У х в а л а

іменем україни

28 жовтня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мостової Г.І.,

суддів: Кузнєцова В.О.,

Наумчук М.І.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський АкціонернийБанк» («ВіЕйБі Банк») про стягнення коштів, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» («ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» («ВіЕйБі Банк») Славкіної Марини Анатоліївни на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» («ВіЕйБі Банк») (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») про стягнення грошових коштів.

На обґрунтування вимог позивач посилався на те, що 27 грудня 2007 року між ним та відповідачем укладено договір банківського вкладу (депозиту) (вклад «Строковий ощадний) № 46941/2007, відповідно до умов якого він розмістив у відповідача депозит у сумі 200 000 доларів США на строк 13 місяців з виплатою 11,3 % річних зі спливом кожного розрахункового місяця. Вказував, що 26 листопада 2009 року він звернувся до відповідача із вимогою повернути йому в повному обсязі суму вкладу за вказаним договором, а також нараховані і не витребувані проценти на вказану суму. Оскільки відповідач відмовив йому у поверненні коштів, посилаючись на те, що 27 червня 2008 року ОСОБА_5, який діяв від його імені, звернувся до відповідача із заявою та вимогою про дострокове розірвання договору та виплати йому суми вкладу, у зв'язку з чим 02 липня 2008 року вказаній особі відповідачем було видано кошти у розмірі 190 804 доларів 90 центів США. При цьому відповідач стверджував, що повноваження ОСОБА_5 підтверджувались довіреністю від 09 червня 2008 року, яка нібито була ним підписана та згідно якої він уповноважив ОСОБА_5 розпоряджатись його рахунком за договором.

Позивач зазначав, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2012 року довіреність на розпорядження поточним рахунком від 09 червня 2008 року НОМЕР_1, посвідчена контролером ОСОБА_6 та уповноваженою особою Відкритого акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», складену від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_5 визнано недійсною та із ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» стягнуто на його користь кошти у розмірі 1 793 968 грн 28 коп., також було стягнуто із відповідача 3 % річних за період із 01 січня 2010 року по 05 грудня 2011 року. Погашення заборгованості, згідно із рішенням суду, було здійснено відповідачем у період із 27 лютого 2013 року по 13 січня 2014 року, у зв'язку з чим, позивач просив суд стягнути із відповідача на його користь кошти у розмірі 120 572 грн 17 коп., із яких: 104 426 грн 89 коп. - 3 % річних від простроченої суми за період із 06 грудня 2011 року по 12 січня 2014 року та 16 145 грн 28 коп. індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ОСОБА_2 120 572 грн 89 коп. Вирішено питання про стягнення судового збору.

У касаційній скарзі ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» («ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» («ВіЕйБі Банк») Славкіна М.А. порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 27 грудня 2007 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та ОСОБА_2 укладено договір № 46941/2007 банківського вкладу (депозиту), відповідно до умов якого ОСОБА_2 вніс на депозитний рахунок кошти у розмірі 200 000 доларів США шляхом перерахування коштів на вкладний рахунок НОМЕР_1. Згідно із квитанцією від 27 грудня 2007 року № 657584, відповідно до умов договору, ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» прийнято на депозит від ОСОБА_2 кошти у розмірі 200 000 доларів США.

Згідно із рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2012 року із ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на користь ОСОБА_2 стягнуто кошти у сумі 1 793 968 грн 28 коп. У зв'язку із невиконанням грошового зобов'язання, на користь позивача із відповідача було стягнуто 3 % річних та станом на 05 грудня 2011 року.

Вказане рішення набрало законної сили 15 листопада 2012 року (а. с. 6-7).

Відповідач остаточно погасив заборгованість перед позивачем лише станом на 14 січня 2014 року (а. с. 16).

За змістом статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та порядку, встановлених договором.

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (ст. 633 цього Кодексу).

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 1060 ЦК України, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти.

За змістом ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Закріплені у ст. 549 ЦК України та умовах договору норми щодо відповідальності боржника за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання з повернення коштів за депозитним договором не виключає застосування правових норм, установлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що рішенням суду від 26 березня 2012 року стягнуто з відповідача грошові кошти за депозитним вкладом у валюті - гривня, однак таке виконане повністю лише у січні 2014 року, на підставі наведених норм матеріального права дійшли правильних висновків про наявність підстав для відшкодування матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Доводи заявника щодо незастосування до спірних правовідносин Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який регулює правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати фондом відшкодування за вкладами, є безпідставними, оскільки позивач звернувся до суду з позовом за стягненням вказаних коштів до введення тимчасової адміністрації у банку, тому на момент зверненням із вимогою про стягнення коштів правовідносини, які виникли між сторонами, вказаним Законом не регулювалися.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» («ВіЕйБі Банк») в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» («ВіЕйБі Банк») Славкіної Марини Анатоліївни відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді: В.О. Кузнєцов

М.І. Наумчук