22-ц/775/1097/2015(м)
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Бугрим Л.М.

суддів Сороки Г.П., Биліни Т.І.

при секретарі Зал Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2015 року за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2015 року ПАТ КБ «Приватбанк» ( далі банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обгрунтування позову банк посилався на те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 22.05.2007 року був укладений кредитний договір № MRT9G104000017 у відповідності до якого банк надав відповідачу кредит у сумі 36000 доларів США зі сплатою 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 19.05.2017 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом. За даним договором позивач надав відповідачу грошові кошти у розмірі, передбаченим кредитним договором. Разом з тим , відповідач належним чином свої зобовязання за кредитним договором не виконував, внаслідок чого утворилась заборгованість. Станом на 22.01.2015 року розмір заборгованості складає загальну суму 164436,28 доларів США. На підставі наведеного банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором з урахуванням відсотків, комісії, пені та штрафу, передбаченим договором у розмірі 164436,28 доларів США ,що за курсом НБУ складає суму 2591515,72 грн.

Рішенням суду у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» було відмовлено.

На вказане рішення суду банком була подана апеляційна скарга в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішшення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» в поному обсязі.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те,що відповідно до рішення апеляційного суду Донецької області від 26 березня 2013 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки на жилий будинок № 142 по вул. З.Космодемянської, у м Маріуполі, який належить відповідачеві. Початкова вартість будинку згідно іпотечного договору становить суму 260989 грн. Фактично дане рішення не виконано, оскільки відповідачем не оформлена у власність земельна ділянка, на якій розташовано будинок. У звязку з цим банк вважав, що слід від загальної заборгованості за кредитним договором відмінусувати вартість жилого будинку визначеного в договорі іпотеки і різницю в сумі 2330526, 72 грн. стягнути на користь банку.

В судовому засіданні апеляційного суду представник банку ОСОБА_3 підтримувала доводи апеляційної скарги ,просила рішення суду скасувати та позов задовольнити .

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Її представники ОСОБА_4. та адвокат ОСОБА_5 просили рішення суду залишити без зміни,посилались на те,що вже постановлені судові рішення , які набрали чинності і яким стягнута заборгованість з 2007 року і звернуто стягнення на предмет іпотеки . Однак, предмет іпотеки не було реалізовано не з вини відповідача . Банк не надав суду доказів про те, що він намагався продати жилий будинок і що для його продажу існують перешкоди.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає , що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без зміни виходячи з наступного .

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення , яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом . Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повного і всебічно зясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Зокрема , розглядаючи справу, суд першої інстанції суд вірно визначив характер спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив обставини справи, надані докази ,яким дав правильну правову оцінку, правильно застосував матеріальний закон та вірно вирішив спір.

Зокрема, судом першої інстанції встановлено, що 22.05.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № MRT9G104000017 у відповідності до якого банк надав відповідачу кредит у сумі 36000 доларів США зі сплатою 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту 19.05.2017 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом.

У звязку з невиконанням зобовязань за кредитним договором банк звертався до суду з позовом про стягнення сум заборгованості .

Зокрема, заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 03 грудня 2010 року за позовом банку з відповідачів ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_4 була стягнута заборгованість за цим кредитним договором за період з 23.05.2007 року по 19.02.2010 року у сумі 56659,34 доларів США ( цивільна справа 2-4378 ) . Рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.

Упослідуючому, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 26 грудня 2012 року , яке було змінено частково рішенням апеляційного суду від 26 березня 2013 року в рахунок погашення заборгованості за цим кредитним договором , яка утворилась за період з 23 травня 2007 року по 03 липня 2007 року в сумі 86642 ,12 доларів США було звернуто стягнення на предмет іпотеки на жилий будинок по вулиці З. Космодем»янскої у м. Маріуполі ,який належить ОСОБА_1 на праві приватної власності шляхом укладення від її імені договору купівлі - продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем. (а.с. 38-40 том 1,цивільна справа № 20538/6527 / 12 )

Втретє, банк в березні 2015 року звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за цим же кредитним договором № MRT9G104000017 від 22 травня 2007 року за період з 23 травня 2007 року по 22 січня 2015 року у сумі 164436,28 доларів США .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того , що за попереднім рішенням суду від 26 грудня 2012 року за позовом банку про дострокове виконання основного зобовязання вже була стягнута заборгованість за кредитним договором з відповідача і в рахунок погашення заборгованості у сумі 82486,5доларів США на підставі ст. 12 Закону України « Про іпотеку « було звернено стягнення на предмет іпотеки. Вказане рішення набрало чинності та повинно виконуватись.

Також судом було встановлено , що зазначене рішення не виконане з вини банку ,перешкод з боку відповідача у реалізації майна для погашення боргу не було. Доказів з приводу того , що банк не може реалізувати жилий будинок і намагався його продати суду не було надано..

В суді апеляційної інстанції представник також підтвердив факт невиконання рішення суду до цього часу .

За таких обставин, у суду першої інстанції не було підстав для повторного стягнення вказаних сум , тим більш, що як вбачається з наданого розрахунку банком заборгованість за кредитним договором ( за третім позовом ) розраховувалась знову за період починаючи з 23 травня 2007 року , у той час як вищевказаними судовими рішеннями від 03 грудня 2010 року та від 26 грудня 2012 року заборгованість за кредитним договором також стягувалась починаючі з 23 травня 2007 року тобто мало місце подвійне стягнення сум за один і той же проміжок часу.

Відповідно до положень ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобовязанням, а тому на думку колегії суддів , невиконання банком рішення суду щодо звернення стягнення на предмет іпотеки позбавляє банк ставити питання про подальше стягнення сум боргу за кредитним договором , оскільки лише після реалізації предмету іпотеки можна визначити суму боргу , яка залишилась непогашеною за рахунок іпотеки.

Окрім того, банком вже втретє заявляються вимоги про стягнення суми боргу за тіж самі періоди починаючи з 23 травня 2007 року .

Доводи апеляційної скарги про те, що банк не може продати жилий будинок предмет іпотеки через те ,що відповідач не сприяє банку у оформленні документів на земельну ділянку , на якій розташований належний її будинок не впливає на висновки суду, оскільки як встановлено рішенням апеляційного суду від 26 березня 2013 року станом на час укладання кредитного договору та договору іпотеки від 22 травня 2007 року державного акта про право власності на земельну ділянку у відповідача не було і за умовами договору іпотеки укладеного між сторонами предметом іпотеки є лише жилий будинок № 142 розташований по вулиці З.Космодем»янській у м. Маріуполі. ( а.с.45 ).

Рішення суду постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону і підстав для його скасування не вбачається .

У відповідності з положеннями ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст.. 303, 304 , 307, 308, 315 ЦПК України , колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 вересня 2015 року залишити без зміни .

Ухвала суду набирає законної сили після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Судді :