УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Писаної Т.О., Червинської М.Є.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, компанії «Стокман Інтерхолд С.А.» про стягнення грошових коштів,

та зустрічним позовом ОСОБА_5, компанії «Стокман Інтерхолд С.А.» до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - компанія «Ленстон Холдінг ІНК», про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів,

за касаційною скаргою ОСОБА_8та касаційною скаргою ОСОБА_7, поданою представником ОСОБА_9, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з ОСОБА_5 та компанії «Стокман Інтерхолд С.А.» частину винагороди, виходячи з розміру належної відповідачам частки в інвестиційних проектах, що становить в еквіваленті 72 192,40 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у період з 1999 року по 2009 рік він надавав послуги групі інвесторів у складі ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які полягали у супроводженні інвестиційних проектів, зокрема, у наданні консультацій щодо планування, організації та реалізації інвестиційних проектів, здійсненні обліку доходів та видатків інвесторів за інвестиційними проектами, інвентаризації внесених співінвесторами інвестицій, наданні звітів, посередництві у взаємовідносинах з інвесторами, підготовці проектів документів, які регулюють відносини між інвесторами, між інвесторами та контрагентами, вчиненні інших дій для забезпечення дотримання інвесторами взаємних зобов'язань.

Вказав, що 06 грудня 2007 року між інвесторами було укладено Угоду акціонерів, якою врегульовувались відносини щодо інвестиційних проектів, а також передбачалось оплатне (за компенсацію) зменшення частки ОСОБА_5 в інвестиційних проектах з 50 % до 40 % та визначено частки ОСОБА_7 в розмірі 40 %, а ОСОБА_8 - 20 %. Розмір часток повинен був враховуватись при розподілі прибутків від інвестиційних проектів та при здійсненні пов'язаних з інвестиційними проектами витрат, в тому числі на оплату послуг третіх осіб.

ОСОБА_4 зазначив, що 27 квітня 2009 року у зв'язку із прийняттям інвесторами рішення про припинення співпраці було укладено Протокол розподілу активів № 1, в якому інвестори зобов'язалися сплатити на користь позивача винагороду у загальному розміру, еквівалентному 180 481 доларів США. Оскільки ОСОБА_5 здійснював свою діяльність через Компанію «Стокман Інтерхолд С.А», яка була фактично стороною Угоди акціонерів від 06 грудня 2007 року, та якій через нього надавалися позивачем послуги, обов'язок виплати винагороди відповідно до частки інвесторів покладався на ОСОБА_5 та компанію «Стокман Інтерхолд С.А.» солідарно. Проте винагорода на вимогу позивача відповідачами виплачена не була з посиланням на неналежну якість наданих послуг, що спричинило порушення їх прав та законних інтересів, зокрема, начебто він ввів їх в оману щодо фінансового стану спільного бізнесу.

З огляду на вказане просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

У жовтні 2014 року відповідачі ОСОБА_5 та компанія «Стокман Інтерхолд С.А.» звернулися до суду із зустрічним позовом, який уточнили в процесі розгляду справи, та остаточно просили:

- визнати недійсною повністю з моменту укладання Угоду акціонерів від 06 грудня 2007 року, укладену між ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_8;

- стягнути солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 748 205 985 грн 02 коп.;

- стягнути з ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 255 999 645 грн 04 коп.

На обґрунтування зустрічного позову посилалися на те, що на момент укладання Угоди акціонерів від 06 грудня 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8, за сприяння ОСОБА_4, ввели ОСОБА_5 в оману щодо обставин, які мали істотне значення для укладання угоди акціонерів.

Вказали, що головною метою укладання Угоди від 06 грудня 2007 року було здійснення перерозподілу розміру часток інвесторів в існуючих інвестиційних проектах, загальну вартість яких інвестори за домовленістю визначили в розмірі 160 476 198 доларів США, в бік зменшення частки ОСОБА_5 з 50 % до 40 % та пропорційного збільшення часток ОСОБА_7 та ОСОБА_8; при цьому, виходячи зі змісту домовленості інвесторів, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 зобов'язалися компенсувати ОСОБА_5 зменшення його частки в інвестиційних проектах на 10 % в грошовому еквіваленті на дату підписання Угоди акціонерів. Водночас вони погодили, що додаткове фінансування інвестиційних проектів з боку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 повинно було здійснюватися особистими грошовими коштами, але в будь-якому випадку не спільним коштами інвесторів.

Проте позивачі за зустрічним позовом вказали, що під час розгляду у Високому суді справедливості Британських Віргінських Островів справи № BVI HC (СОМ)/0051 їм стало відомо, що на момент укладання Угоди 06 грудня 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8, за сприяння ОСОБА_4, ввели ОСОБА_5 в оману щодо обставин, які мали істотне значення для укладання Угоди, а саме, що кошти для додаткового фінансування інвестиційних коштів з боку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вони планували сплачувати за рахунок прихованого від нього та компанії «Стокман Інтерхолд С.А.» прибутку від проекту «Залізниця».

Посилаючись на те, що такі дії були здійснені завдяки та за співучасті ОСОБА_4, який попри свій обов'язок, не надавав (приховав від них) інформацію про дійсні доходи інвесторів, їхні наміри щодо джерел отримання коштів для здійснення додаткового фінансування відповідно до умов Угоди акціонерів від 06 грудня 2007 року, просили задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі (а. с. 65-77, 234-237, т. 1).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року, з урахуванням ухвал цього ж суду від 10 березня 2015 року про виправлення арифметичної помилки в частині визначення витрат по сплаті судового збору за подання зустрічного позову та від 30 липня 2015 року про виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_5, компанії «Стокман Інтерхолд С.А.» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 748 205 985 грн 02 коп. на користь ОСОБА_5 та компанії «Стокман Інтерхолд С.А.» як солідарних стягувачів.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 липня 2015 року стягнуто солідарно з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 витрати в сумі 1 890 грн, понесені на публікацію в пресі оголошення про виклик відповідача ОСОБА_7

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_8, подану його представником ОСОБА_10, апеляційну скаргу ОСОБА_5 та компанії «Стокман Інтерхолд С.А.», подану представником Козловою Д.Д., та апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року залишено без змін.

У касаційних скаргах ОСОБА_8 та представник ОСОБА_7 - , ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 та в частині зустрічних вимог, заявлених до ОСОБА_4, а також про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди судом апеляційної інстанції не переглядалося, а тому на предмет законності та обґрунтованості в цій частині у касаційному порядку також не переглядається.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційні скарги підлягають відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об'єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток або досягається соціальний ефект. Такими цінностями можуть бути: кошти, цільові банківські вклади, паї, акції та інші цінні папери (крім векселів); рухоме та нерухоме майно (будинки, споруди, устаткування та інші матеріальні цінності); майнові права інтелектуальної власності; сукупність технічних, технологічних, комерційних та інших знань, оформлених у вигляді технічної документації, навиків та виробничого досвіду, необхідних для організації того чи іншого виду виробництва, але не запатентованих («ноу-хау»); права користування землею, водою, ресурсами, будинками, рудами, обладнанням, а також інші майнові права; інші цінності.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про інвестиційну діяльність» основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб'єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладання договорів, вибір партнерів, визначення зобов'язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб'єктів інвестиційної діяльності.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина 1 статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, задовольняючи зустрічний позов в частині визнання недійсною повністю з моменту укладання Угоди акціонерів від 06 грудня 2007 року та стягнення солідарно з ОСОБА_7 і ОСОБА_8 грошових коштів у сумі 748 205 985 грн 02 коп., на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 61, 212 ЦПК України), врахував висновки рішення Високого суду справедливості Британських Віргінських Островів у справі № BVI HC (СОМ) 2012/0051 від 01 жовтня 2014 року, а також виходив з оцінки мети і умов договору, змісту відносин сторін та з усталеної практики відносин між сторонами, зобов'язання яких за цим договором є солідарними та неподільним, дійшовши обґрунтованого висновку про наявність на момент укладання спірної Угоди акціонерів всіх елементів та обставин, необхідних для визнання її недійсною з підстав, визначених ст. 230 ЦК України.

При цьому судами попередніх інстанцій мотивовано оцінено рішення Високого суду справедливості Британських Віргінських Островів у справі № BVI HC (СОМ) 2012/0051 від 01 жовтня 2014 року, з якого вбачається, що станом на момент укладання спірної Угоди акціонерів від 06 грудня 2007 року так званий проект «Залізниця» приносив доходи, які уже тоді були приховані від ОСОБА_5, а тому ці доходи в подальшому використовувалися ОСОБА_7 за сприяння ОСОБА_8 та ОСОБА_4 при наданні фінансування спільному бізнесу із ОСОБА_5; при цьому судами обґрунтованого враховано, що обставина приховування прибутків від проекту «Залізниця» та направлення їх на проведення дофінансування мала істотне значення для ОСОБА_5 на момент укладення Угоди акціонерів від 06 грудня 2007 року та свідчить про умисне введення його в оману з боку інших інвесторів при укладанні спірної Угоди акціонерів, оскільки приховування цих прибутків надавало їм можливість збільшити свою частку в інвестиційних проектах не за рахунок власних грошових коштів, як це обумовлювалось при укладенні Угоди акціонерів від 06 грудня 2007 року.

Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_7 - ОСОБА_9 щодо відношення вказаного спору до юрисдикції господарському суду є необґрунтованими та безпідставними, оскільки відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» до підвідомчості господарських судів віднесено справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між господарським товариством та його учасником (засновником, акціонером), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами) господарських товариств, що пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності цього товариства, крім трудових спорів.

У даному випадку спір виник між фізичними особами - інвесторами з приводу укладеної Угоди, якою врегульовано відносини щодо інвестиційних проектів та розміру їх часток при розподілі прибутків від інвестиційних проектів і при здійсненні пов'язаних з цими проектами витрат, в тому числі і на оплату послуг третіх осіб.

Доводи касаційних скарг щодо порушення судами безпосередності дослідження доказів, зокрема наявності в матеріалах справи лише ксерокопії перекладу рішення іноземного суду від 01 жовтня 2014 року російською мовою, не впливають на правильність висновків суду, оскільки обставини, встановлені в зазначеному рішенні, в установленому законом порядку відповідачами не спростовано.

Крім того, вказані доводи відповідачів за зустрічним позовом також були предметом дослідження апеляційного суду та обґрунтовано відхилені, оскільки представник ОСОБА_12 - ОСОБА_13 та ОСОБА_8 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не заперечували існування такого рішення та надали роздруківку показань ОСОБА_5, які були дані під присягою у Високому суді справедливості Британських Віргінських Островів та стенограму відкритого судового засідання від 21 листопада 2014 року.

Інші доводи касаційних скарг є аналогічними доводам, викладеним в апеляційних скаргах, які були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявників з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 та касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_9, відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

Т.О. Писана

М.Є.Червинська