Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" грудня 2015 р.

Жмеринський міськрайонний суд Вінницнької області

в складі: головуючого судді Верніка В.М.,

при секретарі: ОСОБА_1

із участю: позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

11.08.2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з даним позовом, вказавши, що він з 01.09.2011 року по 30.06.2013 року працював у приватного підприємця ОСОБА_4 охоронником кафе на Станіславчицькому ставку на підставі усного договору з оплатою 1000 гривень на місяць, одночасно виконуючи роботу щодо прокату катамаранів. Оплата проводилась за рахунок коштів отриманих від надання послуг в кафе та за прокат катамаранів. Однак за період з вересня 2011 по червень 2013 року було виплачено лише 4035 грн. З того часу відповідач ухиляється від виплати заробітної плати, постійно призначав нові строки, а у липні 2015 року остаточно відмовився від повернення боргу по заробітній платі. Станом на 10.07.2015 року заборгованість склала 18065 грн. У червні 2015 року позивач звернувся із заявою про невиплату заробітної плати до Жмеринського РВ УМВС України у Вінницькій області та отримав відповідь з рекомендацією звернутись до суду. Вважає, що відповідач порушив встановлений порядок оплати праці, ухиляється від виплати її заборгованості. Просив стягнути на його користь заборгованість по оплаті праці в сумі 18065 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги пояснивши, що він з початку вересня 2011 року за усною домовленістю із ОСОБА_4 працював у нього на ставку біля с.Станіславчик Жмеринського району охоронником , перше літо він йому виплачував заробітну плату, а потім сказав, що поки грошей немає виплачувати не буде, перед Новим роком відповідач йому дав 100 доларів США, весною ще дав 900 грн., і влітку наступного року коли давали катамарани на прокат він дозволяв з виручки брати заробітну плату, більше ніяких виплати йому за роботу не виплачував, але обіцяв виплатити. Пояснив, що відповідач не укладав із ним договору про повну матеріальну відповідальність. Вказав, що розрахунок заборгованості ним зроблений самостійно, щодо збільшеної суми заробітної плати у січні 2012 року зазначив, що у той час він переважно один виконував роботу охоронця. Просив задоволити позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги повністю не визнав і пояснив, що ОСОБА_4 із ОСОБА_2 не працював, ніяких договорів з позивачем не укладав та не підписував. Просив відмовити у задоволені даного позову, вважаючи його недоведеним.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що у 2013 році вона проживала однією сім'єю з відповідачем по справі ОСОБА_4, із яким наразі має невирішений спір щодо сумісного майна, та підтверджує той факт, що ОСОБА_2 працював у ОСОБА_4 певний період часу охоронником на ставку, охоронював вагончик, прибирав територію біля ставка, годував собак, готуючи їм їжу. Пояснила, що ОСОБА_4 ніколи і ні з ким не заключав договори.

Свідок ОСОБА_6 суду повідомив, що він працював з ОСОБА_2 охоронниками на ставку з липня по листопад 2013 року. Коли він прийшов до нього на роботу ОСОБА_2 вже працював у нього цілу зиму та весну. Свідок із ОСОБА_4 уклали усний договір про його роботу. У звязку з невиплатою заробітної плати за останні півтора місяці роботодавцем він пішов з тієї роботи. Зауважив, що до обовязків охоронника входило обійти ставок, прибрати територію біля ставка, годувати собак а також дивитися за порядком на території пляжного комплексу.

Свідок ОСОБА_7 суду повідомив, що він інколи відвідував свого товариша ОСОБА_2, коли той чергував на пляжному комплексі у с.Станіславчик. Одного разу бачив, як приїхав автобус на зупинку, до якого позивач пішов забрати посилку, а повернувшись пояснив на його запитання, що це ОСОБА_4 передав їжу для собак. У його присутності ОСОБА_4 дзвонив до ОСОБА_2 та питався чи все добре. ОСОБА_2 працював у ОСОБА_4 на протязі 2012-2013 років, прибирав, узимку чистив сніг, годував собак. Про відповідну домовленість між сторонами свідку відомо зі слів самого позивача..

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши інші докази в матеріалах справи, суд вважає, що даний позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі, додержання якої є обов'язковим при укладенні трудового договору, зокрема, з фізичною особою.

Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Відповідно до вимог ст.24-1 КЗпП України, укладений між працівником та фізичною особою у письмовій формі трудовий договір підлягає обовязковій реєстрації у державній службі зайнятості.

Згідно ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган вплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до положень ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, вчтановлених статтею 61 цього Кодексу, тобто за наявності визначених нею підстав звільнення від доказування.

Суд не приймає до уваги доводи позивача стосовно укладення ним із відповідачем ОСОБА_4 усного трудового договору щодо роботи ОСОБА_2 охоронником, оскільки за наведеними нормами трудового законодавства для трудового договору із фізичною особою, якою є позивач, визначено лише письмову форму, а також обов'язковість його реєстрації у державній службі зайнятості, будь-яких доказів обставин чого позвачем суду не предсталено. Застережена законом можливість вважати укладеним трудовий договір за наслідком фактичного допущення працівника до роботи у разі невидачі наказу або розпорядження також не звільняє позивача від доказування обставин стосовно погодження сторонами передусім розміру заробітної плати, стягнення якої є предметом оспорювання в даній справі, а також обставин здійснення заявленої її часткової виплати, жодна з яких стороною відповідача не визнана.

Судом не приймаються до уваги показання допитаних в судовому засіданні за клопотанням позивача свідків, оскільки жодним із них не підтверджено погодження сторонами дійсного терміну роботи та певного розміру заробіної плати позивача за відповідною угодою сторін. Окрім того, їх показання не підлягають врахуванню також з тих підстав, що свідок ОСОБА_5 за її власним зізнанням має суттєвий особистий невирішений спір із відповідачем ОСОБА_4, що не визначає наразі її неупередженості, оскільки не виключає пожливості та наміру відповідного впливу на останнього у власних інтересах свідка, свідком ОСОБА_6 повідомлено інший період спільної роботи із позивачем, що вочевидь суперечить поясненням самого ОСОБА_2 щодо цих обставин, а свідок ОСОБА_7 зазначив, що умови трудового договору сторін йому відомі лише зі слів самого позивача, що не визначає об'єктивності його свідчень, надто за їх особистих товариських стосунків з ним.

За недоведеності ані фактичного строку роботи, ані узгодженого розміру заробітної плати, ані заявлених часткових виплат, представлений позивачем власний розрахунок заборгованості по заробітній платі судом визначається таким, що заздалегідь не грунтується на об'єктивних даних, оскільки базується виключно на відповідних твердженнях самого позивача.

Представлене позивачем повідомлення начальника Жмеринськго РВ УМВС від 06.07.2015 року (а.с.5) стосовно звернення ОСОБА_2 у червні 2015 року із заявою про невиплату заробітної плати не доводить заявлених позовних вимог, оскільки не містить ніяких визначень стосовно неправомірних дій певної особи, маючи лише сумнівну рекомендацію щодо звернення до суду в порядку приватного обвинувачння, можливість чого у запропонований спосіб наразі не передбачена законом .

З урахуванням викладеного суд доходить висновку про недоведеність позивачем всупереч власному обов'язку належними та допустимими доказами заявлених ним позовних вимог та їх обгрунтування, у зв'язку з чим не вбачається підстав для задоволення даного позову.

Керуючись ст.21, 24, 24-1, 94 КЗпП України, ст. ст. 5, 8, 10, 60, 61, 174, 209, 210, 212-214 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення на його користь з ОСОБА_4 заборгованості по заробітній платі в сумі 18065 гривень відмовити.

Рішення набуває законної сили після закінчення строків на його оскарження.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення, Апеляційному суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд.

Суддя Вернік В.М.