02.12.2015 Єдиний унікальний номер 205/4179/14-ц
Справа № 2/205/210/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Басової Н.В.

при секретарі Я.О. Сахончик

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 держнотконтора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_5 міська рада про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_7 20 травня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом, в якому згідно останньої редакції уточнень вказав, що 06.07.2013 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_6, за реєстровим № 495 було посвідчено договір дарування 2/16 частин домоволодіння, розташованого по вул. Коллонтай, 6 в м. Дніпропетровську, укладеного між ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4, якого фактично не існувало, оскільки він був згорілим та зруйнованим, земельна ділянка на якій був розташований будинок не приватизована. Тому свідоцтво про право на спадщину посвідчене Другою ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою від 05.07.2013 року, реєстровий № 3772, зареєстрованого державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_8 на ОСОБА_2, який нібито передав безоплатно ОСОБА_4 (подарував) у власність 2/16 частин домоволодіння, розташованого по вул. Коллонтай, 6 в м. Дніпропетровську з господарчими будівлями та спорудами, яких на момент оформлення спадщини фактично не існувало, оскільки будинок Б-1 був згорілим і зруйнованим до 2004 року, а частина земельної ділянки зростала бурянами. Згідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП ДМБТІ від 13.03.2003р. за №152898 ОСОБА_9 за договором купівлі продажу належала 1/16 частина домоволодіння, а не 2/16 частин, як зазначено у свідоцтві на спадщину виданого 05.07.2013р. ОСОБА_2. 21.05.2004р. № 261 ОСОБА_1 отримав Рішення Ленінської районної у м. Дніпропетровську Ради про дозвіл будівництва нового житлового будинку замість старого по вул. Коллонтай, 6, м. Дніпропетровська. 06.06.09р. завідуючим відділу будівництва і архітектури Ленінського району м. Дніпропетровська до МБТІ було направлено запит з проханням повідомити, кому саме і на якій підставі належить домоволодіння по вул. Колонтай, 6, м. Дніпропетровська. 22.07.2009р. за №8911 на вказаний вище запит із КП ДМБТІ надійшла інформаційна довідка де було вказано, що ОСОБА_9 13.03.2003р. і ОСОБА_10, які згідно дублікату договору купівлі продажу виданого державним нотаріальним архівом Дніпропетровської області 26.12.2002р. були власником 1/8 частини будинку померли. За записом від 25.09.2003р. ОСОБА_1 згідно договору дарування є власником 7/8 ч. домоволодіння, що підтверджено відповідними документами. Домоволодіння Б-1, що частково належало ОСОБА_9 - розміром - 1/16 частина, так, як в ньому ніхто тривалий час не мешкав бо він був згорівшим і зруйнованим, непридатний до житла станом до 2004 року, тому будинок автоматично вийшов із числа житлового фонду і не підлягав спадкуванню. З цього приводу ОСОБА_1 і звертався до відділу будівництва і архітектури Ленінського району м. Дніпропетровська з відповідною заявою на отримання дозволу про зніс будинків А-1 і Б-1 і та будівництво нового будинку, на що отримав дозвіл. Ленінська районна у м. Дніпропетровську Рада - ОСОБА_9 власнику 1/8 частини будинку, що згорів надала інший будинок для проживання ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджено теперішнім власником будинку ОСОБА_11 Тобто права власності на згорівший (зруйнований) будинок у ОСОБА_9 вже не було, земельна ділянка нею не була приватизована, тому успадкувати її ніхто із спадкоємців в подальшому не мав права. Позивач просив визнати недійсним у повному обсязі свідоцтво про право власності на спадщину посвідченого Другою державною нотаріальною конторою від 05.07.2013 року реєстровий № 3772, зареєстрованого державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_8 реєстраційний № обєкта нерухомого майна 1 на ОСОБА_2, якого на момент спадкування вже фактично не було і розмір спадкового майна міг бути тільки 1/16 частина, а не 2/16, що належним чином не було зясовано приватним нотаріусом; визнати недійсним договір дарування 2/16 домоволодіння розташованого по вул. Коллонтай, 6, м. Дніпропетровська, укладеного між ОСОБА_3 від імені ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 від 06.07.2013р., який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міський нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстром №495, якого фактично не існувало, так як домоволодіння станом на 2004р. було згорілим і зруйнованим, земельна ділянка на якій був розташований будинок не приватизована і відноситься до державного фонду, підпорядковуючись Ленінській районній у м. Дніпропетровську Раді, а в даний час міській Раді м. Дніпропетровська і успадкуванню не підлягає; стягнути судові витрати.

04 жовтня 2014 року ОСОБА_1 помер. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2015 року ОСОБА_1 залучено до участі у справі в якості правонаступника.

Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі та заперечував проти їх задоволення.

Представник співвідповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав те заперечував проти їх задоволення.

Співвідповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, про день і час проведення слухання справи сповіщався належним чином.

ОСОБА_5 держнотконтора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не зявилися, письмово просили слухати справу у їх відсутність.

Третя особа у судове засідання не зявилася, про день і час проведення слухання справи сповіщалася належним чином.

Суд вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником 7/8 частин домоволодіння № 6 по вул. Коллонтай в м. Дніпропетровську, на підставі договору дарування, посвідченого 22.08.2003 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_12, за реєстровим № 4689 (а.с.8-9).

06 липня 2013 року між ОСОБА_3, від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування 2/16 частин домоволодіння № 6 з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Дніпропетровську, вул. Коллонтай. Ця частина домоволодіння належить дарувальнику ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Другою ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою 05.07.2013 року, реєстровий № 3772, зареєстрованого державним реєстратором прав на нерухоме майно ОСОБА_8 (а.с.10).

У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч.1 ст. 722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. У п. 4 ст. 722 ЦК України вказано, що прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку.

Доводи позивача та його представника, що вищевказаний договір дарування від 06 липня 2013 року, укладений між ОСОБА_3, від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_4, необхідно визнати недійсним в силу ст.230 ЦК України, посилаючись на те, що одна сторона ввела другу в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, не повідомлення державному і приватному нотаріусу про фактичну відсутність спадкового майна, яке б належало ОСОБА_9 до 2003 року, за документами у якої було у власності 1/16, але даного домоволодіння станом на 2004 рік фактично не існувало. Бо будинок, як пояснили сусіди згорів. Тому будинку придатного для житла на який посилається ОСОБА_4 вже з цього часу фактично не існувало, і ніякої спадщини і договору дарування бути не може.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлена презумпція правомірності правочину, за якою договір є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Стаття 203 ЦК України передбачає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно з роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Однак, у судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник не змогли навести ні одну з цих умов, не довели, що спірний договір дарування від 06 липня 2013 був укладений під впливом обману.

Оскільки під обманом слід розрізняти введення в оману однією стороною правочину іншу сторону з метою вчинення правочину, то суду слід визначитись, чи підлягають застосуванню положення ст. 230 ЦК України щодо односторонніх правочинів, яким, як правило, є договір дарування.

Крім того, жодний актів про пожежу будинку, суду не представлено, як стверджує позивач.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з вимогами ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього.

Враховуючи викладені фактичні обставини, норми чинного законодавства та приймаючи до уваги факт ненадання позивачем, представником позивача жодних належних та допустимих доказів щодо не дійсності укладення спірного Договору дарування, суд приходить до висновку, що у відповідності до вимог ст.ст.203, 717 ЦК України при укладанні спірного договору між сторонами були дотримані всі передбачені діючим законодавством істотні умови договору, які обумовлені їх згодою, як узгоджені сторонами, так і ними прийняті, а також дотримані вимоги щодо форми договору. Окрім того, на момент укладення спірного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення відповідало їхній внутрішній волі, було вільним, що підтверджується власноручними підписами учасників правочину та печаткою нотаріуса. Таким чином, викладене виключає можливість визнання спірного договору недійсним як правочину, зокрема і на підставі ст.230 ЦК України.

Стосовно позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом виданого 05 липня 2013 року Другою ОСОБА_5 державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 3-772 на ім`я ОСОБА_2, після смерті ОСОБА_13, померлої 27 грудня 2001 року, товказані вимоги є необґрунтованими, безпідставними, суду не надано жодного належного доказу, в підтвердження тих обставин на які посилається позивач.

Стаття 1301 ЦК України визначає підстави і порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Серед підстав визнання свідоцтва недійсним дана стаття прямо називає лише відсутність права спадкування у особи, на ім'я якої було видане свідоцтво (наприклад, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, які давали б їй підстави для закликання до спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване). Проте свідоцтво може бути визнане недійсним також в інших випадках, встановлених законом, що дозволяє стверджувати про те, що перелік підстав визнання свідоцтва недійсним не є вичерпним і може бути розширений шляхом аналізу й тлумачення інших норм спадкового права. Зокрема, підставами для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним може бути оформлення його не уповноваженою на те посадовою особою; оформлення не за місцем відкриття спадщини; недодержання встановленої законом форми свідоцтва; видача свідоцтва, якщо серед імовірних спадкоємців за законом або заповітом є ненароджена дитина спадкодавця, зачата за його життя тощо.

Відповідно до абз.3 п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво відповідно до ст.1301 ЦК України про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним; визнання відмови від спадщини недійсною; визнання шлюбу недійсним; порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

При вирішенні питання про недійсність свідоцтва про спадщину правила про недійсність правочину не застосовуються і відповідно не можуть бути застосовані та визнані у статтях 216-217 ЦК України правові наслідки недійсності правочину.

Зважаючи на вищевикладене суд вважає, що відповідач ОСОБА_2 правомірно отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлої ОСОБА_13, інших доказів щодо обґрунтування своїх вимог про визнання судом заяви про відміну заповіту та свідоцтва про право на спадщину недійсними, суду позивачем не надано, тому суд вважає за можливе в задоволенні позовних вимог відмовити.

З огляду на вищевикладене, суд вважає позовні вимоги, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у звязку з чим поверненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного Суду України постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.ст. 216, 638, 717, ЦК України, ст.ст. 5, 6, 10, 27, 57-60, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 держнотконтора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_5 міська рада про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору дарування частини домоволодіння відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів.

Суддя: Н.В. Басова