АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7399/15 Головуючий 1 інст. Довготько Т.М.
Справа № 643/6377/14-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_1,ОСОБА_2

за участю секретаря Каплоух Н.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м.Харкова від 11 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», Філії ПАТ «Укрексімбанк» в м.Харкові, третя особа ОСОБА_4 про визнання договору та додаткової угоди неукладеними, правовідносини такими, що не виникли та визнання іпотечного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати кредитний договір № 6807С104 від 17.10.2007року між ним та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» неукладеним; визнати кредитний договір №68070104-1 від 01.04.2011 року про внесення змін до кредитного договору № 6807С104 від 17.10.2007року між ним та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» неукладеним: визнати правовідносини між ним та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» за вказаними договорами, що не виникли; визнати іпотечний договір № 68072244, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Державний експортно - імпортний банк України» від 17.10.2007 року недійсним, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що у 2007 році він звернувся до Філії Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк» в м.Харкові з метою отримання споживчого кредиту, ознайомився з типовою формою кредитного договору про отримання споживчих кредитів. Кредитний договір передбачав цільове призначення - для споживчих цілей - придбання нерухомого та рухомого майна. З часом він підписав заявку з проханням видати кредит та ще кілька документів. Однак він памятає, що вони домовились з банком підписати кредитний договір із зазначенням інших - ліпших для нього умов, ніж умови типової форми договору. Після чого банк надав йому кредитні ресурси у вигляді грошових коштів. Вважає, що договір № 6807С104 від 17.10.2007року та договір №6807С 104-1 від 01.04.2011 року про внесення змін до кредитного договору № 6807С104 від 17.10.2007року були підроблені працівниками банку, оскільки ними не було досягнуто всіх істотних умов договору і договори ці він не підписував, оригінали йому не надавалися, а відтак кредитні договори є неукладеними.

Крім того, в забезпечення виконання вищевказаних договорів був укладений іпотечний договір №68072244, між ОСОБА_4 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 17.10.2007року. Позивач вважає, що якщо кредитний договір не укладено, то іпотечний договір, який має похідний характер не може бути спрямованим на забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, тобто на реальне настання правових наслідків. Таким чином, іпотечний договір №68072244, від 17.10.2007року має бути визнаний недійсним на підставі п.5 ч.І ст.203 та ч.І ст.215 ЦК України, як такий, що не спрямований на реальне настання правових наслідків його укладання.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду 1 інстанції та постановити нове по суті позовних вимог.

Вислухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд 1 інстанції обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги щодо визнання кредитного договору №6807С104 від 17.10.2007року, визнання кредитного договору №6807С 104-1 від 01.04.2011року про внесення змін до кредитного договору № 6807С104 від 17.10.2007року неукладеним та визнання правовідносин між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» за вказаними договорами, що не виникли, є такими, що не відповідають положенням ст.16 ЦК України. Щодо позовної вимоги про визнання іпотечного договору №68072244, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 17.10.2007року недійсним суд правильно відмовив у задоволені позову, оскільки позивач не є стороною вказаного договору і відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України не є особою чиї права оспорюються або порушуються.

Судова колегія вважає, що такі висновки суду першої інстанції є правильними, обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам діючого законодавства.

Матеріали справи містять дані про те, що між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 17.10.2007 року укладено кредитний договір № 6807С104 на суму 450000,00 євро, з процентною ставкою ЕURIВОК (12m) + 7,44 %, але не нижче 12,00 відсотків річних з кінцевим терміном погашення кредиту до 16.10.2014 року для оплати поточних потреб.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 23.03.2015року у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання правочину недійсним, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено та встановлено, що кредитний договір № 6807С104 на суму 450000,00 євро, який укладено між сторонами для оплати поточних потреб, а не для придбання продукції, не є споживчим.

01.04.2011року між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3 було укладено договір №6807С 104-1 про внесення змін до кредитного договору № 6807С104 від 17.10.2007року.

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання договору №6807С104 від 17.10.2007року та договору №6807С 104-1 від 01.04.2011 року про внесення змін до кредитного договору № 6807С104 від 17.10.2007року неукладеними з тих підстав, що наявні на примірнику договорів його підписи є підробленими працівниками банку, бо сторонами не було досягнуто всіх істотних умов договору, договори він не підписував, і дані примірники не є оригіналами.

Відповідно до положень ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Як вбачається з ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення: припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Рішенням суду не може бути зобов'язано сторони здійснити державну реєстрацію правочину, оскільки це суперечить загальним засадам цивільного законодавства - свободі договору (пункт 3 частини першої статті З ЦК). Норма частини третьої статті 182 ЦК України щодо можливості оскарження до суду відмови у державній реєстрації, ухилення від державної реєстрації, відмови від надання інформації про реєстрацію застосовується лише щодо дій (бездіяльності) органів, які здійснюють таку реєстрацію. Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги пятої ЦК України.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду 1 інстанції, що позовні вимоги щодо визнання кредитного договору № 6807С104 від 17.10.2007року, визнання кредитного договору №6807С 104-1 від 01.04.2011року про внесення змін до кредитного договору № 6807С104 від 17.10.2007року неукладеним та визнання правовідносин між ОСОБА_3 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» за вказаними договорами, що не виникли не підлягають задоволенню, оскільки є такими, що не відповідають положенням ст. 16 ЦК України.

Суд 1 інстанції правильно не надавав оцінки та не досліджував обставини, на які посилається в обґрунтування своїх вимог позивач, зокрема щодо недійсності підпису на договорах, оскільки вказані обставини можуть слугувати підставою для визнання договору недійсним, і водночас, не мають доказового значення під час розгляду справи з позовними вимогами, що не відповідають визначеним законодавством способам захисту.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду 1 інстанції щодо відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання іпотечного договору №68072244, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 17.10.2007року недійсним, оскільки позивач не є стороною вказаного договору і відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України не має права звертатися до суду, оскільки ОСОБА_3 не є особою чиї права оспорюються чи порушуються.

Судом першої інстанції було зясовано всі обставини справи, встановлені правовідносини, що склалися між сторонами та їм надана правильна правова оцінка. Підстави для визнання неукладеним кредитного договору, на які посилався позивач, відсутні, тому судом першої інстанції зроблено вірні висновки про відсутність підст ав для задоволення позову.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи, які викладено в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують. В звязку з чим судова колегія не вбачає правових підстав для скасування рішення суду і задоволення апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, ст.314, 315,317 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: