Апеляційний суд Житомирської області
Справа №2/0624/992/2012 Головуючий у 1-й інст. Слободенюк Н. Є.
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І., Заполовського В.Й.,

з участю секретаря судового засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" про розірвання кредитного договору

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 Просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 31 травня 2006 року в сумі 143 604,44 грн. В обґрунтування позову посилалося на те, що ОСОБА_1 належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість.

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 Просив розірвати кредитний договір від 31 травня 2006 року. В обґрунтування позову посилався на те, що договір він уклав під впливом погроз та застосування фізичної сили до нього з боку ОСОБА_2, який забрав всі кошти та документи, а також кредитну картку.

Ухвалою Черняхівського районного суду Житомирської області від 17 липня 2013 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом (а.с.55).

Рішенням Черняхівського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2014 року первісний позов задоволено у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та закрити провадження у справі або залишити заяву без розгляду. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що кредитний договір укладений внаслідок застосування до нього фізичного та психічного тиску, проти його справжньої волі, а тому має бути визнаний судом недійсним. Банк із власної ініціативи сфальсифікував договір застави щодо майна, якого він ніколи не мав. Позов подано з пропущенням строку позовної давності, оскільки 50 грн. на виконання спірного договору він не сплачував.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи у повному обсязі позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" та стягуючи з ОСОБА_1 на користь банку 143 604,44 грн., суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконав своїх зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати процентів і комісії за користування кредитом, та банк звернувся до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності, оскільки його перебіг перервався у зв'язку із здійсненням ОСОБА_1 12 березня 2012 року проплати у сумі 50 грн. у рахунок погашення кредитної заборгованості, що доводиться меморіальним ордером.

Колегія суддів не може повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Матеріалами справи доводиться та судом встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 31 травня 2006 року укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 10 000 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом - 24% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та щомісячної комісії - 1,5% від суми виданого кредиту, з кінцевим терміном повернення - 30 травня 2009 року (а.с.7-8).

Відповідач належним чином свої зобов'язання не виконав, оскільки кредит не повернув та коштів за користування кредитом не сплатив.

Банк звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права - 10 грудня 2012 року (а.с.2).

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3, який не обмежений у повноваженнях, та ОСОБА_1 до винесення судом першої інстанції рішення у справі, заявили про застосування інституту позовної давності (а.с.63, 192-193).

Відповідно до ч.1 ст.257 та ч.2 ст.258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права ( ч.1 ст.261 ЦК України).

Таким чином, загальний перебіг позовної давності почався 30 травня 2009 року.

Згідно ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У судовому засіданні ОСОБА_1 пояснив, що 12 березня 2012 року він не платив у погашення заборгованості по кредиту 50 грн. та нікому не доручав вчиняти таких дій.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір ( ч.3 ст.60 ЦПК України).

У сторін виник спір щодо тієї обставини, чи платив 12 березня 2012 року ОСОБА_1 або інша особа за його вказівкою 50 грн. у рахунок погашення заборгованості.

На підтвердження своєї позиції банк надав розрахунок заборгованості (а.с.10) та копію меморіального ордеру від 12 березня 2012 року на суму 50 грн.(а.с.166).

Із копії вище вказаного ордеру вбачається, що платіж у сумі 50 грн. був здійснений 12 березня 2012 року з використанням терміналу самообслуговування, який не ідентифікує особу платника (відправника).

Оскільки особа, що платила 50 грн. не ідентифікована та враховуючи, що після 25 липня 2006 року та до 12 березня 2012 року кредит не погашався і тільки за два місяці до закінчення загального строку позовної давності на рахунок боржника надійшла зовсім незначна сума, колегія суддів вважає, що банк не довів, що саме ОСОБА_1 або інша особа за його дорученням сплатили 50 грн., а відтак не можна стверджувати про переривання 12 березня 2012 року загального строку позовної давності з тих підстав, що відсутні належні та допустимі докази вчинення ОСОБА_1 дії, яка б свідчила про визнання ним свого боргу, а суд не може ґрунтувати свої висновки на припущеннях.

Таким чином, загальний строк позовної давності для стягнення тіла кредиту, процентів за користування та щомісячної комісії закінчився 30 травня 2012 року. Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги - стягнення пені (ч.1 ст.266 ЦК України).

Таким чином, банк звернувся до суду після спливу позовної давності (строк позовної давності сплинув - 30 травня 2012 року, а банк звернувся до суду за захистом порушеного права - 10 грудня 2012 року).

Матеріали справи не містять докази поважних причин пропущення банком позовної давності, а тому порушене право не підлягає захисту.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, то згідно ст.309 ЦПК України, колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалює у цій частині нове рішення, яким відмовляє ПАТ КБ "ПриватБанк" у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за пропуском строку позовної давності.

Одночасно апеляційний суд скасовує рішення суду першої інстанції в частині судового збору, оскільки банку відмовляється у задоволенні його позову повністю (ст.88 ЦПК України).

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у задоволенні зустрічного позову про розірвання кредитного договору.

Як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви вимоги заявлені з підстав, передбачених ст.231 ЦК України, яка передбачає визнання договору недійсним, а не його розірвання.

ОСОБА_1 правої підстави зустрічного позову не змінював у встановленому законом порядку та не просив визнати кредитний договір недійсним, а суд розглядає спір у межах заявлених вимог (ст.11 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги відносного того, що кредитний договір укладений внаслідок застосування до ОСОБА_1 фізичного та психічного тиску, проти його справжньої волі, а тому має бути визнаний судом недійсним, не змінюють висновків колегії судів відносно зустрічного позову, оскільки повністю спростовуються викладеним вище та додаткового правового обґрунтування не потребують, виходячи з засад диспозитивності.

З огляду на викладене вище, колегія суддів рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишає без змін.

Виходячи зі змісту заявлених сторонами вимог, посилання в апеляційній скарзі на фальсифікацію договору застави правового значення для розгляду даної справи не має.

Враховуючи вимоги ст.310 ЦПК України, правових підстав для закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду не вбачається.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,309,313-314,316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 24 грудня 2014 року в частині задоволення позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнення судового збору скасувати, ухваливши в цій частині нове рішення.

Відмовити Публічному акціонерному товариству комерційному банку "ПриватБанк" у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: