Номер провадження: 22-ц/785/2471/15
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В.
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Комаровської Н.В., Короткова В.Д.

з участю секретаря - Желєзнова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - ОСОБА_4, державний нотаріус Першої Одеської нотаріальної контори Шатілова Олена Володимирівна про визнання недійсним договору дарування квартири і визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_6, діючої в інтересах відповідача ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2014 року, -

встановила:

У квітні 2009 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири і визнання права власності і з врахуванням неодноразових уточнень в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видано Управлінням житлового комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 26.12.1996 року ОСОБА_2 належала двокімнатна квартира площею 45,8 кв.м., за адресою АДРЕСА_1.

22.05.2007р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчено державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., зареєстрованого в реєстрі №7-1593 та який зареєстрований в КП "ОМБТІ та РОН" 05.06.2008р., проте він помилявся щодо правової природи правочину та його правових наслідків, вважав, що уклав договір довічного утримання.

Позивач остаточно просив :

- визнати договір дарування двокімнатної квартири площею 45,8 кв.м. АДРЕСА_1, укладений 22.05.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та посвідчений державним нотаріусом першої державної нотаріальної контори Шатіловою Оленою Володимирівною, зареєстрованого в реєстрі № 7-1594 - недійсним ;

-визнати за ОСОБА_2 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 заг.пл. 45,8 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видано Управлінням житлового комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради №7-10736 від 26.12.1996р.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_8 позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову .

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні вважала , що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Третя особа державний нотаріус Шатілова О.В. вважала ,що позов є безпідставним та не підлягає задоволенню.

Справа неодноразово розглядалася в судах різних інстанцій .

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07.12.2011р. визнано недійсним договір дарування від 22.05.2007 р. (а.с.257-262).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 18.06.2013р. рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 07.12.2011р. скасовано ,у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено (а.с.29-30).

Ухвалою Вищого спеціалізовано суду України від 27.11.2013р. (а.с.90-91) рішення Приморського районного суду м.Одеси від 07.12.2011р. та рішення апеляційного суду Одеської області від 18.06.2013р. скасовані та справу направлено на новий розгляд.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , заг. пл. 45,8 кв.м. , укладений 22.05.2007р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та посвідчений державним нотаріусом Першої Одеської нотаріальної контори Шатіловою Оленою Володимирівною за реєстр. №7-1594.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, заг.пл. 45,8 кв.м. , на підставі свідоцтва про право власності на житло, яке видано Управлінням житлового комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради №7-10736 від 26.12.1996р.

Стягнуто з ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 243(двісті сорок три) грн. 60 коп. в дохід держави.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6, діюча в інтересах відповідача ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_6, діючої в інтересах відповідача ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того,що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та позивачем доведено те , що позивач при укладенні договору дарування 22.05.2007 року помилявся та вважав, що уклав договір довічного утримання.

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з наступного.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК Україниза договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З матеріалів справи вбачається , що відповідно до розпорядження органу приватизації № 91037 від 26.12.1996 року та свідоцтва про право власності на житло від 12.12.1996 року № 7-10736 , позивачу належала двокімнатна квартира площею 45,8 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 ( т.1 а.с. 15).

22.05.2007р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчено державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Шатіловою О.В., зареєстрованого в реєстрі №7-1593 та в КП "ОМБТІ та РОН" 05.06.2008р.( т.2 а.с.170).

Відповідач ОСОБА_3 є сином позивача ОСОБА_2, що сторонами не спростовується та підтверджується свідоцтвом про народження від 05.12.2007 року (а.с.104).

Після укладення сторонами договору дарування , за обоюдною домовленістю між собою , позивач передав всі документи на квартиру відповідачу ОСОБА_3 для переоформлення квартири , ключі від квартири та залишився проживати у спірній квартирі ,оскільки відповідач проживав окремо мав особисте житло та такий порядок користування спірною квартирою заздалегідь було обумовлено сторонами .

Право власності на спірну квартиру відповідач після укладення договору дарування оформив у 2008 році , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 05.06.2008 року (т.2 а.с.170) та у 2014 році переоформив особливий рахунок (т. 2 а.с.143) та зареєстрував своє місце проживання в квартирі .

У 2007 році , після укладення договору дарування у спірну квартиру заселилися діти відповідача ОСОБА_3- донька ОСОБА_9 та її брат , про що сторони в судовому засіданні не заперечували.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є інвалідом 1-ї групи з 2008 року ,що підтверджується довідкою МСЕК (т.1 а.с.9), хворіє на хронічні хвороби, неодноразово звертався за медичною допомогою до медичних установ з скаргами на погіршення стану здоров'я та загострення наявних хронічних захворювань, що підтверджується довідками з медичних закладів та амбулаторною карткою хворого ОСОБА_2.(т.1 а.с.30-40).

Відповідно до висновку експертів № 233 від 08.05.2013року повторної амбулаторної судової-психіатричної експертизи , позивач , на час укладення договору дарування не мав психічного розладу здоров'я , міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с.8-15).

Виходячи з пояснень відповідача ОСОБА_3 ,наданих ним колегії суддів вбачається, що позивач є його батьком . Пропозиція подарувати квартиру саме відповідачу ,як сину належала позивачу ,оскільки у позивача є донька та пачериця ,з якими позивач перебував у "недобрих" стосунках ,через особисті відносини , крім того позивач проживав протягом 23 років до 2008 року у цивільному шлюбі з ОСОБА_10 , яка на думку позивача обкрадала його , позивач працював ,отримував пенсію та матеріально не потребував допомоги. Позивач керував автомобілем та особисто спочатку для того щоб дізнатися які необхідні документи для укладення договору дарування неодноразово приїжджав до нотаріуса та ОМБТІ та РОН ,а потім зібравши всі необхідні документи продзвонив відповідачу та особисто зустрівши його на залізничному вокзалі поїхав до нотаріуса де уклав саме договір дарування. Оскільки відповідач мав особисте житло та проживав за межами м.Одеси з батьком була домовленість про залишення проживання ОСОБА_11 з ОСОБА_10 у квартирі .

Отримавши у нотаріуса договір дарування він залишив його у батька в сейфі для подальшої реєстрації в МБТІ та РОМ ОМР . У 2008 році він зареєстрував договір дарування та право власності на квартиру. Вважає,що спір виник через доньку ОСОБА_11 -ОСОБА_4 ,яка у 2009 році дізнавшись про наявність договору дарування ініціювала позови та намагається скасувати цій договір дарування.

Виходячи з пояснень третьої особи ОСОБА_4 ,наданих нею колегії суддів вбачається , що позивач є її батьком , з яким вона посварилася у 2007 році та перебувала у не дуже добрих стосунках через те,що батько купив автомобіль та вона забороняла йому керувати ним та через особистий характер батька ,який самостійно приймав рішення та самостійно вирішував всі свої проблеми та питання життя. Проте батько вирішив ,що вона бажає забрати автомобіль. Саме у цій період він уклав договір дарування на відповідача. На протязі 23 років її батько проживав у цивільному шлюбі однією сім'єю з ОСОБА_10 ,яка за батьком доглядала як дружина , проте у 2008 році покинула батька. Про наявність договору дарування вона дізналася у 2009 році через конфлікт дітей відповідача з батьком, які раніше проживали в квартирі батька. Вважає ,що батько укладаючи договір дарування мав на меті договір довічного утримання.

Відповідно до пояснень третьої особи , державного нотаріуса Шатілової Г.А., наданих нею в суді першої інстанції вбачається , що позивач приїжджав до нотаріальної контори особисто на власному автомобілі за кермом , цікавився ,переліком документів для укладення договору дарування , усвідомлював ,що збирає документи саме для укладення договору дарування та підписавши договір розумів ,що підписує договір дарування . Договір дарування за змістом та переліком документів значно відрізняються від заповіту або інших договорів.

Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_9,наданих нею в судовому засіданні суду першої інстанції вбачається , що відповідач є її батьком, а позивач її дідусем хоча неофіційно. Позивача вона знає з дитинства, позивач багато разів приїжджав до них у село в гості. В 2007 році вона з братом переїхала жити до позивача за вказаною адресою у зв'язку з руйнуванням їх житла та вони там прожили десь один рік, але потім він їх вигнав з кватири, з невідомої причини. За весь час проживання вони не сварилися. Свідок вважає що він їх вигнав тому, що так вирішила його рідна донька ОСОБА_4. Договір дарування ОСОБА_11 зберігав у сейфі та показував їй.

З матеріалів справи вбачається ,що на протязі 7 років судового розгляду справи до повернення справи з Вищого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ жодного разу позивач не повідомляв про те ,що він вважав що замість договору дарування він уклав договір довічного утримання ,а навпаки настоював на тому ,що був укладений заповіт та позивач не розумів свої дії та був введений в оману.

Сукупність та послідовність дій позивача ,які виразилися у пред'явленні позову та уточнення позовних вимог ,а у подальшому змін підстав позовних вимог свідчить про намагання позивачем скасувати договір дарування ,а ні про наявність наміру позивача 22.05.2007 року при укладенні договору дарування укласти саме договір довічного утримання.

Суд першої інстанції задовольняючи позов помилково виходив з того,що позивач як особа похилого віку ,яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги , погоджувався на передачу нерухомого майна у власність ОСОБА_3 лише на умовах довічного утримання й укладаючи договір дарування помилявся стосовно обставин,які мають істотне значення ,оскільки вважав цей правочин договором довічного утримання ,оскільки суд першої інстанції не звернув уваги на те, що на час укладення договору дарування , позивач отримував пенсію, додатково працював машинистом насосних станцій в ЖКС "Порто-Франківський" та одночасно електриком в Басейновій стоматологічній поліклініці МОЗ України з 11.03.2003 року по 30.11.2010 року ( т.1 а.с. 233, т.2 а.с.150-157), проживав на протязі 23 років в квартирі однією сім'єю з ОСОБА_10 ., особисто займався підготовкою та збором документів для укладення договору дарування та після укладення договору дарування зберігав договір дарування у себе ,а у 2008 році надав його відповідачу для оформлення права власності на спірну квартиру, що підтверджується поясненнями сторін та третіх осіб та не спростовано позивачем.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те,що відповідно до висновку експертів № 233 від 08.05.2013року повторної амбулаторної судової-психіатричної експертизи , позивач , на час укладення договору дарування не мав психічного розладу здоров'я , міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2 а.с.8-15).

Суд першої інстанції посилаючись як на підставу обґрунтованості позовних вимог на те ,що вселення дітей відповідача у спірну квартиру відбулося саме за згодою позивача , оскільки виходячи з пояснень свідка ОСОБА_9 наданих нею в суді першої інстанції вбачається, що позивача вона з дитинства вважала своїм дідусем , який багато разів приїжджав до її батька та у 2007 році вселилася у спірну квартиру разом з братом ,де вона зареєструвалася і знала ,що квартиру дідусь (позивач) подарував батькові. Договір дарування ОСОБА_11 зберігав у сейфі та показував їй.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те,що матеріали справи не містять докази наявності будь яких домовленостей сторін або умов порядку надання відповідачем позивачу матеріального утримання ,яке є обов'язковою умовою договору довічного утримання .

За таких підстав оспорюваний договір дарування відповідав внутрішній волі позивача, а похилий вік, подальше проживання у відчуженій квартирі за погодженням з відповідачем ,якого позивач вважав своїм сином не можуть вважатися помилкою в розумінні ст. ст. 203, 229, 717 ЦК України.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вищенаведене , невірно встановив обставини справи та помилково задовольнив позов, що відповідно до п.3,п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

За таких підстав, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, апеляційна скарга представника ОСОБА_6, діючої в інтересах відповідача ОСОБА_3 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, п.4 ч.1 ст.309, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6, діючої в інтересах відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 листопада 2014 року скасувати .

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання недійсним договору дарування квартири і визнання права власності відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.А. Калараш

В.Д. Коротков

Н.В. Комаровська