Провадження № 4-с- 53/15
В справі № 760/2902/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючої - судді - Шереметьєвої Л.А.

при секретарі - Боровик О.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Солом»янського РУЮ у м. Києві , суд,-

В С Т А Н О В И В :

Заявник звернулася до суду зі скаргою і просить визнати неправомірною бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Солом»янського РУЮ у м. Києві при виконанні рішення Солом»янського районного суду м. Києва про стягнення аліментів з ОСОБА_2 та скасувати постанову ВП № 14263806 від 04.12.2014 року про закінчення виконавчого провадження.

Посилається в скарзі на те, що рішенням Солом»янського районного суду м. Києва від 22.07.2000 року з ОСОБА_2 стягнуті аліменти в розмірі ? частини від усіх видів його заробітку з 14.07.2000 року на утримання дитини.

З березня 2003 року боржник аліменти на утримання сина не сплачує і відповідно до довідки-рахунку від 24.01.2014 року сума заборгованості складає 74 131, 38 гр.

05.02.2015 року на її адресу надійшла постанова ВДВС Солом»янського РУЮ у м. Києві від 04.12.2014 року про закінчення виконавчого провадження, не дивлячись на наявність заборгованості за виконавчим документом.

Вважає, що державний виконавець не вживав усіх заходів, передбачених Законом України « Про виконавче провадження»,направлених на примусове виконання рішення суду.

Крім того, частиною 1 ст.20 даного Закону визначено місце проведення виконавчих дій, при цьому право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії, належить стягувачу.

Боржник ОСОБА_2 з моменту прийняття виконавчого документа до виконання і на даний час зареєстрований та проживає в Солом»янському р-ні м. Києва, а тому постанова про закінчення виконавчого провадження є незаконною, а бездіяльність неправомірною.

Виходячи з цього, просить задовольнити скаргу.

Представник заявника в судовому засіданні, обґрунтовуючи скаргу в частині бездіяльності державного виконавця, посилалася на те, що державний виконавець не звернулася до суду з поданням про обмеження його виїзду за кордон, не ініціювала питання про порушення кримінальної справи та звернення стягнення на його майно.

Представник відділу Державної виконавчої служби Солом»янського РУЮ у м. Києві Фартушна Ю.А. в судовому засіданні проти скарги заперечувала.

Посилається на те,що нею були виконані всі передбачена законом дії по виконанню рішення суду.

Постанова по закінчення виконавчого провадження була винесена відповідно до вимог п.10 ч.1 ст.49 Закону «Про виконавче провадження»,а тому просить у задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом встановлено, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22.07.2000 року з ОСОБА_2 стягнуті аліменти на користь заявника в розмірі ? частини від усіх видів його заробітку, але не менше ? частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, який знаходився на виконанні в відділі ДВС Солом»янського РУЮ у м. Києві.

Постановою старшого державного виконавця від 17.08.2009 року було відкрито виконавче провадження за дублікатом виконавчого листа.

Представник заявника в судовому засіданні пояснила, що дублікат був виданий судом у зв»язку з втратою виконавчою службою оригіналу виконавчого листа.

Згідно з довідкою-розрахунком від 24.01.2014 року заборгованість боржника по аліментах становить 74131, 38гр.

Постановою державного виконавця Фартушної Ю.А. від 04.12.2014 року виконавче провадження було закінчено на підставі п.10 ч.1 ст.49 Закону України « Про виконавче провадження» та направлено для виконання за територіальністю до ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві за місцем роботи боржника.

/ а.с. 4 - 7 ; 45 /

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №7 від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» відповідно до статті 383 ЦПК, частини першої статті 12, частини четвертої статті 82 Закону про виконавче провадження право на оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК, мають лише сторони виконавчого провадження, якщо вважають, що порушено їх права чи свободи. При цьому вони набувають процесуального статусу заявника.

На підставі статті 8 Закону про виконавче провадження сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник.

Суди мають ураховувати, що до учасників виконавчого провадження, які мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, належать також представники сторін за законом чи договором, які діють від їх імені.

З доданих до матеріалів справи документів вбачається, що на запит державного виконавця була отримана відповідь від Пенсійного фонду про місце роботи боржника - «Кайрос Керама», що знаходиться по вул. Кіквідзе, 41 літ. А. що в Печерському р-ні м. Києва.

/ а.с. 23 /

Відповідно до ч.1 ст.20 Закону України « Про виконавче провадження» виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця виконання між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії з виконання рішення на території, на яку поширюються їх функції, належить стягувачу.

Судом встановлено і не спростовується сторонами, заявником дана норма закону була реалізована і виконавчий документ після рішення суду був прийнятий до виконання ВДВС Солом»янського РУЮ у м. Києві за місцем реєстрації боржника.

Державний виконавець Фартушна Ю.А. в судовому засіданні пояснила, що боржника тривалий час ніде не працював, періодично вносив грошові суми на сплату аліментів і коли було встановленого його місце роботи виконавчий документ було направлено для виконання за територіальністю.

Згідно з п.10 ч.1 ст.49 Закону України « про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби.

У зв'язку з встановленням місця роботи боржника, та враховуючи, що аліменти за рішенням суду стягуються у частці від заробітку платника аліментів, дії державного виконавця при винесенні постанови про закінчення виконавчого провадження та направлення виконавчого документа до ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві за місцем роботи боржник, відповідали вимогам закону.

Суд вважає, що дії державного виконавця були вчинені в межах наданих йому повноважень та з дотриманням вимог закону, а наявність у боржника реєстрації в Солом»янському р-ні м. Києва в даному випадку значення не має, і це не є порушенням вимог ст.20 Закону, оскільки рішення підлягає виконанню за місцем роботи платника аліментів, а цієї статтею встановлені загальні правила щодо визначення місця виконання рішення.

Виходячи з цього, суд приходить до висновку про відсутність підстав для скасування постанови державного виконавця від 04.12.2014 року про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст.11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч.ч.2 та 10 ст.74 даного Закону у разі наявності заборгованості із сплати аліментів понад три місяці стягнення може бути звернено на майно боржника.

Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню

стягнення на майно боржника.

За наявності заборгованості із сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів.

Державний виконавець Фартушна Ю.А. в судовому засіданні пояснила і даних обставин не спростували заявник та її представник, державним виконавцем були чинені дії, визначені даною нормою закону, та направлені на встановлення майна боржника.

23.05.2011 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, яка була зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон відчуження об»єктів нерухомого майна.

/ а.с.39 - 44 /

За результатами вжитих державних виконавцем під час виконання рішення суду заходів було встановлено, що майна, на яке можна було звернути стягнення на виконання рішення суду, виявлено не було.

Даних обставин заявник та її представник у судовому засіданні також не спростовували.

Крім того, в липні 2013 року державний виконавець звернулася до Солом»янського РУ ГУ МВС України в м. Києві з поданням про порушення кримінальної справи відносно боржника за ч.1 ст.164 КК України.

Постановою від 26.09.2013 року кримінальне провадження було закрито в зв»язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення.

/ а.с. 27 - 29 /

Відповідно до ч. 3 п. 18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Тобто, таке звернення є правом, а не обов»язком державного виконавця.

Державний виконавець у судовому засіданні пояснила, що боржник з»являвся на її виклики, давав пояснення з приводу причин несплати аліментів, обґрунтовуючи це відсутністю роботи.

З точки зору ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу на ухилення від сплати аліментів підлягають доведенню.

З даної норми закону випливає, що таке обмеження може мати місце лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання.

Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність самого факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

В розумінні вимог даного закону ухиленням від виконання зобов»язання, покладеного на боржника рішенням суду, є такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків.

Сам по собі факт невиконання рішення суду не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

З врахуванням цього суд вважає безпідставними посилання представника заявника на відсутність такого звернення до суду з боку відділу ДВС в обґрунтування бездіяльності при виконанні рішення суду.

Суд також вважає, що невиконання державним виконавцем ухвали суду про усунення недоліків подання про надання дозволу на проникнення до житла боржника, що стало причиною його повернення в порядку ст.119 ЦПК України, також не може свідчити про бездіяльність державного виконавця при виконанні рішення суду.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Виходячи з викладеного вище, встановлених у судовому засіданні обставин та наданих сторонами доказів та заперечень на них, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст.ст.11, ч.1 ст.20, п.10 ч.1 ст.49, 50,ч.ч.2,10 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 3,4,ч.ч.2,3 ст.10,11, 383, 385-387 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Солом»янського РУЮ у м. Києві відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання

копії ухвали.

Суддя: