Справа № 206/729/15-ц
Провадження № 2-о/206/120/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя: Маштак К.С.

при секретарі: Колісник В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ:

12 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. В обґрунтування своєї заяви заявником було зазначено, що ОСОБА_2 та вона, ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 08 березня 1973 року, при цьому в свідоцтві про укладення шлюбу її дошлюбне прізвище - «ОСОБА_1» було змінене на прізвище чоловіка - ОСОБА_1. Записи в свідоцтві, виданому міським бюро ЗАЦС м. Ігрень Дніпропетровської області були зроблені російською мовою, тому прізвище її чоловіка та її прізвище були вказані однаково: «ОСОБА_2» і «ОСОБА_1». В свідоцтві про народження чоловіка записи також були зроблені російською мовою з зазначенням прізвища «ОСОБА_2». Однак, правильне написання прізвища в перекладі з російської мови на українську мову повинно бути - ОСОБА_2. Про це свідчать дані атестату про закінченням її чоловіком професійно-технічного училища № 2 м. Дніпропетровська у 1968 році, в якому записи зроблені українською мовою і його прізвище записано як «ОСОБА_2», а також дані свідоцтва про смерть батька її чоловіка - ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1. При заміні в лютому 1996 року та квітні 1997 року паспортів громадян СРСР на паспорти громадян України в паспорті її чоловіка українською мовою його прізвище було записане як «ОСОБА_2», а в її паспорті її прізвище як «ОСОБА_1». Вона з чоловіком проживала однією сім'єю і була зареєстрована за одною адресою: АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_4 її чоловік - ОСОБА_2 помер. В свідоцтві про смерть відповідно до даних паспорту прізвище чоловіка зазначено - «ОСОБА_2». Після його смерті відкрилась спадщина, яку фактично прийняла вона, дружина померлого. Вона залишилась постійно проживати в квартирі АДРЕСА_1, в якій вони мешкали та були зареєстровані разом з померлим чоловіком. У визначений законом термін вона звернулась з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом до Восьмої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, але 25 грудня 2014 року отримала постанову державного нотаріуса про відмову у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом на вклади з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з наявністю відмінностей щодо прізвища її чоловіка у свідоцтві про його смерть, в якому воно зазначено як «ОСОБА_2», і в її паспорті, в якому її прізвище записано як «ОСОБА_1», що не дає можливості підтвердити їхні родинні стосунки з померлим. Заявник просить встановити факт, родинних відносин ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В судовому засіданні заявника підтримала заяву та просила задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у заяві.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи містяться заява щодо розгляду справи у відсутність представника.

Вислухавши доводи та пояснення заявника, допитавши свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою від 25 грудня 2014 року державного нотаріуса 8 ДДНК про відмову у вчиненні нотаріальної дії ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вклади з відповідними відсотками та компенсаціями, що знаходяться в ПАТ КБ «Приватбанк» після померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловіка ОСОБА_2 у зв'язку з неможливістю підтвердити родинні стосунки з померлим (а.с. 6).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу 08 вересня 1973 року прізвище на російській мові зазначено як ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрували шлюб про що міським бюро ЗАЦС м. Ігрень Дніпропетровської області зроблено запис №156, після укладення шлюбу присвоєні прізвища: російською мовою чоловікові - «ОСОБА_2», дружині - «ОСОБА_1» (а.с. 7).

Згідно свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_2, батьками записані ОСОБА_3 та ОСОБА_6 прізвища зазначені на російській мові (а.с. 8).

14.02.1996 року Самарським РОДГУУМВС України в Дніпропетровській області видано паспорт серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, прізвище українською та російською мовами зазначено «ОСОБА_2» (а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_2, прізвище зазначено відповідно до паспорта, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_2 (а.с. 13, 28, 36).

24.04.1997 року Самарським РВДМУУМВС України в Дніпропетровській області видано паспорт серії НОМЕР_3 на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, прізвище російською мовою зазначено як «ОСОБА_1» (а.с. 11).

Відповідно до виданого Державним комітетом Ради Міністрів Української РСР по професійно-технічній освіті атестату НОМЕР_4 прізвище на українській мові випускника зазначено як ОСОБА_2 (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер батько ОСОБА_2 - ОСОБА_3, прізвище якого зазначено українською мовою «ОСОБА_3», що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_5 (а.с. 10).

19.12.2014 року ОСОБА_4 відмовився від прийняття належної йому за законом частки у спадщині, що залишилась після померлого батька, ОСОБА_2, на користь дружини померлого, ОСОБА_1 (а.с. 20).

19.12.2014 року ОСОБА_5 відмовився від прийняття належної їй за законом частки у спадщині, що залишилась після померлого батька, ОСОБА_2, на користь дружини померлого, ОСОБА_1 (а.с. 21).

24.11.2014 року ПАТ «Альфа-Банк» звернулось до 8 ДДНК з заявою - претензією з вимогами до спадкоємців, якою просили довести до відома спадкоємців зміст пред'явленої претензії кредитора, щодо заборгованості спадкодавця перед ПАТ «Альфа-Банк» за кредитом (а.с. 22-23).

11.03.2014 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 401593127 (а.с. 24).

Відповідно до довідки № 543 від 01.07.2014 року виданої КП «ЖГСР» ДМР в тому, що ОСОБА_1, син - ОСОБА_4, дочка - ОСОБА_12, онучка - ОСОБА_13, чоловік - ОСОБА_2 зареєстровані по АДРЕСА_1 (а.с. 41).

25.12.2014 року ОСОБА_1 просила видати на її свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно після смерті її чоловіка, ОСОБА_2, 1950 року народження (а.с. 45).

Дані правовідносини регулюються ЦК України та ЦПК України.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.ст. 1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до вимог ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Статтями 1269-1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Згідно п. 7 роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

В п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи, приймаючи до уваги норми діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1, заінтересована особа: Восьма Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту, що має юридичне значення підлягає задоволенню.

Даний факт повністю підтверджений в судовому засіданні. Встановлення даного факту не суперечить діючому законодавству і тягне для заявника юридичні наслідки, які мають для нього значення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 15, 15, 1216-1218, 1220-1233, 1258, 1265, 1269-1270, 1296, 1297 ЦК України ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-64, 88, 169, 209, 214, 215, 256, 259 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Заяву - задовольнити.

Встановити факт, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 були чоловіком та дружиною.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя К.С. Маштак