Справа №479/493/14-ц 04.03.2015 04.03.2015 04.03.2015
Провадження №22-ц/784/263/15 Суддя суду 1-ї інстанції - Микитей Л.Л.
Категорія 39 Доповідач апеляційного суду - Локтіонова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року м.Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Локтіонової О.В.,

суддів: Колосовського С.Ю., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Харитоновою І.В.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

Головного управління Держземагентства у Миколаївській області

на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області

від 08 липня 2014 року

за позовом

ОСОБА_3 до Головного управління Держземагентства у Миколаївській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Кривоозерська районна державна адміністрація Миколаївської області та Луканівська сільська рада Кривоозерського району Миколаївської області, про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року позивачка пред'явила зазначений позов, який обґрунтувала наступним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її чоловік ОСОБА_4, спадкоємицею якого вона є.

За життя, 11 грудня 1992 року, її чоловіком було отримано у постійне користування 39 га землі для ведення селянського (фермерського) господарства, яке було зареєстроване 01 лютого 1995 року і отримало назву «Доля».

У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою нотаріусом їй було відмовлено.

У зв'язку з цим, позивачка просила визнати за нею в порядку спадкування за законом право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 39 га, яка розташована в межах Луканівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 08 липня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено. За позивачкою визнано в порядку спадкування за законом право постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства площею 39 га, яка розташована в межах Луканівської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області.

Не погодившись із вказаним рішенням, ГУ Держземагентства у Миколаївській області подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що вона як спадкоємиця першої черги померлого землекористувача ОСОБА_4, має право на успадкування земельної ділянки, яка за його життя була передана йому на праві постійного користування для ведення селянського (фермерського) господарства.

Проте, з таким висновком суду неможна погодитися, з огляду на таке.

Стаття 5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 р. №2009-ХІІ, в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачала, що земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам за їх бажанням у довічне успадковуване володіння, приватну власність або оренду. Рішення про надання земель громадянам для ведення селянського (фермерського) господарства у довічне успадковуване володіння, приватну власність або оренду приймалися районними радами.

Статті 7,19, 23, 50, 51 Земельного кодексу України від 18.12.1990 р., в редакції від 13.03.1992 р., який набрав чинності 16.05.1992 р. (далі - ЗК України від 18.12.1990 р.), що має вищу юридичну силу ніж зазначений Закон, та був прийнятий пізніше нього, визначали, що земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам України сільськими, селищними радами у власність або постійне чи тимчасове користування. Районні ради надавали земельні ділянки за межами населених пунктів для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною радою.

Громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подавали до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписував голова створюваного селянського (фермерського) господарства.

У заяві зазначалися: бажані розмір і місце розташування ділянки, кількість членів селянського (фермерського) господарства, повідомлялося про їх досвід роботи в сільському господарстві і наявність кваліфікації або спеціальної підготовки. Можливі також інші обгрунтування щодо виділення земельної ділянки.

Право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами.

Постановою Верховної Ради України №2201-XII від 13.03.1992 р. «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» були затверджені форми державних актів на право колективної власності на землю; на право приватної власності на землю; на право постійного користування землею.

Стаття 27 ЗК України від 18.12.1990 р. передбачала, що право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося у разі припинення діяльності селянського (фермерського) господарства.

Земельним кодексом України від 25.10.2001 р. (ст.92) та Законом України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 р. передбачено у разі бажання ведення фермерського господарства отримання земельної ділянки тільки у власність або оренду. Тих, хто мав у користуванні земельні ділянки, було зобов'язано до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них (п.6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України).

Проте, рішенням Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року (справа про постійне користування земельними ділянками) даний пункт було визнано таким, що не відповідає Конституції України.

Серед іншого у даному рішенні було зазначено, що стаття 92 ЗК України не обмежує і не скасовує діюче право постійного користування земельними ділянками, набуте громадянами в установлених законодавством випадках станом на 01 січня 2002 року.

Крім того у рішенні наголошено, що згідно з ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Відповідно до ст.407 ЦК України від 16.01.2003 р., який набрав чинності з 01.01.2004 р. та ст.102-1 ЗК України від 25.10.2001 р., яка була доповнена до Кодексу Законом України від 27.04.2007 р. №997-V та набрала чинності 20.06.2007 р., право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб. Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Луканівської сільської ради Казанківського району Миколаївської області від 11 грудня 1992 року ОСОБА_4 було виділено для ведення селянського (фермерського) господарства по 3,3 га землі на кожного члена господарства (згідно заяви 12 чоловік).

Згідно з проектом відведення земельної ділянки умовою відводу є постійне користування.

На підставі зазначеного рішення ОСОБА_4 отримав державний акт на право постійного користування 39,0 га землі для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.7-10).

01 лютого 1995 року було зареєстровано селянське (фермерське) господарство "Доля", засновником якого був ОСОБА_4 (а.с.13,22).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а.с.5).

З 01 січня 2004 р. до дати своєї смерті ОСОБА_4 з власником земельної ділянки договору про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) не укладав, оскільки такий відсутній у матеріалах справи.

Розпорядження на випадок своєї смерті щодо спадкування належного йому майна він не залишив.

Спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є його дружина ОСОБА_3, а також діти: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8.

ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті чоловіка, звернувшись у встановлений законом шестимісячний строк до нотаріуса з заявою про її прийняття. Діти спадкодавця відмовилися від прийняття спадщини на користь матері, подавши про це відповідні заяви до нотаріуса за місцем відкриття спадщини (а.с.35-39).

Нотаріусом відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування земельною ділянкою (а.с.4).

Проаналізувавши викладене, колегія суддів вважає, що висновок районного суду про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 є неправильним.

Ст.407 ЦК України та ч.5 ст.102-1 ЗК України передбачають лише договірний порядок установлення емфітевзису та не передбачають судового порядку його встановлення.

Таким чином, за відсутності зазначеного договору ОСОБА_3 не може успадкувати право користування спірною земельною ділянкою.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції на підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Держземагентства у Миколаївській області задовольнити.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 08 липня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні її позову до Головного управління Держземагентства у Миколаївській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді