УХВАЛА
іменем україни
2 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про виселення з гуртожитку закасаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Вінницької області від 15 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року комунальне підприємство «Вінницька транспортна компанія» (далі КП «Вінницька транспортна компанія») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 12 грудня 2005 року ОСОБА_3 працював на підприємстві слюсарем по ремонту рухомого складу тролейбусного депо, а з 27 вересня 2010 року електромонтером контактної мережі. На підставі ордеру від 28 грудня 2005 року відповідачу було надано право на зайняття ліжко-місця в гуртожитку по АДРЕСА_1 , який перебуває на балансі підприємства. З 21 червня 201 року відповідача було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Після припинення трудових відносин відповідач кімнату гуртожитку не звільнив, на попередження на необхідність такого звільнення, направлене на його адресу, не реагував.

Ураховуючи наведене, позивач просив виселити відповідача з гуртожитку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 5 серпня 2015 року позов КП «Вінницька транспортна компанія» залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 15 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов КП «Вінницька транспортна компанія» задоволено. Виселено ОСОБА_3 із гуртожитку, розташованого по АДРЕСА_1 .

У касаційній скарзіОСОБА_3 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач на законних підставах вселився до гуртожитку, зареєстрований та проживає в ньому більше п`яти років, не має власного житла, а тому не може бути виселений без надання іншого житла.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що відповідач був звільнений з роботи за порушення трудової дисципліни на підставі ч. 4 ст. 40 КЗпП України, а тому він може бути виселеним без надання іншого жилого приміщення, що не суперечить вимогам ст. 132 ЖК УРСР.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна, оскільки їх суд дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що гуртожиток, розташований по АДРЕСА_1 , перебуває на балансі КП «Вінницька транспортна компанія».

З 12 грудня 2005 року ОСОБА_3 працював у комунальному підприємстві «Вінницьке трамвайно-тролейбусне управління», правонаступником якого є КП «Вінницька транспортна компанія», слюсарем по ремонту рухомого складу тролейбусного депо, а з 27 вересня 2010 року електромонтером контактної мережі.

На підставі ордеру № 51, виданого на підставі рішення адміністрації та профспілкового комітету Вінницького підприємства «Трамвайно-тролейбусне управління» від 28 грудня 2005 року, ОСОБА_3 набув право на зайняття ліжко-місця у зазначеному вище гуртожитку та був вселений у кімнату № 160 цього гуртожитку.

Відповідно до наказу генерального директора КП «Вінницька транспортна компанія» від 22 вересня 2014 року № 29 ОСОБА_3 з 21 червня 2014 року було звільнено на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Згідно зі ст. 132 ЖК УРСР працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку в зв`язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в ч. 2 цієї статті, а також осіб, перелічених у ст. 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення.

Вирішуючи спір, апеляційний суд вважав, що виселення відповідача з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не буде суперечити вказаній нормі закону, оскільки його було звільнено за прогули на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Проте повністю погодитись з такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитку» сфера дії цього Закону поширюється на громадян, у тому числі військовослужбовців і працівників Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, осіб рядового і начальницького складу та працівників Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, рятувальників та членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Наявність підстав для застосування положень цього Закону до відповідача встановлена рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 2 жовтня 2013 року, що набрало законної сили.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, з 9 жовтня 2014 року ОСОБА_3 проходить службу за контрактом у військовій частині НОМЕР_1 Національної Гвардії України, яка забезпечує ротацію військовослужбовців в зоні АТО.

Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» за військовослужбовцями, які вступили на військову службу за контрактом, зберігається право на жилу площу, яку вони займали до вступу на військову службу.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України вказане до уваги не взяв, не врахував, що на час ухвалення рішення ОСОБА_3 перебував на військовій службі за контрактом і відповідно до вказаної норми закону мав право на збереження за ним права на жилу площу в гуртожитку, яку він займав до вступу на військову службу та дійшов до передчасного висновку про виселення відповідача з цього жилого приміщення.

Згідно зі ст. 8 ЦПК України суд застосовує законодавство на час ухвалення рішення.

Крім того, встановивши факт проживання разом з відповідачем його малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірній кімнаті та виселяючи тільки ОСОБА_3 , апеляційний суд не дав оцінку тому, чи з втратою останнім права на вказане житло, не втратить право на користування ним його малолітня дитина, яка зареєстрована в цьому житловому приміщенні.

У зв`язку з наведеним, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню, а справа передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Вінницької області від 15 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко