Номер провадження 2/754/5524/15
РІШЕННЯ

Іменем України

30 листопада 2015 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Клочко І.В.

при секретарі Щедріковій В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину, посилаючись на те, що 09 березня 2014 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди житлового приміщення, згідно якого позивачу було надано у користування квартиру АДРЕСА_1. На момент укладення вищевказаного договору оренди житла відповідач ОСОБА_2 був неповнолітнім, про що позивач не знала, а тому просить визнати недійсним договір оренди квартири від 09 березня 2014 року, оскільки відповідач не мав права здавати в оренду майно.

В судовому засіданні позивач пояснила, що між сторонами існувала усна домовленість укладення договору терміном на 3 роки, а при підписанні договору оренди з відповідачем ОСОБА_2, остання гадки не мали, що укладає даний договір з неповнолітньою особою.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги за викладеними в позові обставинами та просив задовольнити позов в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача категорично заперечував проти задоволення позовної заяви, посилаючись на те, що на початку 2014 року власник квартири ОСОБА_3 оформила довіреність на свого сина ОСОБА_2, відповідно до якої надала відповідачу право користування та управління (здачі в найм, передачі в оренду) квартирою АДРЕСА_1. Під час укладення договору ОСОБА_1 було надано для ознайомлення паспорт відповідача разом з довіреністю для підтвердження прав останнього щодо укладення договору. Після закінчення терміну дії договору між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленість щодо подальшої оренди квартири, належної ОСОБА_3 Оскільки власник квартири не заперечувала та не заперечує наявність свого волевиявлення, а позивач, будучи обізнаною щодо віку та обсягу повноважень відповідача, свідомо уклала договір, який виконувався обома сторонами протягом всього терміну дії договору.

Вислухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

Відповідно до копії договору дарування квартири від 15 жовтня 2013 року, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.25-26).

09 березня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір оренди квартири у приватної особи, згідно якого орендодавець ОСОБА_2 передає, а орендар ОСОБА_1 бере у тимчасове володіння та проживання однокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 та майно в квартирі шкаф, кровать, диван, стіл, монітор, холодильник. Орендодавцю належить на підставі договору дарування квартири (а.с.4-5).

Згідно копії паспорту, відповідач ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.33-34).

Отже, судом встановлено, що на момент укладання 09 березня 2014 року договору оренди квартири у приватної особи між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, останній був неповнолітнім, тобто не виповнилось 18 років, а квартира належала на праві власності ОСОБА_3 - матері відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 32 ЦК України, крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:

1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;

2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;

3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;

4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім'я (грошовими коштами на рахунку).

Отже, частиною 1 ст. 32 ЦК України встановлений вичерпний перелік правочинів, які неповнолітня особа має право вчиняти. Укладання договору оренди не входить до даного переліку правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 ЦК України, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників. На вчинення неповнолітньою особою правочину щодо транспортних засобів або нерухомого майна повинна бути письмова нотаріально посвідчена згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника і дозвіл органу опіки та піклування.

В судовому засіданні представник відповідача стверджував, що момент укладення спірного договору, відповідач ОСОБА_2 мав згоду матері усну та письмову у вигляді виданої довіреності на ім'я відповідача, яка була посвідчена на території іншої держави.

На пропозицію суду надати доказ письмової згоди матері у вигляді виданої довіреності на ім'я відповідача щодо користування та розпорядження квартири АДРЕСА_1, представник відповідача не вважав за необхідне та зазначив, що, у зв'язку з закінчення строку дії довіреності, остання була знищена.

Враховуючи пояснення представника відповідача, суд приходить до висновку, що письмова нотаріально посвідчена згода батьків неповнолітнього на той час ОСОБА_2 та дозвіл органу опіки та піклування були відсутні на момент укладення спірного договору оренди квартири у приватної особи між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від 09 березня 2014 року.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 222 ЦК України, правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу.

10 квітня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір оренди квартири, при цьому в договорі зазначено, що відповідач ОСОБА_2 діє на підставі довіреності від 08 квітня 2015 року виданої власником квартири ОСОБА_3 (а.с.27-30).

Також представником відповідача надано копію довіреності від 08 квітня 2015 року, згідно якої ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_4 та ОСОБА_2 бути її представникми з питань користування та управління (здачі в найм, передачі в оренду) від її імені належного їй нерухомого майна, в тому числі квартиру АДРЕСА_1 (а.с.31-32).

Вищевказана копія довіреності свідчить про надання письмової нотаріально посвідченого дозволу на укладення договору оренди квартири між сторнами від 10 квітня 2015р., а не договору оренди від 09 березня 2014 року.

З огляду на викладене, суд вважає, позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.10,60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст.32, 203, 215, 216, 221, 222 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним правочину - задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди квартири у приватної особи укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від 09 березня 2014 року.

Стягнути з ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 , ІПН НОМЕР_2, витрати по сплаті судового збору в розмірі 487,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги.

Головуючий: