У х в а л а

25 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П.,Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Виконавчого комітету Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, третя особа: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Чаладзе Гія Отарійовича про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно незаконним, визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, Відділ Управління Держземагентства Дніпропетровського району Дніпропетровської області про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 4 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2015 року, позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково, у задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 серпня 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилено, рішення першої та апеляційної інстанції залишено без змін.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 та ОСОБА_5 порушують питання про скасування рішень суду касаційної, апеляційної і першої інстанцій та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 203, 215, 368, 1226, 1268, 1296, 1297 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у побідних правовідносинах.

Для прикладу наявності зазначеної підстави подання заяви про перегляд судових рішень ОСОБА_4 та ОСОБА_5 посилаються на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року, 10 червня 2015 року, 17 червня 2015 року, 16 вересня 2015 року, 7 жовтня 2015 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог в частині визнання незаконним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, про визнання недійсними договорів дарування та скасування їх реєстрації, про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, виходив з того, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке видане на ім'я ОСОБА_8 (батька позивачів та відповідача) після смерті його дружини є законним і підстав для його скасування не має. А тому, визнання недійсним договору дарування (укладеним ОСОБА_8 на користь відповідача) й скасування його державної реєстрації і визнання за позивачами права власності на його частину в порядку спадкування за законом (щодо спадщини після їх матері) не має.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 вересня 2015 року суд дійшов висновку, що непрацездатні особи (які на пільгових умовах мають право на пенсію за віком) мають право на обов'язкову частку в порядку спадкування за законом відповідно до статті 1241 ЦК України.

В ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня та 7 жовтня 2015 року суд дійшов висновку, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину.

Отже, у справах наявні різні фактичні обставини, що не свідчить про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 червня 2015 року суд задовольняючи позовні вимоги в частині визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним, виходив з того, що спадкове майно було спільною сумісною власністю подружжя і позивач має право на частку в порядку спадкування за законом, що не суперечить висновкам викладеним в справі про перегляд якої подано заяву, а тому дане судове рішення не може бути прикладом неоднакового застосування норм матеріального права.

Надана заявником ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року не може бути підтвердженням неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права, тому що нею справу передано на новий розгляд у зв'язку з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення спору.

За таких обставин, які свідчать про те, що наведені заявником судові рішення не є прикладами неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, вважати заяву обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску справи за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Виконавчого комітету Любимівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, третя особа: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Чаладзе Гія Отарійовича про визнання свідоцтва про право власності на нерухоме майно незаконним, визнання заповіту недійсним, визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: Дніпропетровська районна державна нотаріальна контора, Відділ Управління Держземагентства Дніпропетровського району Дніпропетровської області про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем та визнання права власності на спадкове майно до провадження Верховним Судом України відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді В.М. Сімоненко
Н.П. Лященко
Л.І. Охрімчук