Номер провадження: 22-ц/785/1582/15
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Панасенкова В.О., Громіка Р.Д.

При секретарі: Добряк Н.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними та стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2010р. ОСОБА_4 звернулась до суду із зазначеним позовом та після неодноразових уточнень своїх вимог остаточно просила визнати недійсними кредитний договір №010/2-0-1/08-089 від 07.03.2008р. та договір іпотеки від 19.03.2010р., що були укладені між нею та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" у нотаріальному порядку, та стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що відповідно до вказаного кредитного договору відповідач надав їй кредит у розмірі 249 990,68 доларів США під 13,25% річних, а вона зобов'язалася повернути суму кредиту та процентів за його користування шляхом сплати ануїтетних платежів згідно з графіком погашення.

Підставами для визнання кредитного договору є те, що у порушення законодавства України договір було укладено не в національній валюті, а в іноземній, що також є обов'язковою умовою для позичальника укладання страхування фінансових ризиків зі страховою компанією, що перебуває у партнерських відносинах з відповідачем та незаконно нарахував комісію за надання кредиту.

Також відповідач ввів її в оману щодо можливості вільного вибору валюти договору та страхової компанії, а у порушення правил ч.3 ст. 1056-1 ЦУ України відповідач в односторонньому порядку змінив умови кредитного договору та безпідставно збільшив відсоткову ставку на 2%.

Договір іпотеки також є недійсним, оскільки він був укладений на забезпечення основного недійсного правочину та фактично мав на меті лише заволодіння привабливою для відповідача нерухомістю.

Посилаючись на ці обставини, позивачка з підстав, передбачених ст. ст. 3, 4,13, 192, ч.1 203, 215, 216, 227, 236, 258, 524, 526, 533, 548, ч.3 ст. 1056-1 ЦК України, Законів України "Про заставу", "Про іпотеку", "Про національний банк України", "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", "Про банки та банківську діяльність", Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", просила про задоволення позову.

Відповідач позов не визнав, указуючи на його безпідставність.

Рішенням суду від 10.09.2014р. позов задоволено частково. Визнано недійсними кредитний договір №010/2-0-1/08-089 від 07.03.2008р. та договір іпотеки від 19.03.2010р., що були укладені між ОСОБА_4 та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" у нотаріальному порядку. Застосовано правила реституції та зобов'язано строни повернути в натурі все, що вини одержали на виконання кредитного договору від 07.03.2008р. ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" повертає ОСОБА_4 суму сплачених коштів у розмірі 162 000 доларів США, а ОСОБА_4 повертає ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" залишок боргу, згідно кредитного договору, у розмірі еквівалентному 249 990,68 доларів США, що складає 1 267 грн. 75 коп. станом на 07.03.2008р. за курсом 5,07 грн за 1 долар США. Стягнуто з ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" на користь держави судові витрати в сумі 3 654 грн. В решті позову відмовлено.

У апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивачки, посилаючись на те, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з'явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що 07.03.2008р. між ОСОБА_4 та ВАТ "Райффайзен банк Аваль" в особі Біляївського відділення Одеської обласної дирекції ВАТ "Райффайзен банк Аваль" було укладено кредитний договір №010/2-0-1/08-089, за яким відповідач зобов'язався надати позивачці грошові кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у сумі 249 990,68 доларів США зі строком користування до 07.03.2018р., а позивачка зобов'язалася повернути кредит та сплати проценти за його користування у розмірі 13,25% річних.

Валютою цього договору визначено у доларах США, але перед та під час його укладення відповідач усупереч вимогам ст.ст. 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", п. 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.052007р.№168, не повідомив позивачку про можливість укладення договору в національній валюті та не попередив її, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Суд першої інстанції врахував Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011 (справа № 1-26/2011), згідно з яким держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (п.1 ч.2 ст.92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

У цьому рішенні Конституційний Суд України вказав, що положення Закону, які є предметом офіційного тлумачення у справі, спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення п.п.22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Крім того, споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч.1 ст. 634 ЦК України).

Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги.

На думку суду, зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, але не повідомивши позивача про можливість укладення договору в національній валюті та не попередивши його, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, відповідач ввів позивача в оману, що має наслідком невиправданий дисбаланс та непропорційність інтересів позивача та відповідача на шкоду саме позивачу.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про те, що оспорюваний кредитний договір є таким, що укладений та виконується всупереч вимог чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, з таких підстав.

Розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, кредит (у розумінні спірного кредитного договору) - це різновид кредитних операцій, до яких відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків не входить.

