Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/5455/13-ц Головуючий у 1-й інст. Анциборенко Н. М.
Категорія 47 Доповідач Заполовський В. Й.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Заполовського В.Й.,

суддів: Галацевич О.М., Забродського М.І.,

за участю секретаря судового засідання Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Житомирської міської ради, ОСОБА_2 про скасування рішення та визнання недійсним державного акта про право власності на землю, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду даним позовом. Просив визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради № 173 від 26.03.1998 року; визнати недійсним виданий ОСОБА_2 державний акт серії ІІ-ЖТ №044694 про право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 та поновити пропущений строк звернення до суду.

В обґрунтування позову зазначав, що 18 грудня 1989 року відповідно до договору купівлі-продажу він придбав у приватну власність частину будинку по АДРЕСА_2. Вказаний будинок разом допоміжними будівлями та спорудами розташований на земельній ділянці розміром 0,0134 га. 31 грудня 2004 року йому було видано державний акт про право власності на вказану земельну ділянку.

Відповідач ОСОБА_2 - власник суміжної земельної ділянки неодноразово пред'являв до нього усні претензії на його частину земельної ділянки, де розміщено сарай, який межує з земельною ділянкою останнього.

Під час судового розгляду іншої справи йому стало відомо, що його та ОСОБА_2 державні акти на право власності на належні їм земельні ділянки суперечили один одному щодо довжини зовнішньої межі земельної ділянки на 0,98 м.

Оскільки державний акт на ім'я ОСОБА_4, який мешкає по АДРЕСА_1, було видано 05.05.1994 року, а державний акт на ім'я ОСОБА_2 - 20.04.1998 року, то при приватизації вказаної земельної ділянки іншими співвласниками, серед яких і ОСОБА_2, необхідно було виходити саме з встановлених у 1994 році зовнішніх меж земельної ділянки.

Враховуючи, що державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 порушує його право на земельну ділянку, оскільки за його державним актом межа між їхніми ділянками зміщена в сторону його ділянки, то вважає, що даний державний акт має бути визнаний недійсним, а рішення виконкому Житомирської міської ради від 26.03.1998 року № 173, на підставі якого він був виданий є протиправним та підлягає скасуванню.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, яким задовольнити позов.

Зокрема зазначає, що судом зроблено неправильний висновок про сплив строку позовної давності по причині неправильного визначення початку перебігу вказаного строку.

Крім того, суд не прийняв до уваги того, що невідповідність державного акта на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 раніше закріпленій межі між їх земельними ділянками свідчить про його незаконність та про незаконність рішення виконкому Житомирської міської ради від 26.03.1998 року № 173, на підставі якого він був виданий.

Також вказує, що державний акт про право власності на землю на ім'я позивача ніким не скасовано і не оскаржено.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах визначених ст. 303 ЦПК України колегія суддів визнає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як встановив суд першої інстанції, відповідачеві ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №173 від 26.03.1998 року, що оскаржується у даній справі, видано державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва жилого будинку і господарських будівель площею 0,0182 га, яка розташована по по АДРЕСА_1. Державний акт серії ІІ-ЖТ №044694 зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №3631 (а.с.33).

Позивачу ОСОБА_1 31.12.2004 року на підставі рішення Житомирської міської ради №417 від 29.09.2004 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва жилого будинку і господарських будівель площею 0,0134 га, яка розташована по АДРЕСА_2. Державний акт серії ЖТ №122687 зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №24 (а.с.35).

Також суд встановив, що належні позивачу та відповідачу земельні ділянки є суміжними, а між вказаними особами існують спірні правовідносини з приводу межі належних їм земельних ділянок і розташування на ній сараю позивача, для вирішення яких позивач у 2007 році звертався до компетентних органів, а починаючи з 2008 року до суду.

Вказане підтверджено матеріалами справи. Зокрема, повідомленням КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" №95-А-6624 від 20.04.2007 року; договором купівлі-продажу від 18.12.1989 року №3-4811; свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 15.04.2009 року на ім'я ОСОБА_1; рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12.12.2011 року та ухвалою цього ж суду від 05.07.2012 року; повідомленням Управління регулювання земельних відносин Житомирської міської ради за №302/17 від 22.05.2007 року (а.с. 36, 37, 38, 40-41, 188, 189).

Встановивши, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 тривалий час існують спірні правовідносини з приводу межі суміжних земельних ділянок і розташування на ній сараю позивача, для вирішення яких позивач у 2007 році звертався до компетентних органів, а починаючи з 2008 року до суду, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що це є початком перебігу строку позовної давності, а відтак зробив правильний висновок про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду (з яким позивач звернувся 17.06.2013 року), а також про відсутність підстав для поновлення цього строку.

Пропущення строку позовної давності фактично визнається самим позивачем у позовній заяві, де останній просив поновити зазначений строк.

Оскільки стороною відповідачів було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, то суд першої інстанції відповідно до ст.ст. 256, 257, 267 ЦК України у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №173 від 26.03.1998 року та визнання недійсним виданого ОСОБА_2 державного акту серії ІІ-ЖТ №044694 про право власності на земельну ділянку відмовив.

Доводи сторони позивача викладені в апеляційній скарзі про те, що судом неправильно визначено початок перебігу строку позовної давності є безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та встановлених судом обставинах.

Інші доводи апеляційної скарги на правильність висновку суду не впливають.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та такими, що не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Судді: