Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 433/1615/15-ц
Провадження № 22ц/782/695/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 грудня 2015 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів - Авалян Н.М., Борисова Є.А.,

за участю секретаря судового засідання Ткаченко Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 22 вересня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька та дозволу на оформлення документів для тимчасового виїзду за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька до досягнення нею повноліття,

в с т а н о в и л а:

В липні 2015 року позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом, після уточнення якого, остаточно просила надати їй дозвіл на виїзд до зони АТО неповнолітньої дитині - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька в період з вересня 2015 року по 28 вересня 2016 року.

В обґрунтування позову зазначила, що вона та відповідач є батьками неповнолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. 02.11.2011 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано і вони з цього часу мешкають окремо. Крім того відповідач згідно з ухвалою Жовтневого районного суду міста Луганська від 02.11.2011 року про затвердження мирової угоди зобовязаний сплачувати на її користь для утримання неповнолітньої доньки аліменти. Через проведення у місті Луганську антитерористичної операції, вона на початку АТО разом із донькою переїхала проживати до міста Харкова, а її колишній чоловік, відповідач у справі, залишився проживати у місті Луганську і з цього часу звязок між ними перервався, останній з ними не спілкується, аліменти не сплачує. Позивач разом із донькою змушена повертатися періодично до своєї домівки у місто Луганськ з метою відвідування родичів, які за станом здоровя не можуть залишити зону АТО, а також за теплим одягом для себе та для дитини, а також іншими побутовими речами. Залишати доньку саму в м. Харкові вона не може. Для того щоб вїхати на територію АТО дітям, які не досягли 16- річного віку, необхідна нотаріально посвідчена згода батьків, яку в силу викладеного неможливо отримати від відповідача, у звязку з чим просила задовольнити позов.

Оскаржуваним рішенням суд в задоволенні позовних вимог відмовив.

В апеляційній скарзі позивач не згодна з рішенням суду першої інстанції, вважає його таким, що не відповідає вимогам закону, рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Сторони в судове засідання не зявилися, ухвалою суду було призначення проведення відео конференції з приводу надання пояснень, однак позивач надала заяву про неможливість явки до суду для її проведення, відносно відповідача судом виконані дії відповідно до ст.74 ЦПК України щодо повідомлення останнього про час та місце розгляду справи, у звязку з чим судова колегія вважає за можливим відповідно до ст.169 ЦПК України розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія приходить до наступного.

Згідно ч. 1, ч. 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судова колегія вважає, що у даному випадку вказані вимоги закону судом першої інстанції виконано.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності тих обставин, на які посилається позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, а саме, що в даний час неповнолітня донька ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 дійсно проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні, що вони проживають разом саме у місті Харкові, а також що у місті Луганську в них є житло, яке вони вимушені були покинути у звязку із проведенням АТО і куди їм необхідно повертатися періодично за одягом та побутовими речами, що, крім того, у місті Луганську є родичі, які за станом здоровя самостійно не можуть покинути зону АТО, а тому суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог.

Судова колегія погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.ст. 10,11, 60 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 02.11.2011 року, є батьками неповнолітньої ОСОБА_4, 28 09.2000 року народження, відповідач зобовязаний сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 28.09.2000 року у розмірі 500 гривень щомісячно із подальшою індексацією, про що свідчать такі документи як: копія рішення Жовтневого районного суду міста Луганська від 02.11.2011 року про розірвання шлюбу, копія свідоцтва про народження, ухвала Жовтневого районного суду міста Луганська від 02.11.2015 року про затвердження мирової угоди.

Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно статті 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положеньст.151 СК України, вправі обирати самі.

Згідно вимог ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Ст. 154 СК України, надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Відповідно до Конвенції «Про права дитини», батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. №57 (57-95гі) - «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16 -річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.22 ч.І «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18- річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі предявлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16- річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до п.5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів ( товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей», затвердженого Наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ ( керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей» № 415 ог. від 12.06.2015 року, вїзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57.

Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Але, як вбачається з матеріалів справи, позивач фактично просила на майбутнє дозволити виїзд неповнолітньої дитини без згоди і супроводу батька до досягнення нею шістнадцяти років, але чинним законодавством України не передбачено захист права особи, яке можливо буде порушено у майбутньому.

За таких обставин дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон на майбутнє, з урахуванням припущення позивача, що батько не надасть своєї згоди на виїзд в майбутньому, чинним законодавством України взагалі не передбачено.

Долучений до апеляційної скарги витяг щодо права власності на домоволодіння в м.Луганську, не підтверджує обставин, які були зазначені в позовній заяві стосовно того, що дитина дійсно проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні, а також, що позивачу саме з дитиною необхідно повертатися періодично (тобто неодноразово відвідувати територію, непідконтрольну Українській владі) за одягом та побутовими речами, що, крім того, у місті Луганську є родичі, які за станом здоровя самостійно не можуть покинути зону АТО.

Таких доказів надано не було ані в суді першої інстанції, ані в апеляційній інстанції.

Враховуючи наведені вище обставини, а також приписи нормативних актів, які регулюють питання щодо надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, з урахування конкретних обставин справи, інтересів дитини, а також позовних вимог, у суду першої інстанції не було підстав для задоволення позову, у звязку з чим доводи апеляційної не впливають на правильність прийнятого рішення.

Разом з тим, позивач не позбавлена права звернутися до суду з відповідним позовом, зазначивши конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування на неконтрольованій Українською владою території.

Отже, виходячи зі змісту апеляційної скарги та наведених у ній доводів, є підстави вважати, що ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обємі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 22 вересня 2015 рокузалишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий суддя Ю.В. Єрмаков

Судді: Н.М.Авалян

ОСОБА_5