Відкриття та ведення поточних (кореспондентських) рахунків, в тому числі в іноземній валюті, - це супутня послуга, яка може надаватись банком при наданні кредиту, на що звертає увагу Національний банк України в своєму листі від 16.06.2007 р. № 40-117/2093-6134. При цьому така супутня послуга не визначає змісту самого кредитного договору і тягне за собою лише їх оплату у вигляді комісії.

Також суперечить вимогам законодавства та правильно розцінено судом як несправедлива умова та нечесна підприємницька практика у вигляді вимоги відповідача про укладення позивачем договорів страхування зі страховими компаніями, погодженими відповідачем до співпраці.

Так, відповідно до ч.2 ст.6 Закону України "Про страхування", добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин.

Згідно з ч.3 ст.55 Закону України "Про банки і банківську діяльність", банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту, як це передбачено п.2 ч.5 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Обґрунтовано суд першої інстанції визнав і те, що відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України, страхування не входить до переліку видів забезпечення виконання зобов'язання.

Пунктом 1.3.2. розділу 1.3. спірного кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язується забезпечити укладання, набрання чинності та надання Банку договорів страхування, укладених в страховій компанії, погодженій з Банком до співпраці та на весь строк дії цього Договору.

Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що страхові компанії, укладання договорів страхування з якими вимагає відповідач, являються спорідненими та пов'язаними з відповідачем.

Надання позивачціі можливості обрати іншу страхову компанію, але виключно після перевірки відповідачем такої страхової компанії за власними критеріями, є не чим іншим, як обмеження вільного волевиявлення клієнта, завуальоване під уявну свободу вибору.

Проте законодавством України не передбачено повноваження банків проводити оцінку діяльності страхових компаній, зокрема на предмет надійності, якості та доступності страхових послуг чи їх сумнівності.

Обґрунтовуючи законність підвищення відсоткової ставки за спірним кредитним договором, відповідач посилається на надіслані позивачці повідомлення, з яких випливає, що відсоткова ставка може бути змінена банком в односторонньому порядку у випадку неналежного виконання кредитного договору, а також на поведінку позивачки, яка в серпні 2010р. внесла на рахунок відповідача платіж на виконання кредитного договору з урахуванням підвищеної відсоткової ставки.

Судом першої інстанції встановлено, що про підвищення відсоткової ставки позивачка належним чином сповіщена не була, відповідач повідомив її лише про таку можливість. Додаткова угода про зміну відсоткової ставки між позивачкою та відповідачем не укладалась.

Врахувавши всі обставини у сукупності, суд дійшов висновку, що доводи відповідача не ґрунтуються на законі у зв'язку з наступним.

Визначальною обставиною під час вирішення питання правомірності зміни відсоткової ставки за кредитним договором є саме дата прийняття банком одностороннього рішення про зміну відсоткової ставки.

10.01.2009р набрав чинності Закон України від 12.12.2008 р. № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору в односторонньому порядку".

Рішенням Конституційного Суду України від 9.02.1999р. N 1-рп/99 "У справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)" встановлено, що з урахуванням на закріплений Конституцією України принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (ч.1 ст.і 58), всі рішення банку у будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку після 10.01.2009р. є неправомірними.

Відповідач збільшив розмір відсоткову ставку в 2010р., тобто після набрання Законом України № 661-VI законної сили. Дата укладення кредитного договору для вирішення питання щодо законності підвищення відсоткової ставки значення не має.

Судом також встановлено, що невиконання обов'язків за договором виникло не з вини боржника, а внаслідок надзвичайних невідворотних зовнішніх обставин, які не залежать від волі боржника, тому є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання.

Виходячи з положень ст. 617 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Крім традиційних термінів "випадок" або "непереборна сила" у сучасній міжнародній комерційній практиці застосовується термін перешкода поза контролем.

При цьому сторона повинна довести, що вона не могла очікувати цих перешкод під час укладання договору або уникнути або подолати такі перешкоди чи їх негативні наслідки.

У розумінні ст.263 ЦК України, - непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія, дещо таке, що виходить за рамки буденності. Її критерієм є масштабність, непередбаченість, об'єктивність. Саме таким критеріям відповідає світова фінансова криза. Її наявність та глобальність загально визнана міжнародною спільнотою й не потребує додаткового доказу. Вплив світової кризи на економіку держави та фінансове становище підприємств на території України також визнано Урядом України та підтверджено прийняттям пакету антикризового законодавства, в тому числі і законів, спрямованих на підтримку банківської системи. У загальновідомому розумінні світова фінансова криза є об'єктивною, незалежною від волі позичальника обставиною, яка захоплює всі галузі економіки, тобто є непереборною, такою, що знаходиться поза контролем і не дозволяє уникнути її наслідків. Її масштаби виходять за межі звичайного фінансового ризику, тому є надзвичайними, яких нерозумно було очікувати під час укладання договору.

Дострокового стягуючи суми кредиту в умовах фінансової кризи та підвищуючи відсоткову ставку за користування кредитом, яка не була передбачена умовами договору при його укладанні, банк фактично змінює зміст договору щодо прав та обов'язків сторін та його строку дії.

Відповідно до ч.2 ст.1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку.

Згідно з ч.3 ст.1056-1 ЦК України, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

В частині № 1 кредитного договору зазначено, що процентна ставка є фіксованою. Не узяв суд до уваги, що п.п. 1.4.1.6.-1.4.1.8 ч. 2 кредитного договору встановлено випадки та порядок зміни відповідачем процентної ставки в односторонньому випадку. Зміна процентної ставки у вказаних в кредитному договорі випадках та порядку, які не відповідають вимогам ч.3 ст.1056-1 ЦК України, є неможливою навіть якщо б процентна ставка була змінюваною, а не фіксованою.

Суд першої інстанції визнав, що в судовому засіданні було доведено, що банк не мав права збільшувати чи зменшувати розмір процентної ставки без попереднього отримання згоди від позичальника, має право ініціювати перед позичальником перегляд (зміну) процентної ставки з відповідним повідомленням про це останнього, та не враховував ту обставину, що п.п. 1.4.1.6.-1.4.1.8. кредитного договору передбачено обов'язок банку повідомити позичальника про зміну відсоткової ставки погашення кредиту, а з досліджених в судовому засіданні документів вбачається тільки факт відправки повідомлення про можливість підвищення відсоткової ставки у випадку невиконання договору, а не повідомлення про фактичну зміну відсоткової ставки, що на думку суду не давало підстав вважати, що позичальник згоден на збільшення платежів та не давало права кредитору застосовувати підвищену ставку нарахування відсотків за користування кредитом з серпня 2010р. і свідчить про незаконність дій відповідача.

Також такі дії відповідача правильно розцінені судом першої інстанції як нечесна підприємницька практика, якою порушено права позивача, передбачені Законом України "Про захист прав споживачів". При цьому суд враховував, що згідно рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011 "У справі за конституційним зверненням ОСОБА_5 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч.3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст.і 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)", положення ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст.42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У відповідності до п.2.1 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартісить кредиту", затверджених постановою Правління Національного банку України №168 від 10.05.2007р., зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25.05.2007р. №541/13808, банки зобов'язані перед укладанням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування за коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування: орієнтовану сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб-страховіків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливість та умов дострокового погашення кредиту; інші умови, передбачені законодавством.

Як встановлено у суді апеляційної інстанції зазначенні положення Правил кредитодавцем були порушені, він перед укладанням кредитного договору не роз'яснював їх позичальнику.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Верховний Суд України в постанові від 25 вересня 2013р. у справі №6-80цс 13 визначив правову позицію, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, що за положеннями ч.5 ст. 11, ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки, (продавець, виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за надання кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Як видно з п. 2 ч.1 оспорюваного кредитного договору у ньому містяться положення про те, що позичальник сплачує кредитодавцю разову комісію за надання кредиту в розмірі 0,99% від розміру кредиту.

Проте ці положення кредитного договору є несправедливими і які суперечать законодавству України, а тому за правилами ч.1 ст. 203 ЦК України є недійсними з моменту укладання договору.

Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві.

Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (ч. 1 ст. 634 ЦК України).

Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору.

Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Враховуючи зазначені положення суд визнав, що порушення відповідачем регламентованої законодавством процедури укладення кредитного договору, спричинило істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін спірного кредитного договору на шкоду саме позивачці.

Суд першої інстанції визнав, що не ґрунтується на законі посилання відповідача на здобуття ним відповідно до умов спірного кредитного договору права застосовувати до позивача санкції у вигляді підвищення відсоткової ставки внаслідок не укладення позивачем договорів страхування виключно зі страховою компанією з числа погоджених відповідачем до співпраці чи які знаходяться з відповідачем у партнерських відносинах.

Як вже було зазначено за правилами ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч.ч. 1, 3 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Статтею 230 ЦК України встановлено, що у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Істотне значення, як це передбачено ч.1 ст.229 ЦК України, має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Урахувуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним у зв'язку з його невідповідністю ЦК України, Законам України "Про захист прав споживачів", "Про банки та банківську діяльність", "Про страхування", а також у зв'язку з впливом відповідача на волевиявлення позивача шляхом введення його в оману щодо істотних умов договору - прав та обов'язків сторін.

Обставини справи свідчать про те, що кредитний договір не був би укладений без включення частин, які обумовлюють його недійсність.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визнав, що підлягає визнанню недійсним і договір іпотеки, як правочин, вчинений виключно внаслідок та на виконання недійсного кредитного договору.

Суд правильно не погодився і з доводами відповідача про те, що у випадку визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, а також надання позивачці розстрочки для повернення суми отриманого кредиту, повернення позивачкою суми наданих їй в якості кредиту коштів буде неможливим.

Статтею 216 ЦК України встановлено правові наслідки визнання правочину недійсним, якими гарантуються права та обов'язки обох сторін правочину.

Рішення суду про визнання правочину недійсним є обов'язковим для обох сторін правочину, а тому повернення позивачем належних відповідачеві коштів у випадку визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними стануть обов'язком позивача відповідно до закону та рішення суду.

З урахуванням викладеного суд першої інстанції правильно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_4 частково.

Суд також не узяв до уваги, що спірним кредитним договором не встановлено обов'язку відповідача приймати від позивача платежі на виконання кредитного договору саме у валюті договору - доларах США.

Так, п. 1.5.1. кредитного договору встановлено, що погашення відповідної частини кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та у строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу Банку або безготівковим перерахуванням на позичковий рахунок.

В пункті 1.1.1. кредитного договору передбачено, що для облікових цілей відповідач відкриває позивачу позичковий рахунок, де обліковується заборгованість позивача за кредитом.

Також кредитним договором, а саме пунктом 1.3.3., передбачено обов'язок позивачки відкрити у відповідача поточний рахунок у валюті кредиту чи в іншій валюті за вимогою відповідача.

Відповідно до пункту 1.11.3. кредитного договору, у випадку, коли валютою кредиту виступає долар США чи Євро, відповідач має право, на свій власний розсуд прийняти виконання боргових зобов'язань, що повинні бути виконані у вільноконвертованій валюті, у іншій вільноконвертованій валюті. Якщо у позивача не буде можливості виконати боргові зобов'язання у валюті кредиту то, при наявності іншої вільноконвертованої валюти, позивач має запропонувати відповідачу виконання своїх зобов'язань у такій іншій валюті.

Розглянувши зазначені положення кредитного договору, суд дійшов правильного висновку про те, що відповідач, надаючи кредит в іноземній валюті (долар США), що формально є валютою кредитного договору, створив умови для виконання позивачем своїх обов'язків за спірним договором в валюті, яка обирається на розсуд виключно відповідача та в залежності від валютних ризиків, які несе саме відповідач. За кредитним договором, незалежно від формальної валюти договору, відповідач шляхом відкриття позивачеві рахунку в обраній на власний розсуд валюті отримує можливість вимагати від позивача вносити платежі у вигідній відповідачеві валюті, незалежно від того, чи завдаються таким чином збитки позивачеві.

Такі обставини підтверджуються й поясненнями позивачки, в яких вказується, що відповідач під час приймання платежів за кредитним договором вимагав у неї здійснювати попередню конвертацію коштів.

Крім того, згідно кредитного договору, разова комісія за надання кредиту та інші платежі, крім платежів на погашення основної заборгованості та процентів, мають бути сплачені в національній валюті.

За таких підстав суд визнав, що долар США є формальною валютою кредитного договору, а відповідач не мав на меті повернення суми кредиту, процентів та інших платежів в валюті договору, тобто реальне настання наслідків, що випливають з валюти договору. При визначенні валюти договору відповідач мав на меті отримати можливість керувати валютними ризиками на свою користь, чим створив істотний дисбаланс прав сторін договору на шкоду саме позивачу.

Розмір виконання зобов'язання за Кредитним договором слід визначити виходячи з офіційного курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти Кредитного договору, встановленим обмінним курсом гривні до іноземних валют, що складався на міжбанківському валютному ринку України на момент укладення кредитного договору, що передбачено ч.1 кредитного договору № 010/2-0-1/08-089 від 07,03.2008р.

Рішення суду є правильним, воно ухвалено у відповідності до положень ст. ст. 212-215 ЦПК України і підстав для його скасування, як про це йдеться мова у апеляційній скарзі, не має.

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції обставини справи досліджено повно, зібраним доказам дана вірна оцінка, а висновки суду відповідають дійсним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків суду.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" в особі Одеської обласної дирекції публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль відхилити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 10 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської області: В.Ф. Парапан

В.О.Панасенков

Р.Д.Громік