АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Желепа О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко О.А., Рубан С.М.

при секретарі Гарматюк О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Леруа Марлен Україна» про стягнення пені та моральної шкоди, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В., пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Леруа Марлен Україна» в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 16 849, 11 грн. пені та 16 849, 11 грн. моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 14.11.2014 року між сторонами було укладено Договір № 106833 купівлі-продажу товарів, згідно з яким відповідач взяв на себе зобов'язання передати позивачеві у власність елементи та деталі кухонного гарнітуру відповідно до переліку, погодженого у замовленні.

Позивач зазначив, що у пункті 1.5 Договору визначено строк для виконання зобов'язання відповідачем, зокрема, - до 24 робочих днів з моменту внесення 100% загальної вартості товару, яка становить 29 559, 85 грн. згідно з замовленням №106833.

14.11.2014 він вніс до каси будівельного гіпермаркету Відповідача, розташованого за адресою: м. Київ, просп. Броварський, 38, суму в розмірі 29 599,85 грн., що підтверджується чеком №0002 1 143 (ЗН 402205820 ФН ).

Після чого, відповідач став зобов'язаний здійснити позивачеві доставку товару за вказаною в Договорі адресою не пізніше 08 грудня 2014 року включно, враховуючи, що робочий тиждень відповідача становить 7 днів на тиждень.

Проте, 08 грудня 2014 року він не отримав жодної інформації від відповідача про готовність передати позивачеві у власність товар, що означало порушення відповідачем виконання своїх зобов'язань.

Згідно з актом приймання-передачі товар був переданий позивачеві лише 27 грудня 2014 року. Таким чином відповідачем здійснено доставку товару за Договором з порушенням його умов щодо виконання зобов'язань у визначений договором строк, оскільки відбулося прострочення виконання зобов'язання за договором на строк 19 днів.

Внаслідок порушення відповідачем строку виконання зобов'язання щодо передачі у власність товару у строк до 08.12.2014 року включно, позивач вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати йому пеню на підставі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів » за прострочення виконання зобов'язання за договором, - у розмірі трьох відсотків вартості товару за кожен день прострочення: ((29 559,85 : 100) х 3) х 19 = 16 849,11 грн.

Позивач також посилався на те, що відповідач заподіяв йому моральну шкоду шляхом надання неякісних послуг (відсутність сформування про прострочення своїх зобов'язань, хоча про це знали представники відповідача), які призвели до нераціонального використання його нематеріальних ресурсів (змарнована частина відпустки), прострочення його зобов'язань перед власником житла, яке було надано йому, як тимчасове і він та його сім'я були змушені проживати в тимчасовому помешканні більше запланованого періоду, чим спричинили незручності власнику житла, який не міг повернутися до свого помешкання, яке є його постійним місцем проживання), незадовільного емоційного стану внаслідок постійних перенесень дати доставки товару та відсутності будь-яких обґрунтованих пояснень причини цього. Тому позивач вважав, що має право на відшкодування заподіяної йому моральної шкоди у розмірі 100% суми розрахованої пені за прострочення виконання відповідачем своїх зобов'язань.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 01.09.2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Леруа Марлен Україна» про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

В скарзі посилалася на те, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Висновок суду про неможливість застосування ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів», є безпідставним, оскільки судом не враховано ч. 2 ст. 628 ЦК України. Не відповідає обставинам справи висновок суду про те, що послуга з доставки товару є безкоштовною. Судом першої інстанції були невірно оцінені письмові докази - договір купівлі-продажу № 106833 від 14.02.2014 року. Оскаржуване рішення також є неправомірним у частині відмови йому в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи скарги підтримав.

Представник відповідача заперечував проти задоволення скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам ухвалене рішення не відповідає.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами.

Судом встановлено, що 14 листопада 2014 року між сторонами був укладений Договір купівлі-продажу товару № 106833, відповідно до якого відповідач зобов'язувався передати у власність позивача елементи та деталі кухонного гарнітуру (товар) відповідно до переліку, який погоджений сторонами у замовленні позивача, що є невід'ємною частиною договору.

Відповідно до замовлення позивача загальна вартість елементів та деталей кухонного гарнітуру становить 29 559, 85 грн.

Згідно п. 1.5 Договору купівлі-продажу, Товар повинен бути переданий позивачу в строк до 24 робочих днів з моменту внесення покупцем 100% загальної вартості Товару.

14.11.2014 року позивач вніс до каси будівельного гіпермаркету відповідача, розташованого за адресою: м. Київ, просп. Броварський, 38, суму в розмірі 29 599,85 грн., що підтверджується чеком №0002 1 143 (ЗН 402205820 ФН ).

Згідно з актом приймання-передачі товар був переданий позивачеві 27.12.2014.

Вказані обставини сторонами визнані і не оспорюються.

Позивач посилався на те, що відповідачем були прострочені строки поставки Товару позивачу на 19 днів в зв'язку з чим відповідач повинен відшкодувати йому пеню у розмірі трьох відсотків вартості замовлення відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення пені, суд першої інстанції виходив з того, що умовами договору на відповідача не була покладена відповідальність у вигляді пені, через недотримання строків доставки товару, а ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» до правовідносин, які склались між сторонами не застосовується.

Колегія суддів з таким висновком погодитись не може, оскільки суд не застував ту норму матеріального права, яка підлягала до застосування.

Згідно з ч.1, ч.2, ч.3 ст.698 ЦК України, за договором роздрібної купівлі-продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов'язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов'язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі-продажу є публічним. До відносин за договором роздрібної купівлі-продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Відповідно з ст. 704 ЦК України, якщо договір роздрібної купівлі-продажу укладено з умовою про доставку товару покупцеві, продавець зобов'язаний у встановлений договором строк доставити товар за місцем, указаним покупцем, а якщо місце передання товару покупцем не вказане, - за місцем проживання фізичної особи - покупця або місцезнаходженням юридичної особи - покупця.

Договір роздрібної купівлі-продажу з умовою про доставку товару покупцеві є виконаним з моменту вручення товару покупцеві, а у разі його відсутності - особі, яка пред'явила квитанцію або інший документ, що засвідчує укладення договору або оформлення доставки товару, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання.

Якщо договором не встановлений строк доставки товару для вручення його покупцеві, товар має бути доставлений у розумний строк після одержання вимоги покупця.

З матеріалів справи вбачається, що 14 листопада 2014 року між сторонами був укладений Договір купівлі-продажу товару № 106833, відповідно до якого відповідач зобов'язувався передати у власність позивача елементи та деталі кухонного гарнітуру (товар) відповідно до переліку, який погоджений сторонами у замовленні позивача, що є невід'ємною частиною договору.

Оскільки, покупцем за даним договором є фізична особа, а товар, який відповідач зобов'язувався передати позивачу призначався для особистого, домашнього використання, не пов'язаного з підприємницькою діяльністю даний договір є договором роздрібної купівлі-продажу.

Як визначено ч.3 ст.698 ЦК України до відносин за договором роздрібної купівлі-продажу продажу з участю покупця-фізичної особи, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Таким чином, висновок про те, що між сторонами укладено договір купівлі-продажу на який положення ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» не розповсюджуються є помилковим.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Посилання представника відповідача на те, що укладений між сторонами договір не є договором про надання послуг, спростовуються положеннями договору, з яких слідує, що відповідач, який не є виробником кухонного гарнітуру, взяв на себе зобов'язання замовити вказані меблі, за узгодженими сторонами параметрами у виробника та доставити їх позивачу в строки визначені договором.

З договору вбачається, що сторони домовились про те, що, доставка товару буде безкоштовною, оскільки загальна вартість замовлення становила 29 559 грн. 85 коп.

Відповідач в суді не заперечував факт прострочення доставки кухонного гарнітуру на 19 днів, виходячи з того, що відповідач надає послуги 7 днів на тиждень без вихідних.

З розрахунку наданого позивачем, пеня у розмірі трьох відсотків вартості замовлення за кожен день прострочення становить 16 849,11 грн. ((29 559,85 : 100) х 3) х 19)

Будь-яких доводів чи заперечень щодо такого розрахунку відповідачем не надано.

Таким, чином, колегія суддів вважає доведеними вимоги позивача, щодо його права на неустойку , визначену Законом «Про захист прав споживачів».

Висновок суду про відсутність в договорі, укладеному сторонами відповідальності у вигляді пені за прострочення доставки, як підстави для відмови в задоволенні позову, колегія суддів вважає не вірним, оскільки відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: у вигляді сплати неустойки.

В даному випадку відповідальність у вигляді неустойки визначена Законом «Про захист прав споживачів», який підлягає застосуванню до правовідносин, що склались між сторонами.

Посилання суду на Постанову Пленуму ВСУ від 12.904.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» є помилковим, оскільки положення про неустойку, в Законі «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладання договору між сторонами викладені в іншій редакції.

Вирішуючи питання про визначення розміру неустойки, колегія суддів вважає за можливе застосувати ч.3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитку, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Враховуючи, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що він поніс будь-які збитки внаслідок затримки доставки кухонного гарнітуру, а також розмір пені, який за 19 днів прострочення, виходячи з загальної вартості замовлення становить суму 16 849,11 грн., яка складає більше половини вартості самого гарнітуру, та враховуючи засади розумності та справедливості, колегія суддів прийшла до висновку про необхідність зменшити пеню , яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача до 2000 грн.

Так, як рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про стягнення неустойки, постановлено з порушенням норм матеріального права, відповідно до ст. 309 ЦПК України воно підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог про стягнення пені в сумі 2000 грн.

Стосовно доводів апеляційної скарги про безпідставну відмову суду у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, то в казані доводи не заслуговують на увагу, а рішення в цій частині позовних вимог відповідає встановленим судом обставинам .

Відповідно до п. 5. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначається про необхідність у кожному конкретному випадку з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються та чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, у кожному конкретному випадку відшкодування моральної шкоди залежить як від характеру правовідносин сторін, у яких виникає спір, так і від того, допускають чи ні правові норми, які повинні застосовуватися до врегулювання цих відносин, відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право, зокрема, на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Позивач не надав суду жодного доказу, що доставлений кухонний гарнітур мав якісь недоліки.

Між тим, прострочення доставки Товару не є недоліком (дефектом продукції).

Таким чином, оскільки ні договором, укладеним між сторонами ні Законом, на який посилався позивач не передбачено відшкодування моральної шкоди за не виконання строків виконання договору, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди.

Крім того, колегія суддів враховує також і те, що крім пояснень позивача жодних доказів на обґрунтування завдання останньому моральної шкоди матеріали не містять, а тому ці вимоги не підлягають задоволенню.

Враховуючи, що вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, суд застосував Закон «Про захист прав споживачів», не в тій редакції, яка діяла на момент виникнення правовідносин», тобто не вірно застосував норми матеріального права, колегія суддів, керуючись ст. 309 ЦПК України скасовує рішення районного суду і в цій частині.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про державний бюджет України на 2014 рік», розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становить: - 1218 гривень.

Так, відповідно до п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції станом на подання позовної заяви) ставка судового збору за подання заяви майнового характеру становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати.

Згідно п.п. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції станом на час подання позовної заяви) ставка судового збору за подання заяви немайнового характеру становила 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Частиною 3 ст. 6 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового і немайнового характеру.

Таким чином при подачі позову судовий збір підлягав сплаті в розмірі 487 грн. 20 коп. (243.60 грн. + 243.60 грн.)

Згідно пп. 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання апеляційної скарги на рішення суду; заяви про приєднання до апеляційної скарги на рішення суду; апеляційної скарги на судовий наказ, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, сума судового збору становить - 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Отже, при подачі апеляційної скарги необхідно було сплатити 535 грн. 92 коп.

За подання позовної заяви та апеляційної скарги, судовий збір позивачем не сплачувався на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позовні вимоги, апеляційним судом задовольняються частково лише в частині стягнення пені, судовий збір в цій частині підлягає стягненню з відповідача на користь держави в розмірі 511 грн. 56 коп. Розрахунок: 243.60грн.(судовий збір, від сплати якого був звільнений позивач при подачі позову в частині вимог майнового характеру) + 243,60 х110: 100(судовий збір за апеляцію, від оплати якого також був звільнений позивач, за цими ж вимогами = 511 грн. 56 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 01 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Леруа Марлен Україна» про стягнення пені - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Леруа Марлен Україна» на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання договору в розмірі 2000 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Леруа Марлен Україна» на користь держави витрати по сплаті судового збору в розмірі 511 грн. 56 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20-ти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Судді: