Провадження № 2-1230/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 березня 2015 року Солом`янський районний суд м. Києва

в складі : головуючого - судді - Лазаренко В.В.

при секретарях - Подобєді О.В., Пономарьові М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (ОСОБА_4), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю, -

В С Т А Н О В И В :

24.09.2015 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачів в якому, з урахуванням заяви про змін предмету позову від 05.12.2014, просить визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 54,80 кв.м, жилою площею 29,20 кв.м, усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме: зобов'язати ОСОБА_2 не чинити у будь-який спосіб співвласнику ОСОБА_1, перешкод у користуванні належної йому н а праві власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, шляхом надання ОСОБА_1 можливості щоденного безперешкодного доступу до всіх приміщень даної квартири та надання ключів від всіх замків на вхідних дверях вказаної квартири; вселити ОСОБА_1 в спірну квартиру; встановити наступний порядок користування зазначеною квартирою, без змін часток у праві власності: виділити в користування ОСОБА_1 одну ізольовану кімнату меншою жилою площею, а ОСОБА_2 - іншу ізольовану кімнату з балконом більшою жилою площею, кухню, коридор, вбиральню та ванну кімнату залишити у спільному користуванні.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач ОСОБА_1 посилається на те, що йому на праві власності належить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1. Інші 2/3 частини спірної квартири належать відповідачеві ОСОБА_2.

Спірна квартира складається з двох ізольованих житлових кімнат, загальною житловою площею 29,20 кв.м, та підсобних приміщень:кухні, ванної кімнати, туалету, коридору.

У даній квартирі одноособово проживає ОСОБА_2, який також і самостійно користується даної квартирою.

Позивач посилається на те, що відповідач не дає йому змоги ні користуватися, ні розпорядитися своєю частиною власності, зокрема: не надає можливості проживати в спірній квартирі під час приїзду позивача до м. Києва, не дає ключі від вхідних дверей спірної квартири, уникає зустрічей, не впускає його до квартири, чим порушує права і законні інтереси позивача як співвласника.

Виходячи з наведеного позивач просить поновити його права власника спірної квартири і задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

11.11.2014 відповідач ОСОБА_2 подав суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину спірної квартири за набувальною давністю, яка була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом ухвалою суду від 05.12.2014, постановленою судом не виходячи до нарадчої кімнати.

Обгрунтовуючи вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_1 протягом останніх 12 років 4 місяців, тобто з часу укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, не користується своєю 1/3 часткою квартири АДРЕСА_1.

Весь цей час спірною квартирою, зокрема і 1/3 частиною квартири, належної ОСОБА_1, безперервно та відкрито користується він, ОСОБА_2, несе тягар утримання цього майна, сплачує комунальні послуги.

ОСОБА_1 весь цей час проживає у Німеччині, є громадянином цієї країни, має своє власне житло та постійну роботу. З часу придбання спірного нерухомого майна, ОСОБА_1 не намагався заселитися до спірної квартири та проживати в ній. Документи на спірну квартиру, в тому числі і на частку належну позивачеві, знаходяться у нього, і позивач не ставив питання про надання йому цих документів.

З огляду на викладене ОСОБА_2 просить визнати за ним право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку набувальної давності після ОСОБА_1.

Позивач ОСОБА_1, який приймав участь в розгляді даної справи з участю перекладача ОСОБА_8, та його представник ОСОБА_9 в судовому засіданні підтримали позовні вимоги первісного позову і просили їх задовольнити. Вимоги зустрічної позовної заяви не визнали і просили відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_1 ніколи не відмовлявся від належної йому 1/3 частки спірної квартири. Відповідач не є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки з 2002 року, моменту набуття права на свою частину спірної квартири, відповідач достеменно знав, що інша частина спірної квартири належить ОСОБА_1, натомість відповідач перешкоджав позивачеві користуватися своїм майном, що і змусило позивача звернутися до суду з первісним позовом, який розглядається в цьому провадженні.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_10 у судовому засіданні первісний позов не визнали, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Підтримали вимоги зустрічної позовної заяви. Просили задовольнити зустрічний позов і відмовити в задоволенні первісного позову.

Відповідач ОСОБА_3 (ОСОБА_4) в судове засідання не з`явилася. Про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. За таких обставин, а також враховуючи, що рішення у справі не зачіпає її права та охоронювані законом інтереси, суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутності.

3-ті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві - не направили до суду своїх представників. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності їх представників.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову має бути відмовлено в повному обсязі, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 належить сторонам на праві спільної часткової власності в наступних частках.

Позивачеві ОСОБА_1 належить 1/3 частина спірної квартири відповідно до договору купівлі-продажу від 23.05.202 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого у реєстрі за №1649 (а.с.79).

Відповідачеві ОСОБА_2 належить 2/3 частини зазначеної квартири, з яких: 1/3 частина квартири належить йому відповідно до договору купівлі-продажу від 23.05.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого у реєстрі за № 1649, та 1/3 частина спірної квартири належить на підставі договору дарування 1/3 частини квартира АДРЕСА_1 від 23.05.2006 року, відповідно до якого ОСОБА_4 (ОСОБА_3) подарувала належну їй 1/3 частину спірної квартири ОСОБА_2 (а.с. 80).

Як вбачається з реєстраційного напису на паравовстановлювальному документі - договорі купівлі-продажу від 23.05.2002 року, право власності ОСОБА_1 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 було зареєстровано у встановленому законом порядку 27.05.2002 ( а.с. 79, зворот).

ОСОБА_1 посилається на те, що його права та законні інтереси, як співвласника спірної квартири, порушуються іншим співвласником, а саме: право власності - не визнається з причини ненадання оригіналу (дублікату) правовстановлюючого документу (договору купівлі-продажу), тому, на його погляд, підлягають задоволенню його позовні вимоги про визнання за ним права власності на частину квартири.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права й позов про визнання права власності у разі втрати документа, що засвідчує право власності особи на річ, подається за відсутності можливості одержати у відповідних органах дублікат правовстановлюючого документа.

Разом з тим, ОСОБА_1 не надав суду докази на підтвердження того, що у нього відсутня можливість отримати дублікат правовстановлюючого документу. Суд вважає, що така можливість не втрачена, оскільки, як свідчать матеріали справи, договір купівлі-продажу спірної квартири посвідчено приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_5, та зареєстровано у реєстрі 23.05.2002 за № 1649. При цьому позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що йому відмовлено у видачі дублікату правовстановлюючого документу на спірну квартиру.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що права позивача щодо його права власності на 1/3 частину співної квартири не порушені, тому в цій частині позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Разом з цим, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 в іншій частині.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 382 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати своє помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивач є власником 1/3 частин квартири АДРЕСА_1, його право користування частиною спірної квартири порушується з боку відповідача, суд дійшов висновку про те, що порушене право позивача на користування належним йому майном, зокрема 1/3 частиною спірної квартири підлягає захисту шляхом вселення позивача в спірну квартиру та зобов'язання відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні нею шляхом надання ключів від усіх замків вхідних дверей та надання ОСОБА_1 можливості щоденного безперешкодного доступу до всіх приміщень даної квартири.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 р. квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Як зазначено вище позивачеві належить 1/3 частина спірної квартири, а відповідачеві 2/3 її частини.

З копії технічного паспорту на спірну квартиру вбачається, що квартира АДРЕСА_1 є ізольованою, двокімнатною, має кухню з балконом, ванну кімнату, туалет та коридор. Розмір житлових кімнат складає 16,3 кв.м та 12,9 кв.м. з прилеглим до неї балконом.

Враховуючи обставини наведені вище, суд дійшов до висновку про те, що вимоги ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням підлягають задоволенню, оскільки сторони є співвласниками спірної квартири, квартира є неподільною річчю, між сторонами існує спір щодо користування спірною квартирою, житлові кімнати в спірній квартирі є ізольованими, що дає можливість встановити конкретний порядок користування спірним житлом. Враховуючи, що частка позивача у праві спільної часткової власності становить 1/3 частину, розмір житлової площі, яка відповідає частці позивача у праві спільної часткової власності, становить 9,7 кв.м = 29,20 : 3, суд вважає за можливе виділити у користування позивача житлову кімнату меншою площею 12,9 кв.м з балконом, що примикає до неї, яка більш наближена до розміру його частки у справі спільної часткової власності, а відповідачеві виділити житлову кімнату більшою площею 16,3 кв.м. При цьому, суд вважає за необхідне залишити в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 місця загального користування: кухню з лоджією, що примикає до неї, ванну кімнату, туалет, коридор.

Суд критично оцінює доводи відповідача та його представника про те, що в разі задоволення вимог позивача будуть порушені права відповідача та його малолітнього сина ОСОБА_11, 2010 р.н., який зареєстрований та проживає разом з батьком в спірній квартирі, оскільки відповідач та його малолітній син не позбавлені можливості користуватися кімнатою розміром 16,3 кв.м, яка виділена в користування ОСОБА_2, є більшою за розміром в спірній квартирі, та всіма нежитловими приміщеннями спірної квартири.

До того ж, відмова в задоволенні позову в частині вселення позивача в спірну квартиру та визначення порядку користування належним йому майном призведе до порушення прав позивача, який є власником 1/3 частини спірної квартири, і як власник має право користуватися спірною квартирою для особистого проживання і проживання членів своєї сім`ї, а також має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/3 частину квартири, належну позивачеві, за набувальною давністю має бути відмовлено з наступних підстав.

Вимоги зустрічної позовної заяви відповідач мотивує тим, що 1/3 частина спірної квартири з 2002 року належить на праві власності позивачеві. Разом з цим, позивач більше 12 років спірним майно не цікавиться не несе витрати по його утриманню. Разом з цим, він -відповідач добросовісно заволодів цим нерухомим майном, а саме 1/3 частиною квартири АДРЕСА_1 і продовжує відкрито, безперервно ним володіти на протязі більш ніж 12-ти років, просив суд визнати за ним право власності на зазначене майно за набувальною давністю.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

За змістом ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях.

Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Частиною 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Цивільний кодекс України набрав чинності 1 січня 2004 року, у зв'язку з чим стаття 344 цього Кодексу може застосовуватися до правовідносин, які виникли після 1 січня 2001 року.

Для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи.

Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна.

Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Позивач посилається на те, що він більше 12 років безперервно, відкрито володіє часткою, належною позивачеві ОСОБА_1.

Свідки ОСОБА_12, ОСОБА_13 показали в судовому засіданні, що відповідач ОСОБА_2 більше 10 років проживає в спірній квартирі, несе витрати по її утриманню, сплату комунальних послуг. Позивач ОСОБА_1 в спірній квартирі більше 10 років не проживає і ніколи там не проживав.

Разом з цим, допитаний в судовому засіданні ОСОБА_1 показав суду, що він ніколи не відмовлявся від права власності на 1/3 частину спірної квартири. Коли приїздив до м. Києва намагався потрапити в спірну квартиру, вирішити з відповідачем спір щодо користування спірним майном в позасудовому порядку. Разом з цим, відповідач ОСОБА_2, достеменно знаючи про те, що ОСОБА_1 є повноправним іншим співвласником спірної квартири, перешкоджав йому користуватися своїм майном, що і змусило позивача звернутися до суду з позовом, який розглядається в цьому провадженні.

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки ОСОБА_2 з моменту набуття права власності на свою частину спірної квартири, тобто з 2002 року, достеменно відомо, що він неправомірно володіє чужим майном. Зазначеними вище доказами встановлено, що відповідач перешкоджав позивачеві користуватися спірним майном, що і змусило позивача звернутися до суду з позовом за захистом порушеного права користування спірним майном. Виходячи з наведеного ОСОБА_2 не можна вважати таким, що добросовісно заволодів чужим майном, а тому зустрічний позов задоволенню не підлягає.

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК).

Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема належать: витрати на правову допомогу витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

Встановлено, що за подання первісного позову позивачем сплачено судовий збір в розмірі 2`230,80 грн., зокрема: 243,60 грн. за вимоги немайнового характеру і 1`987,20 грн. за вимоги майнового характеру.

Таким чином, зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині вимог немайнового характеру з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору.

Встановлено, що представництво інтересів позивача в суді здійснював адвокат ОСОБА_9 на підставі договору від 26.11.2013. За послуги адвоката позивачем сплачено 8`280,0 грн..

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

За змістом вказаної статті компенсації підлягають витрати за: 1) правову допомогу у судовому засіданні, 2) правову допомогу під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням 3) правову допомогу під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Даний перелік є вичерпним.

Згідно розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу адвокатом надані наступні послуги: попередні консультації, отримання копій документів, направлення адвокатських запитів, підготовка позову, участь у перемовинах з іншими співвласниками квартири, участь у виконавчому провадження та участь у судових засіданнях.

З урахуванням положень ст. 1 Закону № 4191-VI, компенсації підлягаю лише витрати за надання правової допомоги за участь у судових засіданнях в розмірі 2`354,80 грн. з розрахунку загального часу - 4 год. 50 хв., який адвокат приймав участь в судових засіданнях, а саме: 03.12.2014 (12 хв.), 05.12.2014 ( 1 год. 15 хв.), 28.01.2014 ( 2 год. 49 хв.), 10.02.2015 (34 хв.). Розрахунок проведений наступним чином: 1`218,00 грн. х 40% х 4 год. 50 хв. = 2`354,80 грн.

Витрати за надання іншої допомоги адвокатом не підлягають компенсації за рахунок відповідача, з огляду на вимоги Закону № 4191-VI.

Враховуюче викладене вище, керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-60, 79, 88, 208, 209, 213-215 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 344, 358, 382, 386, 391, 392 ЦК України, ст. 150 ЖК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 (ОСОБА_4), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, реєстраційна служба Головного управління юстиції у м. Києві, про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні власністю, вселення та встановлення порядку користування житловим приміщенням - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1.

Визначити конкретний порядок користування жилою площею в квартирі АДРЕСА_1 відповідно до якого: виділити в користування ОСОБА_1 житлову кімнату розміром 12,9 кв.м. з лоджією, що примикає до неї; виділити в користування ОСОБА_2 житлову кімнату розміром 16,3 кв.м..

Залишити в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 місця загального користування: кухню з лоджією, що примикає до неї, ванну кімнату, туалет, коридор.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити у будь-який спосіб ОСОБА_1 перешкод у користуванні належної йому на праві власності 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 шляхом надання ОСОБА_1 ключів від всіх замків на вхідних дверях вказаної квартири та можливості щоденного безперешкодного доступу до житлової кімнати розміром 12,9 кв.м. з лоджією, що примикає до неї, та місць загального користування в зазначеній квартирі, а саме: кухні з лоджією, що примикає до неї, ванної кімнати, туалету, коридору.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в сумі 243, 60 грн., витрати на правову допомогу в сумі 2`354,80 грн., а всього - 2`598, 40 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частину квартири за набувальною давністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: