АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/15/15 Справа № 2-211/11 Головуючий у 1 й інстанції - Підберезний Г.А. Доповідач - Повєткін В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

Головуючого судді: Повєткіна В.В.

суддів: Рудь В.В., Ткаченко І.Ю.

при секретарі: Левцунову І.В.

Розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та Закритого акціонерного товариства фінансово-будівельна компанія "Дніпро-Інвест-Буд" про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності, стягнення грошової суми, треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Товариство співвласників багатоквартирного будинку "Панікахи-65", -

В с т а н о в и в :

В лютому 2006 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ЗАТ ФБК "Дніпро-Інвест-Буд" про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, визнання права власності, стягнення грошової суми посилаючись на те, що з 1991 року вона проживала разом з ОСОБА_3 та вела з ним спільне господарство, а в 1997 році вони зареєстрували шлюб. В 1998 році ОСОБА_3 повідомив ії про те, що ЗАТ ФБК "Дніпро-Інвест-Буд", де він працював заступником директора з капітального будівництва, уклала договір про реконструкцію гуртожитку під житловий будинок, одна з квартир в якому буде передана їх сім'ї в рахунок його заробітної плати. В 2000 році ОСОБА_3 повідомив про надання їм двокімнатної квартири по АДРЕСА_1. Оскільки квартира була здана без виконання оздоблюваних робіт, вони за власні кошти виконали оздоблювані роботи, вселилися у квартиру і постійно там проживали. Наприкінці 2005 року вона дізналася про те, що ця квартира на підставі договору купівлі-продажу, укладеному 11.02.2002 року з ЗАТ ФБК "Дніпро-Інвест-Буд", належить ОСОБА_4 - сину її чоловіка від попереднього шлюбу. Ці обставини її чоловік пояснив своїм бажанням поарувати фактично належну йому квартиру своєму сину та своїм небажанням обговорювати це питання зі мною, оскільки важає, що цю квартиру заробив він і позивач не має на неї ніяких прав. Вважає, що договір купівлі-продажу від 11.02.2002 року укладений за протиправною змовою відповідачів з метою приховати іншу угоду (при оформленні спірної квартири на позивача та її чоловіка) та ухилення від сплати держмита при даруванні квартири, та з метою позбавлення позивача права на належну їй частку у майні подружжя. Вважає, що відповідачами порушені вимоги ст.ст.22,23 КпШС України та ст.ст.58,227, 244 ЦК України в редакції 11963 року, що діяли на час укладення спірного договору. Тому позивач просила визнати поважними причини пропуску строку та поновити строк подання цього позову, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 11.02.2002 року, визнати за нею та ОСОБА_3 право власності на цю квартиру (т.1 а.с.2-4).

В серпні 2006 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточнененою позовною заявою. Позивач вказала, що вважає договір купівлі-продажу квартири фіктивним у зв'язку з тим, що був укладений без наміру створення правових наслідків для покупця ОСОБА_4, оскільки ця квартира фактично придбана її чоловіком ОСОБА_3 для сім'ї. На цей час її чоловік подав заяву про розлучення і не бажає проживати однією сім'єю. Спірна квартира не може бути поджілена. Тому позивач просила суд, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 11.02.2002 року в частині покупця, перевести право покупця за цим договором з ОСОБА_4 на ОСОБА_3, визнати за позивачем право власності на спірну квартиру, зобов'язати позивача виплатити ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/2 частину квартири, виселити ОСОБА_3 з квартири (т.1 а.с.24-28).

В березні 2007 року ОСОБА_2 звернулась до суду з уточненням до позову та просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений з ОСОБА_4, в частині покупця та перевести права покупця з ОСОБА_4 на ОСОБА_3, визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири, стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача грошову компенсацію вартості 1/2 частину квартири, визнати в цілому право власності на квартиру за ОСОБА_3 (т.1 а.с.146-147).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 серпня 2007 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (т.1 а.с.200-201).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 березня 2008 року вказане рішення скасоване та справу направлено на новий розгляд (т.1 а.с.285-287).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (т.2 а.с.234-235).

В апеляційній скарзі (т.3 а.с.2-7) ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки:

- спірна квартира була надана ОСОБА_3 за місцем його роботи;

- ОСОБА_4 участі у ремонті спірної квартири ніколи не приймав;

- суд не звернув уваги на показання свідків, які зазначили, що власником спірної квартири є ОСОБА_3;

- договір купівлі-продажу спірної квартири є фактично договором міни, за яким ОСОБА_4 не міг бути стороною, оскільки не був власником майна, а саме металопродукції, на яке здійснювалась міна спірної квартири;

- договір купівлі-продажу має дописки, які не були узгоджені з нотаріусом;

- ОСОБА_4 не сплачував коштів за спірну квартиру при укладанні договору купівлі-продажу, що суперечить вимогам ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року);

- спірна квартира знаходилась в користуванні подружжя, ОСОБА_4 в ній ніколи не знаходився та за нею не доглядав, участі в витратах на неї не приймав.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є необґрунтованою і не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що позивач не надала суду доказів того, що ЗАТ ФБК "Дніпро-Інвест-Буд" передало спірну квартиру її чоловіку ОСОБА_3 за рахунок його заборгованості з заробітної плати.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Згідно з ч.1 ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Як встановлено судом першої інстанції, 11.02.2002 року між ЗАТ ФБК "Дніпро-Інвест-Буд" та ОСОБА_4 укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин; недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст.47 цього Кодексу); договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

З матеріалів справи вбачається, що вказана квартира належала продавцю ЗАТ ФБК "Дніпро-Інвест-Буд" на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27.09.2001 року виконкомом Дніпропетровської міської ради на підставі рішень від 15.03.2001 року № 665 та від 05.05.2001 року № 1238 та на час звернення позивача з позовом до суду право власності на цю квартиру зареєстроване в КП "ДМБТІ" за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11.02.2002 року.

Доводи апеляційної скарги про наявні у вказаному договорі дописок не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані дописки стосуються складу нерухомого майна та посвідчені підписом та печаткою нотаріуса.

Відповідно до змісту позовної заяви та уточнених позовних заяв позивач обґрунтувала свої позовні вимоги посиланням на те, що спірний договір укладений відповідачами:

- за протиправною змовою відповідачів з метою позбавлення позивача права на належну їй частку у майні подружжя;

- без наміру створення правових наслідків для покупця ОСОБА_4, оскільки спірна квартира фактично придбана чоловіком позивача для сім'ї;

- з метою приховати іншу угоду у разі оформлення спірної квартири на позивача та її чоловіка та укладення договору дарування квартири ОСОБА_4

Згідно з ч.1 ст.57 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Як вбачається з цієї норми, законодавець мав на увазі зловмисну угоду між однією стороною та представником другої сторони всупереч

інтересам цієї сторони.

Таких обставин у справі не встановлено.

Згідно з ч.1 ст.58 ЦК України (в редакції 1963 року) недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода).

Докази того, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладений без наміру створення правових наслідків для покупця ОСОБА_4, у справі відсутні.

Як вбачається зі справи, після укладення спірного договору покупець зареєстрував право власності на вказану квартиру в КП "ДМБТІ".

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд не звернув уваги на показання свідків, що власником спірної квартири був чоловік позивача, є безпідставними.

Проживання в цій квартирі позивача з чоловіком та не участь власника у ремонті квартири та витратах на її утримання не є підставою вважати спірний договір мнимим, оскільки власник квартири вправі розпоряджатися належним йому нерухомим майном шляхом надання її в користування свого батька та його сім'ї, в тому числі в користування позивача як дружини батька.

Згідно з ч.2 ст.58 ЦК України (в редакції 1963 року) якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Доказів того, що спірна квартира була придбана чоловіком позивача для сім'ї або що ЗАТ ФБК "Дніпро-Інвест-Буд" передало спірну квартиру чоловіку позивача в рахунок не отриманої ним заробітної плати, позивачем суду не надано.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не сплачував коштів за спірну квартиру при укладанні договору купівлі-продажу і цей договір є фактично договором міни, за яким ОСОБА_4 не міг бути стороною, оскільки не був власником майна, а саме металопродукції, на яке здійснювалась міна спірної квартири, не є підставою скасування судового рішення.

Зазначені обставини можуть бути підставою для визнання договору купівлі-продажу договором міни, але не є підставою для визнання спірного договору недійсним в частині покупця (тобто підставою для заміни покупця).

Тому відповідно до вимог ч.1 ст.3 ЦПК України та ч.1 ст.15 і ч.1 ст.16 ЦК України такі обставини не є доказом порушення, невизнання або оспорювання майнових прав та інтересів позивача.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як правильно встановив суд першої інстанції, позивач доказів на підтвердження своїх позовних вимог суду не надала.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на це колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними.

Суд першої інстанції всебічно і повно дослідив обставини справи, надав належну оцінку доказам, які надані суду сторонами, і по становив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Порушень матеріального і процесуального права при ухваленні судового рішення не допущено.

Тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції немає.

У зв'язку з викладеним і керуючись ст.ст.307,308,314,315 Цивільного процесу ального кодексу України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: