Справа № 346/3752/15-ц
Провадження № 2/346/1534/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року м. Коломия

Коломийський міськрайонний суд

Івано-Франківської області

в складі : головуючого судді П'ятковського В.І.

секретаря Ільницької О. О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Коломиї справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог: Служба у справах дітей Коломийської міської ради та прокурор Коломийської міжрайонної прокуратури, про виселення із житлового будинку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувшись до суду із даним позовом посилається на те, що являється власником житлового будинку, що в м. Коломия по вулиці А. Міцкевича, 96а, Івано-Франківської області. У цьому житлі зареєстрований разом із сином ОСОБА_4, дочкою ОСОБА_2 та двома онуками - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначив, що дочка зареєструвалася у його будинку у березні 2007 році з метою полегшення процедури оформлення ряду документів після народження онуки ОСОБА_3. До того часу була зареєстрована у ІНФОРМАЦІЯ_3, де зараз фактично проживає. Коли у 2009 році дочка влаштувалася на роботу у м. Коломиї, то час від часу залишалася ночувати у його, позивача, будинку. Пізніше з нею почав приходити співмешканець ОСОБА_6, який зловживає спиртним. Проти приходу останнього категорично заперечував.

Ствердив, що дочка та онука ОСОБА_3, відповідачки по справі, у вказаному будинку не проживають, дочка не сплачує комунальні платежі, проте ледб не кожного дня зі своїм співмешканцем приходять до його, позивача, житла та вчиняють сварки, конфлікти, погрожують йому та синові фізичною розправою, захаращують будинок мотлохом. Звернення до правоохоронних органів на поведінку останніх не дало жодного результату, а тому вони продовжують вчиняти вказані дії. Крім того дочка зі співмешканцем вимагають від нього, позивача, передачі їм у власність частини земельної ділянки, що знаходиться біля вказаного будинку. Всі вищезазначені дії відповідачки ОСОБА_2 порушують його право власності на вказаний будинок.

У звязку з виниклими обставинами, просить суд виселити дочку, відповідачку ОСОБА_2, із вищезазначеного будинку. У процесі судового розгляду збільштв позовні вимоги та просить також виселити із цього житла малолітню онуку ОСОБА_3.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі. Позивач уточнив, що фактично у будинку проживає його син з невісткою та, по вихідних, старша онука ОСОБА_5, дочка відповідачки ОСОБА_2. Сама відповідачка зберігає у будинку тільки речі і приходить туди майже кожного дня зі своїм співжителем. Їхній прихід постійно закінчується сваркою і скандалом, чиненням на нього психологічного тиску. Був випадок коли вони наносили йому побої, однак по даному факту до правоохоронних органів не звертався.

Обоє, відповідачка та співжитель, перешкоджають зробити у будинку ремонт.

Вважає, що як власник майна має право володіти, користуватися та ропоряджатися ним на власний розсуд. Стверджує, що відповідачка як співмешканка його будинку систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для нього проживання спільне проживання і оскільки заходи запобігання і громадського впливу, які застосовувалися до неї за його клопотаннями, не дали бажаних результатів, то її, спільно з малолітньою донькою слід виселити із його будинку, без надання іншого житлового приміщення.

Також звертає увагу суду, що відповідачка отримала у спадщину житловий будинок у с. Ворохта Яремчанської міськради, а також може проживати у бабусі в с. Хвалибога Городенківського району.

Відповідачка ОСОБА_2, проти задоволення позову заперечила. Зазначила, що народилася у вищезазначеному будинку та постійно там проживала. Це житло складається з трьох кімнат і кухні, а також до нього належить великий сад. У 2002 році зареєструвалася у будинку баби у с. Хвалибога Городенківського району Івано-Франківської області, щоб допомогти у оформленні необхідних документів для отримання майнових паїв та оплати комунальних послуг по будинку. Після народження другої доньки ОСОБА_3, у 2007 році, знову зареєструвалася у будинку батька, позивача по справі, так як була працевлаштована в м. Коломиї Івано-Франківської області, і не було можливості їздити у м. Городенка Івано-Франківської області та оформляти там документи після народження дитини. Проти реєстрації у вказаному майні тоді ні батько, ні брат не заперечували. Після переїзду брата із дружиною у лютому ц.р., на постійне місце проживання у будинок батька, що мало місце після смерті матері та бабусі, почалися сімейні чвари. Так, батько пиячив, брат та його дружина, втручалися у процес виховання її, відповідачки, старшої дочки. Це все негативно вплинуло на стосунки з донькою, з якою тривалий час не спілкувалася через консервативне ставлення її, відповідачки, до особистих відносин дочки з девятнадцятирічним хлопцем, які заохочували брат та його дружина.

Також відповідачка зазначила, що батько, будучи пяним, неодноразово бив її. Неодноразово вона зверталася до міліції через конфлікти з братом, за неї заступався її громадянський чоловік. При цьому заперечила достовірність заяв батька та брата до правоохоронних органів на її та чоловіка неправомірну поведінку, пославшись на неправдивість їх змісту.

Ствердила, що брат постійно дає батькові гроші на купівлю горілки та схиляє останнього, щоб той переоформив на нього право власності на будинок.

Крім того відповідачка вказала, що близько чотирьох місяців у будинку батька не проживає, тимчасово мешкає у будинку баби у с. Хвалибога Городенківського району Івано-Франківської області, має невисоку заробітну плату продавця і незначні виплати з біржі, у її чоловіка немає постійного заробітку. На даний час відновлює стосунки зі старшою дочкою, з батьком відносини залишаються напруженими. Займається оформленням спадщини на будинок у селищі Ворохта Яремчанської міськради. Жодного житла у власності немає, заперечила факт вимагання від батька частини належної йому земельної ділянки пояснюючи це тим, що тільки просила дати їй частинку землі для будівництва окремого будинку.

Наголосила, що зараз будинок батька перебуває у жахливому стані.

Представник відповідачки також просив відмовити у задоволенні позову мотивуючи свої заперечення нормами національного законодавства та практикою Європейського суду з прав людини.

Представник служби у справах дітей Коломийської міської ради та прокурор Коломийської міжрайонної прокуратури проти задоволення позову заперечили, посилаючись на порушення права дитини на житло у разі задоволення позову та неможливість виселення дитини без забезпечення її іншим житловим приміщенням.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та їх представників, суд доходить до наступних висновків.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, у власності позивача знаходиться житловий будинок у м. Коломия, вул. А. Міцкевича, 96а, Івано-Франківської області. Наведене підтверджується даними рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 16 грудня 2004 року та даними витягу з реєстрації права власності на нерухоме майно № 6885815 від 31 березня 2005 року.

З довідки КП «Житлоінфоцентр» від 15 липня 2015 року вбачається, що окрім позивача у вищезазначеному будинку зареєстровані його син ОСОБА_4, дочка ОСОБА_2 та дві онуки - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

При цьому судом встановлено, що відповідачки по справі не проживають у спірному житлі протягом останніх чотирьох місяців через несприятливу психологічну атмосферу у сім»ї, постійні сварки і скандали між членами родини, які стали виникати з початку 2015 року, що негативно впливало на виховання дітей відповідачки ОСОБА_2. Однак остання зберігає у спірному житлі особисті речі та систематично приходить туди.

Сторонами надано ряд документів на підтвердження звернення їх до правоохоронних органів, змістом яких є скарги одні на одних, та інших членів родини, а результатом винесення їм офіційних попереджень про недопустимість антигромадської поведінки, проведення з ними відповідної профілактичної бесіди та складення адміністративних протоколів : на сина позивача ОСОБА_4 та співжителя відповідачки ОСОБА_7 у січні 2015 року та відповідачку ОСОБА_2 у травні 2015 року. Дані письмові звернення ОСОБА_4 та неповнолітньої ОСОБА_5 лягли в основу негативних характеристик відповідачки ОСОБА_2 та її співжителя ОСОБА_7, що містяться у матеріалах справи.

В силу ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист.

Право власності є нерушним в силу положень статті 41 Конституції України. У статтях 316-317, 319 та 386 ЦК України міститься визначення поняття права власності та зазначено, що власник майна має право користуватися, володіти і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Посилання позивача у позовній заяві як підставу виселення на вищевказані статті цивільного законодавства, які визначають, що власник будь чого має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд і вимагати усунення перешкод у здійсненні свого права, то на думку суду в даному випадку воно не може бути застосоване, так як виниклі між сторонами правовідносини підлягають регулюванню спеціальними нормами права, які виписані у житловому законодавстві.

Одночасно такому праву кореспондує обовязок держави утвердити та забезпечити права і свободи людини (стаття 3 Конституції України).

Статтею 47 Конституції України проголошено право особи на житло.

В силу ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі.

Відповідно до ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

У Рішенні Європейського Суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначається, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Тут роз»яснено, що поняття «житло», яке перебуває під захистом статті 8 Конвенції залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків особи із конкретним місцем.

Виходячи із досліджуваних обставин житловий будинок позивача саме таким і являється для відповідачки, яка народилася в ньому, прожила безвиїздно перших 18 років, а після тимчасово виходячи з майнових інтересів бабусі проживала п»ять років з нею в сусідньому адміністративному районі, після чого знову беперешкодно повернулася, зареєструвалася і з 2007 року проживає з двома неповнолітніми дітьми, онуками позивача.

Згідно з ст. 116 Житлового кодексу УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

У пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського

впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й

іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання

відповідача.

Аналізуючи вищезазначені норми національного законодавста та міжнародну практику, суд не вбачає підстав для виселення відповідачки ОСОБА_2, оскільки з даним житлом у неї наявні тривалі і достатні зв»язки, цей будинок належав її дідові і бабі до їх смерті, вона там народилася. Неможливість проживання на даний момент у цьому житлі викликана несприятливою психологічною атмосферою у сім»ї, а не небажанням останньої. Антигромадська поведінка відповідачки, на яку посилається позивач та факти пошкодження і руйнування останньою спірного житла, як імперативні умови для виселенння особи, не підтверджені документально. Одноразове притягнення до адміністративної відповідальності відповідачки ОСОБА_2 за акт психологічного насильства в сім»ї, тим більше не за дії проти позивача, не може вказувати на триваючу антигромадську поведінку останньої та порушення нею правил співжиття. Крім того, документально підтверджено факт притягнення до адміністративної відповідальності брата відповідачки ОСОБА_4, що вказує на наявність конфліктів у сім»ї також з ініціативи останнього.

В силу п. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про охорону дитинства» охорона дитинства - система державних та громадських заходів, спрямованих на забезпечення повноцінного життя, всебічного виховання і розвитку дитини та захисту її прав.

Відповідно до ст. 29 ЦК України, зокрема місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків, або одного з них, з ким вона проживає.

Виходячи з вищенаведеного, суд також не вбачає підстав для виселення малолітньої відповідачки, онуки позивача, оскільки у протилежному випадку будуть порушені права дитини у частині відсутності місця для її проживання, так як іншого житлового приміщення у матері дитини немає.

На підставі наведеного та ст. 8 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, ст.ст.3, 9, 41, 47 Конституції України, ст. 7 СК України, ст. 116 ЖК УРСР, ст.ст. 29, 316-319, 321, 386 ЦК України, ст.1 Закону України «Про охорону дитинства»,ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини», керуючись ст.ст. 209, 213-218, 294 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про виселення із житлового будинку, що у м. Коломия, вул. А. Міцкевича, 96а, Івано-Франківської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_2.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Івано-Франківської області через Коломийський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя П'ятковський В. І.