Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2015 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Кисельова В.К.

при секретарі - Дзюба Г.І.

за участю позивачки - ОСОБА_1, представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Строчковського О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Одеський нафтопереробний завод» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Публічного акціонерного товариства «Одеський нафтопереробний завод» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що з 05.07.2007 року позивачка працювала в відділі контролю та діловодства ВАТ «Лукойл Одеський нафтопереробний завод» на посаді діловода.

Наказом № 375-П від 25.09.2014 року позивачка була звільнена з 30 вересня 2014 року, з займаної посади, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Позивачка вважає, що її було звільнено незаконно з наступних підстав.

Так, при розірванні трудового договору за п. 1 ст. 40 КЗпП України адміністрацією ПАТ «Одеський нафтопереробний завод» не було враховане її переважне право на залишення на роботі, і не вжито заходів щодо працевлаштування. Так позивачка працює на займаній посаді тривалий час з 2007 року і є досвідченим фахівцем. Однак їй не було запропоноване відповідачем інше робоче місце на підприємстві, враховуючи її стаж та досвід роботи на підприємстві, що встановлено ч. 3 ст.40 КЗпП України. При цьому інших працівників її відділу було переведено на інші місця.

З наказом №277 про зміну штатного розкладу по підприємству від 28.07.2014 року про «у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці із-за відсутності сировини та ін..» позивачка ознайомились 28.07.2014 року, але в порушення вимог, штатний розклад до наказу їй наданий не був, про що вона зазначила в Журналі.

Відповідачем також не було враховане, що вона є інвалідом другої групи.

Таким чином, відповідач не виконав вимоги ч. 1 ст. 42 КЗпП України.

Позивачка також посилається на те, що під час її звільнення з нею не був проведений остаточний розрахунок по заробітній платі, не виплачена вихідна допомога, не виплачена компенсація за невикористану відпустку.

Так на вересень 2014 року борг відповідача по заробітній платі складає 37 тис. 689 грн.79 коп.

В зв'язку з чим, позивачка первісно просила:

- поновити її на роботі в ПАТ « Одеський нафтопереробний завод» на посаді діловода;

- стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в повному обсязі, та середній заробіток за час затримки розрахунку;

- стягнути грошову компенсацію за вимушений прогул з дати її звільнення, грошову компенсацію за невикористану відпустку, а також моральну шкоду у розмірі 10000 гривень.

Під час розгляду справи позивачка уточнила позовні вимоги та просила:

- поновити її на роботі в ПАТ « Одеський нафтопереробний завод» на посаді діловода;

- стягнути з відповідача на її користь суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 37 525 гривень 43 копійки з врахуванням індексації у зв'язку з інфляцією;

- стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати, середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 100000 гривень. Данні позовні вимоги позивачка мотивувала тими обставинами, що вона відчула душевні страждання у зв'язку з незаконним звільненням. Невиплата заробітної плати змусило її звертатися до знайомих, позичаючи гроші на життя. Всі вищевказані обставини призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від неї додаткових зусиль щодо організації нормального рівню життя. (а.с. 24-247)

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги та пояснила, що вона багато років працювала на підприємстві, керувала відділом. Під час звільнення їй не була запропоновано будь-яка вільна вакансія, проте інших працівників перевели на інші посади. Вона вважає, що професійний рівень вищевказаних працівників, а також їх стаж роботи у порівнянні з нею є багато меншим, а тому саме її повинні були перевести на інше місце роботи.

Представник відповідача позовні вимоги визнав частково та пояснив, що позивачка була звільнена у зв'язку зі змінами в організації виробництва на підприємстві. Згідно нового штатного розпису відділ в якому працювала позивачка підлягав ліквідації. Вільних вакантних посад, які відповідала професійному рівню позивачки на підприємстві не було. Він також пояснив, що дійсно інших працівників, які працювала в підприємстві було переведено на інші посади, у зв'язку з певними обставинами. Так ОСОБА_4 була переведена на посаду помічника керівника підприємства, функціональні обов'язки якого були набагато ширше, аніж попередня посада. Крім того, помічник керівника підприємства повинний був мати професійні здібності у галузі менеджменту, які мала працівник ОСОБА_4. Позивачка не мала відповідного диплому. Працівник ОСОБА_5 є також інвалідом, має професійний рівень, який є ні нижчим, аніж у позивачки. Крім того, профспілковий комітет відмовив підприємству у її звільненні, у зв'язку з чим, керівництво підприємства повинно було їй надати інше робоче місце. В той же час, представник відповідача не заперечував проти задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, але вважав, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є занадто завищені. Він також пояснив, що невиплата заробітної плати пов'язана з зупинкою підприємства.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню на підставі фактів, встановлених в судовому засіданні.

Так судом встановлено, що з 24.09.2007 року позивачка працювала в відділі контролю та діловодства ВАТ «Лукойл Одеський нафтопереробний завод» на посаді діловода. Відповідач ПАТ «Одеський нафтопереробний завод» є правонаступником даного підприємства. (а.с. 16)

Наказом № 375-П від 25.09.2014 року позивачка була звільнена з 30 вересня 2014 року, з займаної посади, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників. (а.с. 17)

Підставою для звільнення був наказ про зміну штатного розкладу від 28.07.2014 р. № 277, який був виданий у зв'язку із змінами в організації виробництва та праці із-за відсутності сировини, простою виробничих потужностей, зменшення об'ємів виконуваних робіт з метою приведення штату працівників у відповідність з об'ємом виконуваних робіт. (а.с. 18)

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

В судовому засіданні сторони підтвердили той факт, що, на час звільнення так і на теперішній час, підприємство перебуває у стані простою, виробничою діяльністю не займається. Крім того, вищевказані відомості є загальновідомими. В зв'язку з чим, на підставі ч. 1, 2 ст. 61 ЦПК України підстави для звільнення не підлягають доказуванню.

Згідно ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

З матеріалів справи вбачається, що профспілковий комітет підприємства надав згоду на звільнення позивачки, що підтверджується протоколом №13 від 20.08.2014р.. (а.с. 11).

У відповідності до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці

В судовому засіданні встановлено, що позивачка 29.07.2014 р. була особисто під підпис попереджена про майбутнє вивільнення з 30.09.2014 р.. (а.с. 5)

Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Пунктом 19 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.92 «Про практику розгляду судами трудових спорів судам роз'яснено, що судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування)

працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Необхідно відзначити, що відділ контролю та діловодства, в якому позивачка працювала начальником, був повністю скорочений на підставі наказу про зміну штатного розкладу від 28.07.2014 р. № 277, додаток №1. (а.с. 18)

Позивачка за фахом є психологом, що підтверджується копією диплому від 30.06.2005р. (а.с. 7) , позивачка також є інвалідом 2-ої групи (а.с. 8)

В судовому засіданні встановлено, що дійсно деякі працівники відділу в якому працювала позивачка були переведені на інші посади, у зв'язку з чим, не були звільнені.

Так ОСОБА_4 була переведена на посаду помічника керівника підприємства, функціональні обов'язки якого були набагато ширше, а ніж попередня посада. Крім того, помічний керівника підприємства повинен був мати професійні здібності у галузі менеджменту, які мала працівник ОСОБА_4. (а.с.108-118)

Працівник ОСОБА_5 є також інвалідом, має професійний рівень, який є ні нижчим, аніж у позивачки. (а.с. 87-107)Крім того, профспілковий комітет відмовив підприємству у її звільненні, у зв'язку з чим, керівництво підприємства повинно було їй надати інше робоче місце, що підтверджується протоколом від 20.08.2014р. № 13.

В даному випадку суд вважає, що позивачка не мала переважного права на залишенні на роботі.

На підставі викладеного, суд вважає, що звільнення позивачки відбулось у відповідності до норм чинного законодавства, а тому відсутні підстави для її поновлення на робочому місці. В зв'язку з чим, позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

Суд також встановлено, що під час звільнення позивачки підприємством не був проведений остаточний розрахунок.

Так заборгованість по виплаті заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, а також вихідної допомоги складає суму у розмірі 37525 гривень 43 копійки, що визнав в судовому засіданні представник відповідача.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Крім того, згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по виплаті заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, а також вихідної допомоги у розмірі 37525 гривень 43 копійки.

Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Середня заробітна плата, розраховується згідно «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100 на підставі довідки від 29.09.2014р. (а.с. 6)

Так заробітна плата позивачки за липень 2014р. склала суму у розмірі 11623 гривень 21 копійку, при цьому кількість робочих днів в місяць скало - 23 робочих дня, в серпні 2014р. заробітна плата позивачки склала суму у розмірі 9360 гривень 93 копійки, при кількості 20 робочих днів. Таким чином середньоденна заробітна плата позивачка складає (11623,21+9360,93)/(23+20)=488,0033 гривень.

Період прострочення виплати заробітної плати з дня звільнення по день ухвалення рішення склало 114 робочих днів.

В зв'язку з чим, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати склав суму у розмірі 114р.д. *488,0033 грн.= 55632 гривень 37 копійок, яка підлягає стягненню з відповідача.

Суд вважає, що відповідно до вимоги ст.ст. 1,3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» 19 жовтня 2000 року N 2050-III відповідач повинен сплати компенсацію частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати.

Відповідно до ст. 3 даного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний

місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на

індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Таким чином, враховуючи індекси інфляції з жовтня 2014р. по лютий 2015р., сума становить 102,40%*101,90%*103%*103,10%*105,30%-100%= 16,68%*37525,43 - сума заборгованості по виплаті заробітної плати на момент звільнення, що дорівнюється сумі у розмірі 6259 гривень 44 копійки.

Позивачка просила стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», на підставі ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення законних прав працівника, які привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, зобов'язання по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений їм орган.

Діями відповідача були порушенні конституційні права позивача на своєчасне одержання винагороди за працю, що встановлено ст. 43 Конституцію України.

Суд вважає, що позивачка відчула моральні страждання у зв'язку з затримкою виплати заробітної плати, оскільки вищевказані обставини не дали їй можливості забезпечувати себе та сім'ю їжею, одягом, ліками та інш.. для забезпечення достатнього рівня життя, вона була змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

В той же час, позивач оцінює розмір позовних вимог в цій частині як не відповідний їх характеру, тривалості і тяжкості, в зв'язку з цим, з відповідача повинно бути стягнуто 3000 гривень в якості відшкодування моральної шкоди.

Крім того, необхідно стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1024 гривні 17 копійок.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 40,42,43, 49-2 117, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 10, 11, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Одеський нафтопереробний завод» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди - задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Одеський нафтопереробний завод» (, м. Одеса, Шкодова гора 1/1) на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, що зареєстрована за адресою АДРЕСА_1, іпн. НОМЕР_1) заборгованість по виплаті заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, а також вихідної допомоги у розмірі 37525 гривень 43 копійки, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 55632 гривень 37 копійок, суму компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 6259 гривень 44 копійки, моральну шкоду у розмірі 3000 гривень, а всього стягнути суму у розмірі 102417 (сто дві тисячі чотириста сімнадцять) гривень 24 (двадцять чотири) копійки.

3. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Одеський нафтопереробний завод» про поновлення на роботі - залишити без задоволення.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Одеський нафтопереробний завод» (, м. Одеса, Шкодова гора 1/1) на користь Держави судовий збір у розмірі 1024 гривні 17 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку через Суворовський районний суд м. Одеси шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк з дня проголошення.

Суддя