печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Литвинової І. В.,

при секретарі - Горовій Т. Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання пункту договору фінансового лізингу недійсним, зобов'язання повернути кошти та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2014 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із наступними вимогами до відповідача ТОВ «Лізінгова компанія «Еталон»: 1) визнати договір фінансового лізингу № 001353 від 15.10.2014 в частині 8.2., п. 8.2.1 п. п. а) Комісійна винагорода Лізингодавця за організаційні заходи недійсним; 2) зобов'язати відповідача повернути шляхом перерахування на особовий рахунок позивача НОМЕР_1, що відкритий у відділенні Ощадбанку № 10002/0131 помилково сплачені кошти в сумі 15000,00 грн.; 3) стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Позов ОСОБА_1 мотивує тим, що на виконання вказаного договору він сплатив на рахунок відповідача 15000,00 грн., які вважав частковою оплатою вартості предмету лізингу - трактору. Позивач зазначає, що при підписанні договору відповідачем не було надано йому достовірної інформації про істотні умови договору.

Внаслідок несправедливих умов договору фінансового лізингу та неправомірних дій ТОВ «Лізінгова компанія «Еталон», ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав з підстав, викладених у ньому, просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти вимог позову заперечував, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність, просив відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 15.10.2014 р. між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 001353, згідно якого лізингодавець ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування транспортний засіб (трактор ДТЗ-354.5), а лізингоодержувач ОСОБА_1 зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (а. с. 12-23).

Відповідно до укладеного договору фінансового лізингу ОСОБА_1 сплатив 15000,00 грн. як комісійну винагороду за організаційні заходи відповідно до пп. «а» п. 8.2.1. Розділу 8 договору.

На виконання умов договору, 26.02.2013 р. ОСОБА_1 було здійснено оплату комісії за організацію договору лізингу в розмірі 18 700, 00 грн., що передбачено умовами ст. 1.7. Договору (а. с. 27).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 підписав заяву, в якій зазначено, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу № 001353 від 15.10.2014 р. в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера, і отримав свій примірник договору і додатків (а. с. 47).

Також ОСОБА_1 подав заяву на отримання фінансового лізингу від 15.10.2014 р., якою повідомив свій намір укласти договір фінансового лізингу, вказав назву, марку, модель предмета лізингу і його вартість (а. с. 49).

Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений договір фінансового лізингу є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до п. п. 8.2.1, 8.2 договору, перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію), яка визначена у додатку № 1 та з якого вбачається, що розмір такої комісії за організацію становить 15000,00 грн.

Комісійна винагорода лізингодавця за організаційні заходи відноситься до інших витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу, оскільки частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» регламентовано, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за тримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 погодився з усіма умовами договору під час його підписання та здійснив оплату комісії за організацію.

Також щодо оспорювання пункту договору фінансового лізингу з підстав несправедливості слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

У судовому засіданні з'ясовано, що позивач ОСОБА_1 сплатив комісію за організацію та оформлення договору та не виконував інші передбачені умови договору для досягнення мети, направленої на настання правових наслідків у вигляді отримання предмету лізингу у своє володіння та користування. За таких умов, відповідач позбавлений можливості приступити до виконання договірних обов'язків.

Посилання позивача на те, що ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» своїми діями ввела його як споживача в оману - не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_1 погодився з умовами та самостійно підписав договір № 001353, обрав на власний розсуд предмет лізингу по договору і ознайомився з умовами договору, про що відповідно і зазначив у письмовій заяві від 15.10.2014 р.

Також вказаним договором фінансового лізингу № 001353 не передбачено повернення сплачених коштів в розмірі 15000,00 грн. у разі розірвання договору.

Щодо твердження позивача, що договір укладений в результаті нечесної підприємницької практики є необгрунтованим, оскільки в договорі лізингу чітко визначені умови, з якими лізингоодержувач погодився під час підписання договору.

З огляду на умови договору фінансового лізингу № 001353 та положення цивільного законодавства України, у суду відсутні підстави, щоб визнати даний договір фінансового лізингу № 001353 від 15.10.2014 в частині 8.2., п. 8.2.1 п. п. а) Комісійна винагорода Лізингодавця за організаційні заходи недійсним та зобов'язати відповідача повернути сплачені позивачем кошти в сумі 15000,00 грн.

Також позивач ОСОБА_1 порушує перед судом питання про стягнення з відповідача на його користь суми моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн.

Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян.

Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зі змісту ст. ст. 10, 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не надав суду належних доказів спричинення йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не довів суду за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» вони заподіяні, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність вимог позову щодо стягнення моральної шкоди.

На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання пункту договору фінансового лізингу недійсним, зобов'язання повернути кошти та стягнення моральної шкоди - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Головуючий І.В.Литвинова