Категорія 48Доповідач Медяний В. М.
У Х В А Л А

Апеляційного суду Вінницької області

від "11" березня 2015 р.

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: судді Медяного В.М.,

Суддів : Ковальчука О.В., Жданкіна В.В.,

при секретарі : Агеєвій Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна.

Посилається на те, що в період часу з початку 2010 року по травень 2013 року вона проживала з відповідачем ОСОБА_3 однією сім'єю в цивільному шлюбі спочатку в найманій квартирі по АДРЕСА_5 м. Вінниці, а згодом в придбаній 17.05.2010 року за спільні кошти квартирі АДРЕСА_1

За час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу вони спільно витрачали кошти на утримання спільного побуту в квартирі. З цих спільних коштів вони з ОСОБА_3 купували продукти харчування, оплачували комунальні послуги. Меблі у зазначену квартиру, а саме: диван, комод, комп'ютер, а також пральну машину і холодильник вона придбала за власні кошти. Проте, відповідач після розірвання відносин з нею вказані кошти їй не повернув.

Враховуючи те, що квартира, меблі та інші речі в квартирі є спільно нажитим майном, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, позивач просила суд ухвалити рішення, яким встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з початку 2010 року по травень 2013 року, визнати спірну квартиру їх спільною сумісною власністю та стягнути з ОСОБА_3 на її користь вартість 1/2 частки зазначеної квартири в розмірі 68 730 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту та поділ майна залишено без задоволення (а.с.180-182).

Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 січня 2015 року на виконання вимог ухвали апеляційного суду Вінницької області від 09 січня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю. Судові витрати понесені сторонами залишено за сторонами (а.с.198).

В апеляційній скарзі позивач у справі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції від 19 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права (а.с.184-186).

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції скаржник позивач у справі ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені в ній доводи.

Відповідач ОСОБА_3 на його представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.ст.10, 57, 60 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що в матеріалах справи містяться фотографії, які підтверджують близькі стосунки ОСОБА_4 та ОСОБА_3, що також і підтверджено оглянутим в судовому засіданні відеозаписом цих подій. Разом з тим, цього недостатньо для того, щоб прийти до висновку про факт спільного проживання сторін однією сім`єю. В матеріалах справи містяться подібні фотографії ОСОБА_3, де він зображений разом з іншими дівчатами при подібних обставинах (застілля, відпочинок), що зовсім не свідчить про наявність у нього з ними будь-яких сімейних стосунків. Фактично між сторонами був намір створити сім»ю, але було не сватання, а скоріше заручини. Сам по собі намір створити сім`ю без подальшої відповідної дії спільного проживання, спільного побуту, наявність взаємних прав та обов'язків не може слугувати підставою для визнання факту проживання однією сім'єю. Подальші взаємовідносини сторін не свідчать про наявність між ними сімейних відносин. Не доведений факт сімейного проживання сторін і по АДРЕСА_5 в м. Вінниці.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що немає доказів того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали як одна сім`я, пов'язана спільним побутом з взаємними правами та обов'язками по справі в кімнаті квартири по АДРЕСА_5 в м. Вінниці

Також немає доказів того, що вони разом придбали за спільні кошти квартиру АДРЕСА_1 в м. Вінниці і жили в ній однією сім`єю. Судом встановлено, що ОСОБА_4 з дозволу власника квартири ОСОБА_3 дійсно поселилась в зазначену квартиру в 2010 році. 14.08.2012 року позивач зареєструвалась в квартирі в якості співмешканки і проживала в ній до травня 2013 року.

Суд першої інстанції вважає, що цей факт встановлений рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.09.2014 року і не потребує в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України повторного доказування. Разом з тим, ця обставина не підтверджує факт проживання сторін в зазначеній квартирі однією сім»єю та придбання цієї квартири за спільні кошти.

З матеріалів справи вбачається, що квартира АДРЕСА_2 придбана 17 травня 2010 року ОСОБА_3 за його особисті кошти в сумі 137460 гривень (а.с.22-23), а не за спільні кошти сторін, як стверджує позивач. Зазначене також підтверджується тим, що ОСОБА_3 працював і навчався в період з 2003 року по 2008 рік в Англії, а в подальшому в Королівстві Данії. Відповідно до наявних в справі податкових декларацій з Королівства Данія за 2008 -2010 роки він заробив 222 224 данських Крон, що відповідно до курсу Національного Банку України дорівнює 340 000 грн. (за 100 данських Крон - 150, 0665 грн. (а.с. 127).

Разом з тим, немає будь - яких підстав стверджувати те, що позивач і її батьки та рідні дали на придбання квартири співвставлені кошти, оскільки позивач такої можливості фактично немала, одержуючи стипендію в розмірі 590 грн. під час навчання в аграрному університеті (довідка № 219 та 218 (а.с.9), а її матір ОСОБА_8 отримувала згідно довідки пенсійного Фонду від 22.07.2014 року (а.с. 20) пенсію по втраті годувальника в розмірі від 558 до 706 гривень щомісячно. Загальні суми прибутку позивача із врахуванням необхідності особистого харчування, придбання одягу тощо, не дають підстав погодитись з тим, що за ці кошти можна було придбати квартиру або надати на купівлю квартири якісь кошти.

Поясненням бувшого власника квартири спростовуються твердження позивача про те, що ОСОБА_9 за власні кошти придбала в квартиру меблі, холодильник, пральну машину, оскільки квартира продавалась з меблями. Інших будь - яких доказів підтвердження твердження що ці речі куплені нею, позивач суду не надала.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів про те, що в період з початку 2010 по травень 2013 року вона з відповідачем ОСОБА_3 жили однією сім»єю без реєстрації шлюбу і за спільні кошти ними придбано квартиру АДРЕСА_2. Факт проживання позивача в даній квартирі та в квартирі по АДРЕСА_5 в м. Вінниця в якості співмешканки дійсно мав місце, але нею не наведено переконливих доказів того, що вони з відповідачем проживали однією сім`єю, а тому немає підстав вважати що квартира придбана відповідачем ОСОБА_3 за власні кошти належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що виключає можливість задоволення вимог позивача і стягнення з відповідача на її користь 68730 грн. 1/2 частки квартири.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з'ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об'єктивний склад, права та обов'язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а основні доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.

Частиною 1 статті 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За правилами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень ч.ч. 1,4,5 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Згідно з положеннями ст.. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. 3, 74 СК України).

Як вже вище зазначалося, судом установлено, що позивач ОСОБА_2 не надала суду доказів про те, що в період з початку 2010 по травень 2013 року вона з відповідачем ОСОБА_3 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу і за спільні кошти ними було придбано квартиру АДРЕСА_2. Також судом встановлено, що дійсно мав місце факт проживання позивача в даній квартирі та в квартирі по АДРЕСА_5 в м. Вінниця в якості співмешканки, однак, нею не наведено переконливих доказів того, що вони з відповідачем проживали однією сім`єю, а тому немає підстав вважати що квартира придбана відповідачем ОСОБА_3 за власні кошти належить сторонам на праві спільної сумісної власності, що виключає можливість задоволення вимог позивача і стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації 1/2 частки квартири.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" судам роз'яснено при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Судом першої інстанції на виконання вимог ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України належним чином перевірені доводи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо проживання у період часу з початку 2010 року по травень 2013 року разом за вищевказаною адресою. Проте, позивачем належним чином не доведено факт перебування її з відповідачем у фактичних шлюбних відносинах і проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а також ведення спільного господарства та наявності єдиного сімейного бюджету, взаємних прав та обов'язків, тобто, їх відносини не носили усталений характер, що притаманний подружжю.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 придбана ОСОБА_3 за його власні кошти зароблені ним за кордоном, що підтверджується належними доказами у справі, а тому є його особистою приватною власністю.

Відповідно до ст.ст. 10, 57,58 ЦПК України позивач не надала суду належних та допустимих доказів стосовно того, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за спільні з відповідачем кошти та є спільною сумісною власністю. В судовому засіданні в суді першої інстанції позивач не змогла пояснити суду за яку саме суму було придбано дану квартиру, де оформлявся договір купівлі-продажу квартири, які кошти були внесені особисто нею на придбання даної нерухомості та надати підтвердження цьому.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19.09.2014 року задоволено позов ОСОБА_3 Усунуто перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 в м. Вінниця шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі АДРЕСА_4. Зі змісту даного рішення вбачається, що судом встановлено та сторонами не заперечувалась та обставина, що з 2010 року сторони проживали у вказаній квартирі, а з травня 20013 року сторони проживають окремо, відповідач забрала речі та виїхала проживати до своєї мами в с. Степанівна.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що даним рішенням не було встановлено те, що сторони проживали однією сім'єю, мали спільний бюджет та були пов'язані взаємними правами та обов'язками.

Зазначеним рішенням суду якраз захищені особисті майнові права ОСОБА_3, як власника квартири АДРЕСА_3. Зі змісту вказаного рішення якраз вбачається, що ОСОБА_2 не має жодного відношення до даної квартири.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що не дивлячись на твердження позивача ОСОБА_2 у позовній заяві про придбання нею за власні кошти у зазначену квартиру дивана, комода, комп'ютера, а також пральної машини і холодильника, вона взагалі не ставить питання ні про поділ даного майна, ні про визнання за нею право власності на це майно, ні про зобов'язання відповідача повернути їй зазначене майно.

Інші доводи апеляційної скарги, що наведені на її обґрунтування, які фактично зводяться до незгоди з ухваленим районним судом по справі рішенням та його суб'єктивної переоцінки, в даному випадку є несуттєвими, рішення суду, прийняте по суті розглянутого цивільно-правового спору не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що посилання скаржника на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом застосування норм матеріального та процесуального права є безпідставним, не обґрунтованим та таким, що суперечить вимогам Закону та матеріалам справи.

На підставі викладеного та керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :підпис. В.М. Медяний

Судді :підписи. О.В. Ковальчук

В.В. Жданкін

Згідно з оригіналом.

Суддя: В.М. Медяний