22-ц/775/178/2015(м)
Головуючий в 1 інстанції Трегубенко С.В.
Категорія 47 Доповідач Супрун М.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Супрун М.Ю

суддів Мироненко І.П., Осипчук О.В.

при секретарі Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Володарської селищної ради, треті особи: Держземагенство у Володарському районі Донецької області, Реєстраційна служба Володарського районного управління юстиції про визнання недійсними державних актів, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 23 грудня 2014 року

в с т а н о в и в:

Рішенням Першотравневого районного суду Донецької області від 23 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні вищезазначеного позову ОСОБА_1

Посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, позивачка в апеляційній скарзі просила рішення суду скасувати, ухвалите нове, яким задовольнити її позов в повному обсязі. При цьому зазначила, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам по справі. Зокрема послалась на те, що судом не враховані висновки експертизи, проведеної у справі, з яких вбачаться, що фактичні розміри земельної ділянки, якими користується відповідачка не відповідають розмірам, визначеним в державних актах, крім того, ОСОБА_2 використовує частину землі, яка була виділена їй та входила до плану приватизації.

Позивачка та її представник - адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду підтримали апеляційну скаргу, просили рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов.

Відповідачка ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила її відхилити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Представник Держземагенства у Володарському районі Донецької області направив до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та представника позивачки, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі - продажу від 24 лютого 2005 року, укладеного між ОСОБА_4, з однієї сторони, та ОСОБА_5 і ОСОБА_2, з іншої сторони, останніми в рівних долях було придбане домоволодіння АДРЕСА_1, що розташоване на земельній ділянці належній Володарській селищній раді ( т. 1 а.с. 230).

На підставі рішення Володарської селищної ради №1У/22-319 від 29 березня 2005 року зі змінами, внесеними рішенням Володарської селищної ради № У/48-564 від 29 жовтня 2009 року, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо передачі земельної ділянки у спільну сумісну власність, загальною площею 0,1823 га із земель житлової громадської забудови, з них: 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,0323 га для ведення особистого селянського господарства в АДРЕСА_1 ( т. 1а.с226, 228).

Рішенням Володарської селищної ради № У/56 -651 від 11 червня 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 передано у спільну сумісну власність земельні ділянки в АДРЕСА_1 площами 0,15 га для обслуговування вказаного жилого будинку та господарських споруд та 0,0324 га для ведення особистого сільського господарства (т. 1 а.с. 72).

11 листопада 2010 року на підставі зазначеного рішення селищної ради ОСОБА_2 та ОСОБА_5 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,1500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та площею 0,0324 га для ведення особистого сільського господарства (а.с.т.1 а.с. 68-70 ), які було зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі (а.с.т. 1 67-70, 130-133).

З акту від 15 листопада 2010 року, складеного ПП «Екогеоцентр» вбачається, що виконане встановлення та закріплення в натурі меж земельних ділянок, розташованих в АДРЕСА_1, наданих у власність ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на підставі рішення Володарської селищної ради №V/56-651 від 11 червня 2010 року для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та для ведення особистого сільського господарства відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки ЯИ № 57696 та ЯИ 4547697 (т. 1 а.с.71).

Також судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 13 грудня 2007 року, виданого Володарською селищною радою, позивачка є власником житлового будинку АДРЕСА_2 (т. 1 а.с.32).

Згідно рішення Володарської селищної ради № У/20- 264 від 21 грудня 2007 року ОСОБА_1 передано у власність для обслуговування жилого будинку та господарських будівель та споруд земельну ділянку площею 0,12 га, що розташована за адресою вищезазначеного житлового будинку (т. 1 а.с. 40, 60), державний акт на зазначену земельну ділянку не отримано.

Відповідно до рішення виконкому Володарської селищної ради №У/25 -311 від 22 квітня 2008 року, ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо передачі земельної ділянки у власність в АДРЕСА_2, загальною площею 0,1932 га із земель житлової та громадської забудови площами 0,15 га для обслуговування жилого будинку та господарських споруд та 0,0432 га для ведення особистого селянського господарства ( т. 1 а.с.22).

Зазначені земельні ділянки у власність ОСОБА_1 не передані, державні акти позивачкою не отримані.

ОСОБА_1 в позові просила визнати недійсними державні акти на землю, видані 11 листопада 2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з тих підстав, що останні приватизували частину земельної ділянки, яка була виділена їй та входила до плану приватизації. Крім того, посилалась на те, що розмір земельного ділянки, яка була приватизована ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був встановлений рішенням Володарського районного суду Донецької області від 27 квітня 2009 року, яке було скасоване апеляційної інстанцію 22 травня 2012 року. Також позивачка просила визнати за нею право користування земельною ділянкою в межах, площах, визначених ПП «Екогеоцентр» від 22 квітня 2008 року.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Зазначені висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Згідно зі ст. 13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Частиною 1 статті 81 ЗК України визначено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Частинами 1, 2 статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Згідно зі ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

При цьому вимога про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку є похідною й залежить від законності рішення органу, на підставі якого його видано.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 04 червня 2014 року у справі № 6-46цс14, відповідно до ст. 126 (в редакції, чинній до 05 березня 2009 року), ст. ст. 152, 155 ЗК України, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності, й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод.

Встановлено, що рішення Володарської селищної ради, на підставі якого ОСОБА_5 та ОСОБА_2 видані державні акті, які позивачка просила визнати недійсними, останньою не оспорювалось. Крім того, підстав вважати, що ці державні акти були видані з порушенням вимог закону, усупереч рішенню ради немає.

Доводи позивачки про те, що фактичні розміри земельної ділянки, якими користується відповідачка не відповідають розмірам, зазначеним в державних актах, а також що ОСОБА_2 використовує частину землі, яка була виділена їй та входила до плану приватизації, не є підставами для визнання державних актів недійсними.

З урахуванням наведеного, є обґрунтованою відмова суду першої інстанції в задоволенні позову в визнанні державних актів, виданих 11 листопада 2010 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2, недійсними.

Також правильний висновок суду про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою, оскільки порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування передбачений ст. 123 ЗК України. Згідно ч.ч. 1, 14 ст. 123 ЗК України, надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.

Отже, вказані норми передбачають оскарження рішень, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади до суду, який має надати правову оцінку їх відповідності вимогам закону, але не наділений повноваженнями щодо вирішення питань, віднесених до компетенції вказаних органів.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст. ст. 307,308,313-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Першотравневого районного суду Донецької області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: