Справа № 363/1089/14 Головуючий у І інстанції Чірков Г. Є.
Провадження № 22-ц/780/1068/15 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко
Категорія 58 17.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого: Сліпченка О.І.,

суддів: Іванової І.В., Олійника В.І.,

при секретарі: Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про звільнення приміщень та забезпечення доступу до них,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У березні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулась з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідачі порушують право власності просила зобов'язати відповідачів звільнити приміщення 2-4 будинку АДРЕСА_1, 3/4 частини приміщення сараю під літерою «Б» вказаного домоволодіння та зобов'язати забезпечити доступ та не чинити їй перешкод у доступі до приміщень 2-3 та 2-4 вказаного будинку на час виконання перепланування будинку.

Заочним рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, яка передбачає, що обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що порушено право позивачки, яке підлягає захистові, а пред'явлений позов задоволенню.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04 березня 2013 року ОСОБА_2 виділено у власність в натурі 3/4 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1, а саме:

- кухню 1-1, площею 12,8 кв.м., вартістю 16448,22 грн.; передпокій 1-2, площею 7,9 кв.м. вартістю 10151,63 грн., житлову кімнату 1-3 , площею 8,4 кв.м., вартістю 10794,14 грн. , житлову кімнату 1-4 , площею 13,8 кв.м., вартістю 17733,23 грн., житлову кімнату 1-5 площею 14,7 кв.м., вартістю 18889,75 грн., житлову кімнату 2-4 , площею 8.1 кв.м., вартістю 10408,64 грн., а всього по житловому будинку 65,7 кв.м, вартістю 84426 грн.;

- надвірні будівлі і споруди: сарай «Б» 3/4 частини вартістю 17223 грн., погріб «під Б» вартістю 2578 грн., вбиральня «Г» вартістю - 1755 грн., тротуар «І» (3/4 частини) вартістю 864,75 грн., огорожа 1-5 (3/4 частини), вартістю 30419,25 грн., навіс «И» вартістю 4178 грн., всього загальною вартістю по надвірним будівлям та спорудам 57018 грн., разом по будинковолодінню: площею 65,7 кв.м. вартістю 141444 грн., відступ від ідеальних часток по площі житлового будинку на 0,68 кв.м менше; відступ від ідеальних часток по вартості будинковолодіння на 4838 грн. менше.

Крім того позивача зобов'язано за власні кошти виконати переобладнання у виділеній їй частині будинку: між приміщеннями 1-4 (площею 13,8 кв.м.) та 2-4 (площею 8.1 кв.м.) влаштувати дверний проріз; між приміщеннями 2-3 (площею 9,6 кв.м.) та 2-4 ( площею 8,1 кв.м.) закласти дверний проріз.

Ухвалою суду від 08 травня 2014 року у вказаному рішенні виправлено технічну описку. Рішення набрало законної сили 13 листопада 2013 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 червня 2007 року відповідачці ОСОБА_1 належить 1/4 частина вказаного житлового будинку.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 травня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель відмовлено. Вказане рішення суду набрало законної сили 09 червня 2014 року.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з відповідачкою ОСОБА_1 в належній їй частині житлового будинку зареєстрований і проживає ОСОБА_3

10 січня 2014 року позивачкою на адресу відповідачів направлено лист про наміри розпочати переобладнання житлового будинку відповідно до судового рішення, однак спільної згоди з приводу використання сумісного майна сторони не дійшли. Відповідачка чинить перешкоди позивачці у користуванні спірним будинком та надвірними будівлями.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч. 1 та 2 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідачі чинять позивачці перешкоди в доступі до приміщень 2-3 та 2-4 житлового будинку. Крім того, 3/4 частини сараю під літерою «Б», що належить позивачці, зайнято майном відповідачів.

Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що порушено право позивачки, яке підлягає захистові, а пред'явлений позов задоволенню.

Колегія суддів, з огляду на зазначене, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини та дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги, в якій ставиться питання про ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, колегія суддів вважає, що рішення суду є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 02 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: