Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2659/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

02.12.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Фомічова С.Є.,

за участю секретаря - Аліксійчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 предявила позов до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування кімнатою № 2-31,32 в гуртожитку по вул. Приморській в м. Світловодську Кіровоградської області, що належить до комунальної власності міста. Позов обґрунтовано тим, що з 2011 року вона і відповідач та їх спільний малолітній син проживали у вказаному гуртожитку. З листопада 2013 року відповідач у гуртожитку не проживає.

В подальшому позивач збільшила свої позовні вимоги (а.с. 27) і просила суд зняти відповідача з реєстраційного обліку.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2015 року позов задоволено повністю. Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, кімнатами № 2-31,32, в будинку - гуртожитку № 74 по вул. Приморській в м. Світловодську Кіровоградської області із скасуванням реєстрації його місця проживання за вказаною адресою. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати рішення, а провадження у справі закрити. В обґрунтування скарги він стверджує про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухвалені рішення. Зокрема він вважає, що позовна заява підлягала поверненню позивачу так, як позивач невірно вказала своє прізвище, змінене після розірвання шлюбу вона на дошлюбне Крамаренко. У квитанціях про сплату комунальних послуг, наданих суду позивачем, вказано його прізвище, що свідчить про те, що він не втратив інтерес до цього житла. Зазначає, що спільне його проживання у гуртожитку з позивачем є неможливим через виниклі між ними неприязні стосунки і у звязку з цим він не може бути визнаний таким, що втратив право користування гуртожитком. Акти обстеження, на які послався суд, не являються належними та допустимими доказами по справі.

Позивач подала письмові заперечення на апеляційну скаргу у яких висловила своє переконання у законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Так вона вказала, що з позовною заявою вона звернулася до суду особисто і від власного імені, яке підтверджується даними її паспорта. Плату за проживання в гуртожитку вона здійснює особисто, що підтверджується наявністю у неї оригіналів квитанцій, виписаних на їх спільне прізвище. Право відповідача на проживання у гуртожитку ніким не обмежувалося, він не проживає там з власної волі, участі в утриманні цього майна не бере. Вважає, що підстави для закриття провадження у справі відсутні.

В судовому засіданні відповідач підтримав апеляційну скаргу та надав додаткові пояснення про те, що він не проживає у гуртожитку з листопада місяця 2013 року. З того часу він орендує собі інше житло, власного житла не має. Не проживання його у гуртожитку пояснює бажанням створити для позивача та їх дитини кращих умов, але позивачка на них не погодилася. Після того, як він змінив місце проживання, сам віддав позивачу ключі від кімнат у гуртожитку. Стверджує, що позивач ще у 2011 році переїхала проживати до своїх батьків і до цього часу у гуртожитку не проживає.

Позивач у судовому засіданні заперечила проти доводі апеляційної скарги та пояснень відповідача, пославшись на їх надуманість. Вона пояснила, що відповідач покинув гуртожиток з власної волі. Вона ніколи не створювала йому перешкод у користуванні цим житлом. Вона сама з сином проживала у гуртожитку до січня 2015 року. В теперішній час вони проживають у її батьків так, як дитина хворіє.

Представники третіх осіб, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчого комітету Світловодської міської ради Кіровоградської області та Управління Державної міграційної служби у Кіровоградській області, в судове засідання не зявилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, встановлених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції вважав, що до спірних правовідносин застосовуються положення статті 71, 72 ЖК УРСР, та дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилими приміщеннями у гуртожитку.

Згідно ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі ордера № 65-Г, виданого 18 серпня 2011 року згідно рішення виконкому Світловодської міської ради Кіровоградської області від 10 серпня 2011 року № 822 (а.с. 63), ОСОБА_2В.і ОСОБА_3 вселилися до кімнат № 31, 32 площею 12,7 кв.м і 16,7 кв.м у гуртожитку за адресою: вул. Приморська, б. 74, м. Світловодськ Кіровоградської області.

Місце проживання сторін по справі зареєстроване за цією адресою з 23 серпня 2011 року (а.с. 4, 30).

Вказаний гуртожиток належить до комунальної власності м. Світловодська і жилі приміщення у ньому підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

У звязку з цим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що на спірні правовідносини поширюються положення ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року № 6-1166цс15.

Згідно рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 жовтня 2015 року шлюб між ОСОБА_3 Ю М. і ОСОБА_2 розірвано (а.с. 13).

Судом першої інстанції було встановлено, що з листопада 2013 року і до часу розгляду справи судом відповідач не проживає в кімнатах № 31, 32 гуртожитку.

Це факт сторонами по справі визнавався, а отже ця обставина не підлягає доказуванню згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України.

Визнання цього факту сторонами не суперечить наявним у справі доказам, зокрема, комісійними актами про його відсутність за місцем проживання (а.с. 7 10) та довідками комунального підприємства «Добробіт» (а.с. 4, 62), а тому доводи апеляційної скарги щодо неналежності та недопустимості цих доказів у справі є безпідставними.

З пояснень сторін у справі вбачається, що відповідач сам покинув місце свого постійного проживання у гуртожитку, після цього з власної волі передав позивачу ключі від кімнат у гуртожитку і не повернувся на проживання в гуртожиток до теперішнього часу, навіть не зважаючи на те, що позивач не чинила йому будь-яких фізичних перешкод у користуванні цим житлом, а сама вона з їх малолітнім сином ОСОБА_4, у звязку з хворобою останнього, у гуртожитку не проживає з січня 2015 року.

За таких обставин апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність поважних причин не проживання відповідача понад шість останніх місяців у наданих йому для проживання кімнатах гуртожитку та наявність законних підстав визнання його таким, що втратив право на користування цими жилими приміщеннями.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не втратив інтерес до цього житла та сплачував плату за проживання у гуртожитку у 2014 році, згідно квитанцій (а.с. 14), є безпідставним так, як у цих квитанціях вказано спільне прізвище сторін по справі - ОСОБА_2, без зазначення імені чи ініціалів платника, а їх оригінали знаходяться у позивача, що підтверджує факт внесення плати за житло саме нею.

Правильно встановивши обставини справи та визначивши характер спірних правовідносин, Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області вирішив спір відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник або користувач має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Аналогічна правова позиція висловлена верховним Судом України у постанові від 16 січня 2012 року № 6-57цс11.

Таким чином, визнавши відповідача таким, що втратив право користування кімнатами у гуртожитку, суд першої інстанції врахував наявність обмеження позивача у реалізації нею права користування гуртожитком і правильно вирішив питання про зняття відповідача з реєстрації місця проживання.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для закриття провадження у справі у звязку з неправильним зазначенням позивачем свого прізвища так, як особу позивача підтверджено належним їй паспортом громадянина України і суд першої інстанції правильно і в належних спосіб встановив імя позивача.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: