АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/2571/2015 Головуючий у першій інстанції - Колдіна О.О.
Доповідач - Оніщук М.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Оніщука М.І.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Троц В.О.,

за участю:

представника позивача Маріни О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5, в якому просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 2 154 724 грн. 57 коп. та судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог вказувало, що 30.07.2007 між банком та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 12-07-И/12. На підставі зазначеного договору Позичальнику було надано в тимчасове користування кредитні ресурси в сумі 185 000 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 13,5% річних та терміном погашення до 30.07.2027. Кредит було надано для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач зобов'язувався щомісяця, з 1 по 10 числа кожного місяця здійснювати погашення позичкової заборгованості за кредитними ресурсами в складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого становить 2 261 долар 56 центів США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 01.07.2007 між Банком та ОСОБА_5 було укладено Договір поруки № 12-07-П/12, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

Крім того, 30.07.2007 в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого Іпотекодавцем було передано в заставу Позивачу квартиру, на придбання якої було отримано кредит.

Відповідач ОСОБА_3 не виконав належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором у зв'язку з чим станом на 21.03.2014 виникла заборгованість в загальній сумі 2 154 724 грн. 57 коп. Банком було надіслано вимоги як до Позичальника, так і до Поручителя про конання зобов'язань за кредитним договором та Договором поруки достроково, однак відповідачами зазначені зобов'язання виконані не були.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.06.2014 позов задоволено - стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 154 724 грн. 57 коп., а також судовий збір в сумі 3 654 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 18.11.2014 заяву представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. Вказує, що суд першої інстанції розглянув справу без участі та належного повідомлення відповідача і дійшов неправомірного висновку про розмір заборгованості, оскільки позивачем не надано належних доказів наявності заборгованості, зокрема виписок з особового рахунку відповідача. Крім того, судом, в порушення вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України, не було зменшено суму пені, яка є явно завищеною.

Представник позивача в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.

Інші особи, які беруть участь у справі повторно не з'явились в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з її участю у розгляді іншої справи в Апеляційному суді Київської області. Колегія суддів визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх повторна неявка не є перешкодою для апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України), а повідомлені представником відповідача причини неявки не можуть бути визнані поважними. Так, згідно довіреності, відповідач ОСОБА_3, окрім представника ОСОБА_4, має ще п'ятьох представників, які могли б бути присутні під час розгляду справи (а.с. 161). Крім того, відповідач ОСОБА_3 також не з'явився в судове засідання і не повідомив про причини неявки, що є його правом. З огляду на викладене колегія суддів не вбачає процесуальних перешкод для розгляду справи з метою дотримання вимог закону щодо розумних строків розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання колегії суддів оскаржуване рішення суду повністю відповідає вказаним вимогам процесуального закону.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі порушили взяті на себе зобов'язання, визначені кредитним договором та договором поруки, щодо вчасного повернення кредитних коштів, що призвело до виникнення заборгованості перед позивачем, яка, в силу вимог закону та умов договорів кредиту та поруки, підлягає стягненню з відповідачів в солідарному порядку.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 30.07.2007 між банком та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 12-07-И/12. На підставі зазначеного договору Позичальнику було надано в тимчасове користування кредитні ресурси в сумі 185 000 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 13,5% річних та терміном погашення до 30.07.2027. Кредит було надано для придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач зобов'язувався щомісяця, з 1 по 10 числа кожного місяця здійснювати погашення позичкової заборгованості за кредитними ресурсами в складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого становить 2 261 долар 56 центів США.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 01.07.2007 між Банком та ОСОБА_5 було укладено Договір поруки № 12-07-П/12, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором.

Крім того, 30.07.2007 в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого Іпотекодавцем було передано в заставу Позивачу квартиру, на придбання якої було отримано кредит.

Судом обґрунтовано встановлено, що позивачем виконано умови кредитного договору та надано відповідачу кредитні кошти в розмірі 185 000 доларів США готівкою через касу банка (а.с. 28).

Натомість, відповідачем порушено умови зазначеного кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, у зв'язку з чим станом на день проведення розрахунку (21.03.2014), загальна заборгованість відповідача перед позивачем складає 2 154 724 грн. 57 коп., з яких:

- строкова заборгованість по основному боргу - 163 685,74 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.03.2014 становить 1 654 731,88 грн.;

- прострочена заборгованість по основному боргу - 3 296,42 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.03.2014 становить 33 324,17 грн.;

- строкова заборгованості по відсоткам - 1 314,98 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.03.2014 становить 13 293,40 грн.;

- нараховані відсотки за користування кредитним коштами - 19 507,31 доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.03.2014 становить 197 203,30 грн.;

- пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків - 256 171,82 грн.

Відповідач зобов'язувався використати кредит за цільовим призначенням, повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, встановлені графіком погашення кредиту, зокрема останній повинен був щомісяця, з 1 по 10 число кожного місяця здійснювати погашення позичкової заборгованості за кредитними ресурсами у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого становить 2 261,56 доларів США.

18.10.2012 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 2, відповідно до умов якої було змінено кінцевий термін повернення кредиту та сума ануїтетного платежу. Відповідача зобов'язано додатково до розміру щомісячного ануїтетного платежу (2234 долари США) в термін до 10 числа кожного місяця здійснювати оплату нарахованих та неоплачених відсотків за користування кредитними ресурсами рівними частинами по 221,51 доларів США.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Разом з цим, ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, встановлених договором поруки.

З наведеного вбачається, що судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивач виконав належним чином свої зобов'язання за договором. Водночас, відповідачі, в односторонньому порядку, відмовились виконувати взяті на себе зобов'язання за договором кредиту та договором поруки щодо вчасного повернення кредиту та сплати процентів, а отже в суді першої інстанції знайшов підтвердження факт неналежного виконання відповідачами своїх зобов'язань та, відповідно, суд цілком правомірно дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачів в солідарному порядку суми кредиту, відсотків за його користування, а також пені, передбачених договором.

Щодо доводів апелянта про ненадання позивачем належних доказів на підтвердження розміру заборгованості, слід зазначити наступне.

Згідно із ст. 10, 60 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази повинні відповідати критеріям належності і допустимості, що закріплено у ст.ст. 58, 59 ЦПК України.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом надав розрахунок заборгованості, виконаний автоматизованою системою в якому, окрім належних платежів за договором, враховано також здійснені відповідачем фактичні оплати. Натомість, відповідач, не погоджуючись з розрахунком заборгованості позивача, не надав суду власного розрахунку, який би він вважав правильним, тобто в супереч вимог процесуального закону відповідач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти вимог позивача.

Також є безпідставними і необґрунтованими доводи апелянта про не зменшення судом суми пені, яка є явно завищеною.

У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, ч. 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень ст. 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного судочинства та ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав, дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Позивачем нараховано пеню згідно умов укладеного між сторонами кредитного договору (п. 6.1). Заборгованість за кредитним договором, за виключенням пені становить 1 898 552 грн. 75 коп. (2 154 724, 57 грн. - 256 171,82 грн.)., а отже нарахована позивачем та стягнута судом сума пені не перевищує розмір заборгованості.

З огляду на викладене та виходячи з засад розумності, виваженості і справедливості, колегія суддів вважає, що належні законні підстави для зменшення розміру пені відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими доводи викладені в апеляційній скарзі про порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Оскільки при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування судового рішення, в справі не виявлено, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді