеженою відповідальністю виробничої фірми «Агротехмонтаж» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, інфляційних збитків, 3 відсотка річних, моральної шкоди та зобов*язання внести зміни у трудову книжку,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку, інфляційних збитків та 3% річних, моральної шкоди, а також зобов'язання внести зміни в трудову книжку.

Обґрунтовуючи свої вимоги посилався на те, що з 05 листопада 2005 року по 01 червня 2014 року він знаходився у трудових відносинах з відповідачем, звідки був звільнений за власним бажанням по ст. 38 КЗпП України. Однак, заяву про своє звільнення за власним бажанням керівництву відповідача він не надавав, а трудову книжку отримав лише 22 червня 2015 року. Крім того, починаючи з 01 січня 2013 року відповідач не виплачував йому заробітну плату без поважних причин, борг по якій за період з 01.01.2013 року по 01.06.2014 року складає 34 000 грн. Також просив стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.06.2014 року по 30.06.2015 року в розмірі 26 000 грн., інфляційні витрати 42 000 грн. та 3% річних - 4 500 грн. та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. і зобов'язати відповідача внести зміни в трудову книжки щодо дату його звільнення з 01 червня 2014 року на 22 червня 2015 року.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТОВ ВФ «Агротехмонтаж» на користь ОСОБА_4 нараховану, але невиплачену заробітну плату в розмірі 19 000 грн. за період з 01.01.2013 року по 31.10.2013 року, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.06.2014 року по 02.10.2015 року в розмірі 33 992 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., а всього 62 992 грн. В іншій частині відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат, а також допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати в межах суми платежу за один місяць у розмірі 1047,62 грн. ( а.с.77)

З таким рішенням, не погодилось ТОВ ВФ «Агротехмонтаж», подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову.( а.с.85)

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує наступні питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (ч. 1 ст. 214 ЦПК України).

Оскаржене судове рішення не в повній мірі відповідає вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 з 05 листопада 2005 року перебував у трудових відносинах з відповідачем. Наказом № 9 від 31 травня 2014 року він був звільнений, за власним бажанням за ст.38 КЗпП України, з 01 червня 2014 року.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, передбачені ст. 116 цього Кодексу.

За частиною першою ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно п.4 Інструкції « Про порядок ведення трудових книжок працівників» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення у такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Судом першої інстанції встановлено, що фактично трудова книжна позивачу видана 22 червня 2015 року, що не було спростовано самим відповідачем, у розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України, а також, не надано до суду доказів направлення будь-яких поштових повідомлень позивачу про необхідність отримання трудової книжки.

Виходячи з наведених норм Закону, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення вимог позивача про внесення змін до трудової книжки в частині дати його звільнення, є правильним.

Частиною першою ст.94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Порядок та умови виплати заробітної плати регламентуються положеннями ст.115 КЗпП України та ст.24 Закону України «Про оплату праці».

Згідно наданої відповідачем довідки, позивачу була проведена виплата заробітної плати за період з 01 листопада 2013 року по травень 2014 року ( включно) в сумі 6 505,74 грн. лише 04 вересня 2015 року. ( а.с.29,34)

А отже, суд першої інстанції, обґрунтовано, виходячи з індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду, де щомісячна заробітна плата позивача складала 2000 грн., окрім лютого 2013 року, де вона зазначена в розмірі 1000 грн., стягнув з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату в сумі 19 000 грн., за період з 01.01.2013 року по 31.10.2013 року.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року, не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, яка передбачена ст. 117 КЗпП України. У цьому разі пере-біг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведен-ня зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1 цього кодексу № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року (справа № 1-5/2012) роз'яснено, що при вирішенні трудо-вого спору стосовно стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактич-ного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шко-ди встановлено тримісячний строк перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Задовольняючи позовні вимоги частково в частині стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку, судом першої інстанції правильно були враховані зазначені норми, а також вимоги п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» та абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 з подальшими змінами, з наведенням розрахунку розміру відшкодування за період з 01.06. по 02.10.2015 року, який складає 33 922 грн.

Вирішуючи питання стосовно стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що діями відповідача позивачу дійсно була спричинена така шкода.

Однак, присуджений розмір моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. судом першої інстанції належним чином не був вмотивований, з урахуванням усіх обставин, що визнані судом істотними, відповідно до засад цивільного законодавства та ст.2371 КЗпП України.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду в частині стягнення моральної шкоди слід змінити, зменшивши її розмір з 10 000 грн. до 1 000 грн. В іншій частині рішення суду залишається без змін, а апеляційна скарга задовольняється частково.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничої фірми «Агротехмонтаж» задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2015 року в частині стягнення моральної шкоди з Товариства з обмеженою відповідальністю виробничої фірми «Агротехмонтаж» на користь ОСОБА_4 В*ячеслава Миколайовича в розмірі 10 000 грн. змінити, зменшивши її розмір до 1 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: