Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 березня 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі суддів: Чужі Ю.Г. (головуючий), Леска В.В., Кондора Р.Ю., при секретарі Марчишаку Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 січня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ВРЕР ДАІ з обслуговування міста Ужгорода, Ужгородського, Перечинського, Великоберезнянського районів, третя особа - Автоцентр-Ужгород ТзОВ «Mitsubishi», про визнання правочину недійсним, припинення та визнання права власності та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася в суд з даним позовом посилаючись на те, що 28.03.2011 року відповідно до нотаріально посвідченої довіреності вона уповноважила відповідача ОСОБА_5 (відповідач № 1) розпоряджатися своїми коштами, які знаходяться на її банківських рахунках.

Пізніше, зі слів ОСОБА_5 їй стало відомо, що 25.06.2011 року останній зняв з її розрахункового рахунку в «Райффайзен Банк Аваль» 238000 грн., які використав на купівлю транспортного засобу - легкового автомобіля марки «Mitsubishi», 2011 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, право власності на який оформив на свою невістку ОСОБА_3 (відповідач № 2).

Позивач вважає, що договір купівлі-продажу автомашини укладений між Автоцентр-Ужгород ТзОВ «Mitsubishi» (далі - Автоцентр) та ОСОБА_3 є недійсним, а оскільки автомашина куплена за її кошти, то вона повинна бути власником автомашини.

Посилаючись на дані обставини, норми ч. 3 ст. 215, ст. 328 та ст. 392 ЦК України, позивач просила визнати договір купівлі-продажу автомашини укладений між Автоцентром та ОСОБА_3 недійсним. Припинити право власності на автомобіль за ОСОБА_3 та визнати право власності на автомобіль за нею. Крім цього, просила зобов'язати ВРЕР ДАІ з обслуговування міста Ужгорода, Ужгородського, Перечинського, Великоберезнянського районів (далі ВРЕР ДАІ) зареєструвати право власності на автомобіль за нею та стягнути з відповідачів солідарно на її користь судові витрати по справі.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 14 січня 2015 року позов задоволено частково.

Постановлено визнати недійсним договір купівлі-продажу автомашини «Mitsubishi» укладений 25 червня 2011 року між Автоцентром та ОСОБА_3 Припинено право власності на автомобіль за ОСОБА_3 Визнано право власності на автомобіль за позивачем та стягнуто солідарно з відповідачів (№ 1, № 2) на користь позивача 2380 грн. судових витрат. В решті позовних вимог відмовлено.

Дане рішення оскаржила в апеляційному порядку ОСОБА_3

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у відсутності позивача - ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_5 їх представників та представників ВРЕР ДАІ та Автоцентру, які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, а повідомлення представників позивача - ОСОБА_7 та представника відповідача - ОСОБА_8 про причини неявки в судове засідання колегією визнані не поважними.

Заслухавши апелянта ОСОБА_9 та її представника - ОСОБА_10, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд керуючись принципом диспозитивності, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень Верховного Суду України викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку", перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції не роблячи висновків щодо неоскарженої частини судового рішення.

Оскільки позивач та відповідач № 1 рішення суду не оскаржили апеляційний суд перевіряє рішення в частині вимог позивача про визнання правочину недійсним, припинення права власності ОСОБА_3 на автомобіль та визнання права власності на автомобіль за позивачем.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішить справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене по справі рішення не відповідає.

Задовольняючи позов відносно ОСОБА_3 (визнання правочину недійсним, припинення права власності ОСОБА_3 на автомобіль та визнання права власності на автомобіль за позивачем) суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними доказами довів, що придбання ОСОБА_3 автомобіля відбулося за кошти позивача, а дана обставина, на думку суду, тягне за собою визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним та припинення права власності відповідача № 2 на автомобіль.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 ЦК України).

Правочин між фізичною та юридичною особою належить вчиняти у письмовій формі (п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При вирішенні спору про визнання угод недійсними позивач повинен довести, а суд встановити, наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: невідповідність змісту угоди вимогам закону; недодержання встановленої форми угоди; відсутність у сторін (сторони) угоди належного обсягу правоздатності; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.В порушення цих вимог процесуального закону позивач не надав суду належних та допустимих доказів та не довів обставин з якими закон пов'язує визнання правочинів недійсними.

Оплата вартості автомашини іншою особою (навіть при доведеністю цього факту) не є підставою для визнання договору купівлі-продажу автомашини недійсним .

Крім цього, сторона договору - Автоцентр не залучений до участі у справі в якості відповідача.

Суд першої інстанції на дані обставини та вимоги закону уваги не звернув, а тому дійшов помилкового висновку про доведеність позову в частині визнання правочину недійсним.

Вимоги позивача про припинити право власності на автомобіль за ОСОБА_3 та визнання права власності на автомобіль за нею є похідними від вимоги про визнання правочину недійсним і також нічим не доведені і не ґрунтуються на законі.

Невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального права, відповідно до пунктів 3 та 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 за недоведеністю позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

У зв'язку з цим з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слід стягнути 1190 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 14 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним і припинення та визнання права власності - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1190 (одну тисячу сто дев'яносто) грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: