Справа №477/814/15-ц 14.07.2015 14.07.2015 14.07.2015
Провадження №22-ц/784/1559/15
Головуючий першої інстанції: Семенова Л.М.
Категорія: 20 Суддя-доповідач апеляційного суду: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Довжук Т.С., Шолох З.Л.,

при секретарі Богуславській О.М.,

за участю представника позивачки ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3, третьої особи ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2015 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 треті особи: приватний нотаріус Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_8, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу удаваним,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом ОСОБА_7 про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

ОСОБА_6 зазначала, що вона була власником земельної ділянки, площею 0,25 га, разом з розташованими на ній житловим будинком із господарськими та побутовими спорудами № 5 за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Пересадівка, вул. Рудницького, та є людиною похилого віку, тривалий час хворіє і потребує стороннього догляду. На початку 2008 р. її онука - ОСОБА_7 - запропонувала свої послуги по забезпеченню її доглядом, харчуванням, лікуванням, утриманням належного їй на праві власності житла у належному стані. Сторони домовилися укласти договір довічного утримання, умовами якого визначили: матеріальне забезпечення на суму не менше 500 грн. щомісячно; лікування і догляд; утримання житлового будинку в придатному для проживання стані; прибирання житлового будинку і інші побутові потреби; оплата комунальних послуг і експлуатаційних послуг за житловий будинок; довічне збереження права на проживання в житловому будинку. Як вказала позивачка, 15 травня 2008 року вона уклала з відповідачкою договір, тексту якого не читала, вважаючи, що в ньому передбачені всі права та обовязки про які вони домовилися.

Як вказала ОСОБА_6, до початку 2015 року ОСОБА_7 виконувала свої зобовязання, але потім припинила їх виконувати, в звязку з чим вона вирішила розірвати договір довічного утримання та їй стало відомо, що між нею та ОСОБА_7 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна садиби за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Пересадівка, вул. Рудницького, 5, а не договір довічного утримання.

В подальшому ОСОБА_6 неодноразово змінювала позовні вимоги. Остаточно просила: визнати удаваним укладений 15 травня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу спірної садиби, посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_8 за реєстр. № 1968, та визнати, що цей договір є договором довічного утримання, за яким ОСОБА_6 передала ОСОБА_7 у власність належну їй на праві власності садибу, а саме, земельну ділянку, площею 0,25 га, разом з розташованими на ній житловим будинком із господарськими та побутовими спорудами № 5 за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Пересадівка, вул. Рудницького, а ОСОБА_7 зобовязується надати в безоплатне довічне користування ОСОБА_6 зазначене нерухоме майно, довічно забезпечувати догляд відчужувача: придбавати продукти харчування, обробляти присадибну ділянку, забезпечити медичний та побутовий догляд, відвідування державних установ та провести її поховання. Вартість такого забезпечення визначена сторонами у розмірі 500 грн. щомісячно.

Ухвалою суду від 18 травня 2015 року до участі у справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_4

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2015 року позов ОСОБА_6 задоволено. Визнано удаваним укладений 15 травня 2008 року між ОСОБА_6 з однієї сторони та ОСОБА_7, з другої сторони договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, по вул. Рудницького. № 5 в с. Пересадівка Жовтневого району Миколаївської області, який посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 1968. Визнано, що укладений 15 травня 2008 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір відчуження житлового будинку та земельної ділянки по вул. Рудницького. № 5 в с. Пересадівка Жовтневого району Миколаївської області є договором довічного утримання, за яким ОСОБА_6 передала ОСОБА_7 у власність належне їй на праві власності нерухоме майно, а саме земельну ділянку, площею 0,25 га, разом з розташованими на ній житловим будинком із господарськими та побутовими спорудами № 5 за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Пересадівка, вул. Рудницького, а ОСОБА_7 зобовязується надати в безоплатне довічне користування ОСОБА_6 зазначене нерухоме майно, довічно забезпечувати догляд відчужувача: придбавати продукти харчування, обробляти присадибну ділянку, забезпечити медичний та побутовий догляд, відвідування державних установ та провести її поховання. Вартість такого забезпечення визначена сторонами у розмірі 500 грн. щомісяця.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 243 грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просив рішення скасувати, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, а також на те, що зазначене рішення порушує його права, оскільки він вважає себе співвласником спірної садиби та на теперішній час в іншому судовому провадженні розглядається спір за його позовом до ОСОБА_9 про поділ спільного майна подружжя.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Жовтневою державною нотаріальною конторою Миколаївської області 04.03.1999р., та державного акту на право власності на земельну ділянку ЯЕ № 919473, виданого Пересадівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області 02.04.2008р., була власником земельної ділянки, площею 0,25 га, разом з розташованими на ній житловим будинком із господарськими та побутовими спорудами № 5 за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Пересадівка, вул. Рудницького.

Відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого 25 травня 2015 року приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_8 та зареєстрований в реєстрі за № 1968, ОСОБА_6 (продавець) передала, а ОСОБА_7 (покупець) прийняла у власність зазначену садибу за адресою: Миколаївська область, Жовтневий район, с. Пересадівка, вул. Рудницького, 5.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 в силу похилого віку і за станом здоровя, укладаючи з ОСОБА_9 вищевказаний договір мала на меті відчуження на користь відповідачки будинку, який є єдиними її житлом, лише за умови продовження проживати в ньому та довічного утримання її відповідачкою, а також, враховуючи, що з пояснень сторін вбачаєтьться, що гроші при укладанні договору купівлі-продажу позивачці не передавались, дійшов висновку про визнання договору купівлі-продажу удаваним та визнання вказаного договору договором довічного утримання.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Разом із тим за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (ст. 744 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Їх невиконання є підставою для визнання правочинів недійсними.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Тобто за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Вважаючи вказаний договір удаваним правочином, позивачка посилалась на те, що насправді сторони мали на меті укласти договір довічного утримання. Проте, суд на вищевикладене уваги не звернув та не врахувала того, що для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії спрямовані на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо.

Визнаючи удаваним укладений 25 травня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 договір купівлі-продажу садиби, суд першої інстанції належним чином не з'ясував обставин справи, а тому дійшов передчасного висновку про визнання спірного договору удаваним.

Крім того, в резолютивній частині рішення судом фактично встановлено умови договору довічного утримання. Проте, згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3, ст. 627 ЦК України саме сторонам, а не суду, надано право бути вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

За таких обставин рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст.. 309 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_6

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 25 травня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу удаваним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: