ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Дем'яносова М.В.,

ОстапчукаД.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, третя особа - опікунська рада Коропської селищної ради Чернігівської області, служба у справах дітей Коропської районної адміністрації Чернігівської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про розірвання кредитного договору та припинення договору іпотеки, за касаційною скаргою ОСОБА_5, який діє від імені публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», на рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 08 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду з указаним позовом. Зазначало, що 17 травня 2007 року між ним та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 014/1006/82/56799, за умовами якого останній надано кредит у розмірі 19 000,00 дол. США із процентною ставкою 13,750 % річних та кінцевим терміном повернення 16 травня 2017 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 17 травня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, яким в іпотеку передано житловий будинок № 33 по вул. Вишневій у смт Короп Чернігівської області.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилась заборгованість. Позивач просив у рахунок заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки.

15 січня 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому просила, у зв'язку із істотними змінами обставин розірвати кредитний договір від 17 травня 2007 року № 014/1006/82/56799 та визнати договір іпотеки від 17 травня 2007 року припиненим.

Рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 08 квітня 2014 року, у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5, який діє від імені ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ПАТ «РайффайзенБанк Аваль».

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та вирішувати питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суди виходили із того, що прострочена заборгованість за кредитним договором є неспівмірною з вартістю предмета іпотеки, у спірному будинку проживають та зареєстровані троє малолітніх дітей, які після звернення стягнення на предмет іпотеки залишаться без житла, що буде порушенням засад цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності.

Однак з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 17 травня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 014/1006/82/56799, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 19 000,00 дол. США, процентна ставка за користування кредитом 13,750 %, строком до 16 травня 2007 року.

З метою забезпечення кредитних зобов'язань 17 травня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку передано житловий будинок № 33 по вул. Вишневій у смт Короп, Чернігівської області, що належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 12 червня 1996 року № 667.

29 січня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 014/1006/82/56799, згідно з якою строк кредиту збільшено на 120 календарних місяців, дата остаточного погашення кредиту - 16 травня 2027 року.

Станом на 15 листопада 2013 року заборгованість за кредитним договором ОСОБА_4 склала 17 971 дол. США, що еквівалентно 143 647 грн, у тому числі заборгованість за кредитом - 15 733,43 дол. США, прострочена заборгованість за кредитом - 125,37 дол. США, заборгованість за відсотками - 993,72 дол. США, в тому числі прострочена заборгованість за відсотками - 809,75 дол. США, пеня - 1 244,45 дол. США.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України, передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином, згідно з умовами договору та вимогами цивільного законодавства.

Згідно із ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 33, ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У п. 41 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодацем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки за звичайною ціною на нього.

Розподіл коштів від продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншими особами, що мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, здійснюється відповідно до встановленого пріоритету та розміру цих прав та вимог. Решта виручки повертається іпотекодавцю.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України не встановив фактичних обставин справи та які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не звернув уваги на те, що позичальник належним чином кредитні зобов'язання не виконувала, у зв'язку із чим утворилась заборгованість; залишив поза увагою те, що кредитор просив звернути стягнення на предмет іпотеки для погашення достроково всієї суми заборгованості, а не лише простроченої; не з'ясував, чи мали право власності або право користування малолітні діти на житловий будинок під час укладення іпотечного договору, та дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні первісного позову.

Апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 303. 315 ЦПК України, переглядаючи рішення суду першої інстанції, вказані порушення суду не усунув, доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив та не спростував, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними і обґрунтованими та підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

ухвалила:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє від імені публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», задовольнити частково.

Рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 28 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 08 квітня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.П. Гончар
Судді:В.І. Амелін М.В. Демяносов Д.О. Остапчук В.О. Савченко