Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

з участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду від 16 грудня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Факторингова компанія „Вектор плюс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

27 грудня 2013 року ТОВ „Факторингова компанія „Вектор плюс" звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 1 681 781, 23 грн. кредитної заборгованості.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду від 16 грудня 2014 року позов задоволено.

В поданій апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилався на те, що долучений до матеріалів справи витяг з реєстру заборгованостей боржників 1-Б від 28 листопада 2012 року є неналежним доказом у справі, оскільки не містить всієї інформації щодо предмета доказування. Зокрема, такий витяг завірений лише ОСОБА_3 без зазначення посади підписанта, що не відповідає вимогам до оформлення документів, закріплених ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17 квітня 2003 року.

Крім того, відповідач останній платіж на виконання своїх боргових зобов'язань за кредитним договором № 1703/0608/45-021 від 26 червня 2008 року здійснив у грудні 2008 року. У зв'язку з цим суд першої інстанції безпідставно не задовольнив його клопотання про застосування строків позовної давності.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 26 червня 2008 року між ВАТ „Сведбанк" і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 1703/0608/45-021, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав у банку кредит у розмірі 120 000 доларів США під 11,90 % річних строком до 26 червня 2038 року (а. с. 5-9).

Укладений із банком кредитний договір відповідач ОСОБА_1 в судовому порядку не оспорив, у зв'язку з чим він відповідно до правил ст. 204 ЦК України є правомірним.

У порушення вимог ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України відповідач узяті на себе зобов'язання за кредитним договором порушив і станом на 28 листопада 2012 року допустив заборгованість перед банком на загальну суму 210 406, 76 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає 1 681 781, 23 грн., з яких: 119 818, 87 доларів США або 957 712, 23 грн. - заборгованість за кредитом, 47 250, 57 доларів США або 377 673, 81 грн. - заборгованість за відсотками, 43 337, 32 доларів США або 346 395, 20 грн. - пеня. Цим спростовуються доводи апелянта про те, що витяг з реєстру заборгованостей боржників 1-Б від 28 листопада 2012 року є неналежним доказом у справі (а. с. 19).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно з ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Судом установлено, що 28 листопада 2012 року ПАТ „Сведбанк" як правонаступник ВАТ „Сведбанк" уклало з ТОВ „Факторингова компанія „Вектор плюс" договір факторингу № 15, на підставі якого позивач отримав право вимоги заборгованості за кредитним договором № 1703/0608/45-021 від 26 червня 2008 року, що був укладений між ПАТ „Сведбанк" і ОСОБА_1 (а. с. 5-11, 14, 97-105).

На а. с. 14 і 21 містяться копії повідомлення банку та досудової вимоги ТОВ „Факторингова компанія „Вектор плюс" до відповідача, в яких ідеться про заміну кредитора.

Частиною 2 ст. 517 ЦК України встановлено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Однак закон не пов'язує це право боржника з невиконанням боргових зобов'язань взагалі, в тому числі і попередньому кредиторові.

Так, згідно зі ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред'явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов'язок до пред'явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Проте у матеріалах справи відсутні докази належного виконання боргових зобов'язань відповідачем за кредитним договором № 1703/0608/45-021 від 26 червня 2008 року як первісному, так і теперішньому кредитору.

Кредитні зобов'язання ОСОБА_1 у порушення вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України не виконані до цього часу.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В матеріалах справи є копії кредитного договору № 1703/0608/45-021 від 26 червня 2008 року та договору факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, які відповідно до ст. 204 ЦК України є дійсними, а також інших документів, які безспірно підтверджують перехід усіх прав вимоги за згаданим кредитним договором від ПАТ „Сведбанк" як правонаступника ВАТ „Сведбанк"ПАТ до позивача у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60, ч. 1 ст. 179 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належність доказу полягає безпосередньо у наявності інформації щодо предмета доказування, а не у наявності повноважень в особи щодо посвідчення копії доказу тощо.

Таким чином, доказів, які б спростовували чи ставили під сумнів право позивача на звернення в суд із даним позовом до відповідача, у справі немає.

Оскільки відповідач подав заяву про застосування до вимог позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором позовної давності, апеляційний суд намагався отримати від сторін докази із цього приводу, для чого зобов'язав обидві сторони надати графік погашення кредиту, розрахунок кредитної заборгованості починаючи з дня укладення кредитного договору і до дня укладення договору факторингу тощо.

Проте ані відповідач, який подав суду заяву про застосування позовної давності, ані позивач у справі доказів із вказаного приводу місцевому та апеляційному суду не надали, що позбавило колегію суддів можливості перевірити всі доводи відповідача про дотримання позивачем строків позовної давності. Тому виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, колегія суддів переглядає дану справу в апеляційному порядку лише у межах поданих сторонами доказів.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що договір факторингу № 15 між ПАТ „Сведбанк" як правонаступником ВАТ „Сведбанк" і ТОВ „Факторингова компанія „Вектор плюс" був укладений 28 листопада 2012 року, що свідчить про те, що саме в цей день позивачу у даній справі достовірно стало відомо про те, що до складу загальної кредитної заборгованості відповідача входить 43 337, 32 доларів США або 346 395, 20 грн. пені (а. с. 15-19).

Проте в суд із позовом до відповідача про стягнення цієї пені ТОВ „Факторингова компанія „Вектор плюс" звернулося лише 27 грудня 2013 року, тобто вже після збігу річного строку позовної давності, що встановлений законом до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Поважних причин його недотримання позивач не навів.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тому зважаючи на викладене, рішення місцевого суду не у повній мірі відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає частковому скасуванню.

В решті рішення суду першої інстанції ґрунтується на законі і підстав для його скасування апеляційний суд, виходячи з доводів апеляційної скарги та поданих у справі доказів, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 258, 267 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дубенського міськрайонного суду від 16 грудня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ „Факторингова компанія „Вектор плюс" 43 337, 32 доларів США або 346 395, 20 грн. пені скасувати.

ТОВ „Факторингова компанія „Вектор плюс" у задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення 43 337, 32 доларів США або 346 395, 20 грн. пені відмовити. У зв'язку з цим загальний розмір стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ „Факторингова компанія „Вектор плюс" зменшити з 1 681 781, 23 до 1 335 386 (одного мільйона трьохсот тридцяти п'яти тисяч трьохсот вісімдесяти шести) грн. 03 коп.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Достягнути з ОСОБА_1 на користь держави 213 (двісті тринадцять) грн. судового збору.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: