Провадження № 2/127/4962/15
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 грудня 2015 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого-судді Гуменюка К.П.,

при секретарі Сєрих В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування заподіяної шкоди,

в с т а н о в и в :

В липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення гарантійної суми в розмірі 31 515 грн. 00 коп., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 03 липня 2015 року еквівалентно 1 500 доларів США та неустойки в розмірі 31 515 грн. 00 коп., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на 03 липня 2015 року еквівалентно 1 500 доларів США, а також судових витрат.

ОСОБА_4, в обґрунтування позовних вимог у позовній заяві зазначає, що 14 листопада 2014 року між нею та ОСОБА_2 у простій письмовій формі було укладено договір про наміри, за яким відповідач виступав в якості власника квартири АДРЕСА_1 та в рахунок майбутнього договору купівлі-продажу даної квартири, отримав від позивача грошові кошти, в якості гарантійної суми, в розмірі 1 500 доларів США, що еквівалентно було 23 340 грн. 00 коп. Сторони домовилися до 01 лютого 2014 року укласти договір купівлі-продажу квартири. Проте після підписання даного договору та отримання коштів, відповідач договір купівлі-продажу квартири оформляти відмовився. Претензія позивача до відповідача про повернення гарантійної суми та неустойки у розмірі гарантійної суми, відповідачем не виконана, кошти не повернуто, а тому, з підстав зазначених вище позивач звернулась до суду із даною позовною заявою.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_1 вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, зазначивши при розгляді справи про те, що грошові кошти, які позивач просить стягнути з відповідача на свою користь є саме гарантійною сумою, яка була передана на виконання вимог договору про наміри від 14 листопада 2015 року. При цьому у своїй промові, в судових дебатах, зазначив, що у разі, якщо суд при ухвалені судового рішення дійде висновку про те, що гарантійна сума, яка була передана позивачем відповідачу, відноситься до інших платежів, то ухвалити рішення, виходячи із правової природи даної суми.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні вимоги позову не визнали, посилаючись на його безпідставність та просили суд у його задоволенні відмовити.

Суд, вислухавши думку представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог позовної заяви з наступних підстав.

14 листопада 2014 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 у простій письмовій формі було укладено договір про наміри, за умовами якого сторони зобовязалися в майбутньому до 01 лютого 2015 року укласти договір купівлі-продажу квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 5).

Відповідно до пункту 2.1 вказаного договору, підтверджуючи намір укласти договір купівлі-продажу обєкта нерухомості до 01 лютого 2015 року, з метою забезпечення його укладення, до підписання цього договору, покупець передав, продавець прийняв гарантійну суму 23 340 грн., що за курсом валют, встановленим сторонами, еквівалентна 1 500 дол. США.

Обставина укладання вищезазначеного договору, а також передача позивачем та прийняття відповідачем від позивача грошових коштів, які зазначені в договорі як гарантійна сума, в розмір 23 340 грн., що за курсом валют, встановленим сторонами, еквівалентна 1 500 дол. США, визнавались та не заперечувались сторонами, тому в силу статті 61 ЦПК України, дана обставина доказуванню не підлягає.

Як встановлено судом, що основного нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами укладено не було. Відповідач грошові кошти позивачу не повернув. Зазначені обставини відповідачем спростовані не були.

При цьому, встановлюючи обставини справи та правовідносини, які склалися між сторонами, суд надає оцінку доказам та виходить з наступних положень законодавства.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Як передбачено частиною першою статті 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно з частиною 1 статті 638, частиною 3 статті 640 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

У відповідності до приписів статті 181 ЦК України, житловий будинок належить до нерухомого майна.

Отже за наведеними положеннями законодавства, на час укладення між сторонами договору про наміри, договір купівлі-продажу вказаного майна підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню. А тому, відповідно у такій же формі сторони мали укласти підписаний між ними договір про наміри, однак вони не додержались вимог закону щодо форми договору.

Так як момент вчинення такого правочину згідно з частиною 3 статті 640 ЦК України, пов'язується з нотаріальним посвідченням, тому він не є укладеним.

Ураховуючи, що сторони на порушення вимог частини 1 статті 635 ЦК України, не дотримали нотаріальної форми посвідчення договору, встановленої статтею 657 ЦК України для основного договору, а отже за правилом частини 3 статті 640 ЦК недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, робить такий договір неукладеним, а неукладений договір не створює прав та обов'язків для сторін. За таких обставин, доводи відповідача та його представника, щодо невиконання позивачем умов договору та відмови від укладання договору купівлі-продажу не звільняють від обовязку відповідача повернути раніше отриманні грошові кошти.

При визначені правової природи переданих позивачем відповідачу грошових коштів, які в підписаному договорі передбачалися як гарантійна сума за нерухоме майно по майбутній угоді купівлі-продажу квартири, суд керується наступним.

Відповідно до статті 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості (частина 1 статті 571 ЦК України).

За змістом названих норм завдаток є доказом існування зобов'язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов'язання.

Таким чином, із положень статей 546, 548 ЦК України, убачається, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору купівлі-продажу квартири.

Оскільки між позивачем та відповідачем не було укладено у встановленому порядку договору купівлі-продажу квартири та попереднього договору, які б за формою і змістом відповідали вимогам закону, тому передана відповідачу грошова сума в розмірі 23 340 грн., що за курсом валют, встановленим сторонами, еквівалентна 1 500 дол. США, є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

Частина 2 статті 570 ЦК України встановлює презумпцію авансу, якщо в правочині не визначено, що така сума є завдатком.

На відміну від завдатку, аванс це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків, неустойки.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, то незалежно від причин не укладення договору сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення його в подвійному розмірі.

Саме до цього зводяться правові висновки, що висловлені Верховним Судом України в постанові від 13 лютого 2013 року (справа № 6-176цс12) та від 25 вересня 2013 року (справа № 6-82ц13), які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України, мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З урахуванням вказаних положень закону, грошові кошти в сумі 23 340 грн., що за курсом валют, встановленим сторонами, еквівалентна 1 500 дол. США, які були передані позивачем ОСОБА_4, за своєю правовою природою є авансом та підлягає поверненню в тому ж розмірі.

Суд, встановивши правову природу зазначених вище коштів та не стягнувши її з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, виходив з наступного.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Предметом даного позову, з яким позивач звернулась до суду, є стягнення, зокрема, грошових коштів, визначених позивачем як гарантійна сума, що передавались нею відповідачу ОСОБА_2 на виконання умов договору про наміри від 14 листопада 2014 року.

В ході судового розгляду представником позивача дана сума не визнавалось іншою, а лише як гарантійною сумою, як визначено договором про наміри від 14 листопада 2014 року.

При цьому суд зазначає, що зміна предмету позову, відповідно до статті 31 ЦПК України, можлива лише, шляхом подання письмової заяви про зміну предмету позову, однак такі заяви позивачем та його представником суду не надавались.

Судом не може бути взята до уваги промова представника позивача у судових дебатах про стягнення спірної суми за будь-яких обставин, навіть якщо суд дійде висновку про іншу правову природу даних грошових коштів, оскільки зазначеною промовою зазначалось про інший предмет позову, який не є предметом розгляду даної справи, при цьому норми Цивільного процесуального кодексу України правового механізму виходу судом за межі заявлених позовних вимог, з метою захисту порушених прав позивача, не містять.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування заподіяної шкоди.

Відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати залишити за позивачем.

На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 10, 11, 212, 214-216 ЦПК України, статтями 181, 546, 548, 570, 571, 635, 638, 640, 657 ЦК України, суд,

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про відшкодування заподіяної шкоди, відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області, шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Вінницького міського суду

Вінницької області ОСОБА_5