Провадження № 2/161/226/15
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

20 січня 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі: головуючого-судді Пушкарчук В.П.,

при секретарі Акайомовій Т.В.,

з участю: позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника третьої особи - Шульгана Ф.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в своїх інтересах та інтересах малолітньої дочки ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Луцької міської ради, про примусове вселення та зобов'язання не чинити перешкод в користуванні будинком, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до відповідачів про вселення її та її малолітньої доньки ОСОБА_4 в будинок по АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідачів не чинити їм перешкод в користуванні будинком.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30 квітня 2010 року зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_7 27.07.2010 року власник будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5, свекор позивача, надав дозвіл на реєстрацію ОСОБА_1 в будинку за вказаною адресою. 13.06.2012 року від шлюбу з ОСОБА_7 у сторін народилася дочка ОСОБА_4, після чого відповідач ОСОБА_5 особисто зареєстрував свою внучку у спірному будинку.

Влітку 2014 року у подружжя виникли напружені сімейні стосунки та вони спільно вирішили пожити окремо. В той же час ОСОБА_7 була подана до суду заява про розірвання шлюбу. З вересня 2014 року позивач разом із дочкою проживала у своєї сестри. Через два місяці позивач вирішила повернутися на проживання до місця реєстрації, тобто до будинку чоловіка. 01.11.2014 року позивач разом з дочкою прийшли з речами в будинок, маючи намір лишитися там для подальшого проживання. Проте відповідач ОСОБА_6 почала її ображати та, із застосуванням сили, виганяти з будинку, мотивуючи свої дії рішенням суду про розірвання шлюбу з її сином.

Не маючи можливості протистояти діям свекрухи, позивач змушена була покинути будинок, повідомивши дільничного інспектора про неправомірні дії ОСОБА_6

Висновком за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 05.11.2014 року встановлено, що остання не проживає за адресою: АДРЕСА_1, лише кілька місяців, також з ОСОБА_6 було проведено бесіду профілактичного характеру про недопустимість подальшому антигромадської поведінки в побуті та по відношенню до ОСОБА_1

У зв'язку з цим змушена була звернутись до суду з даним позовом про примусове вселення в будинок та зобов'язання відповідачів не чинити їм перешкод в користуванні будинком.

В судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити.

Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради Шульган Ф.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у судове засідання не з'явилася, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомилии. За таких обставин суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 244 ЦПК України.

Заслухавши позивач та її представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 405 ЦК України закріплено: члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником

В судовому засіданні встановлено, що 30 квітня 2010 року зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_7 (а.с 5). 27.07.2010 року власник будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5, свекор позивача, надав дозвіл на реєстрацію ОСОБА_1 в будинку за вказаною адресою (а.с. 7-8).

13.06.2012 року від шлюбу з ОСОБА_7 у сторін народилася дочка ОСОБА_4, після чого відповідач ОСОБА_5 особисто зареєстрував свою внучку у спірному будинку.

Влітку 2014 року у подружжя виникли напружені сімейні стосунки та вони спільно вирішили пожити окремо. В той же час ОСОБА_7 була подана до суду заява про розірвання шлюбу. З вересня 2014 року позивач разом із дочкою проживала у своєї сестри. Через два місяці позивач вирішила повернутися на проживання до місця реєстрації, тобто до будинку чоловіка.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.

Згідно ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї статті вказано, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

01.11.2014 року позивач разом з дочкою прийшли з речами в будинок, маючи намір лишитися там для подальшого проживання. Проте відповідач ОСОБА_6 почала її ображати та, із застосуванням сили, виганяти з будинку, мотивуючи свої дії рішенням суду про розірвання шлюбу з її сином.

Не маючи можливості протистояти діям свекрухи, позивач змушена була покинути будинок, повідомивши дільничного інспектора про неправомірні дії ОСОБА_6

Висновком за результатами розгляду звернення ОСОБА_1 від 05.11.2014 року (а.с. 9-11) встановлено, що остання не проживає за адресою: АДРЕСА_1, лише кілька місяців, також з ОСОБА_6 було проведено бесіду профілактичного характеру про недопустимість подальшому антигромадської поведінки в побуті та по відношенню до ОСОБА_1

Згідно ст. 29 ч. 4 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Ст. 156 ч. 2 ЖК України передбачено, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Так як ОСОБА_5 є власником спірного будинку, то його згода на вселення малолітньої ОСОБА_4 у даному випадку не вимагається.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, вселити ОСОБА_1 та її малолітню дитину ОСОБА_4 до спірного будинку та зобов'язати відповідачів не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні будинком АДРЕСА_1. .

Крім того, слід стягнути з відповідачів в користь позивача понесені судові витрати по справі.

Керуючись ст. 3 ЦПК України, ст.ст. 16, 29, 405 ЦК України, ст. 9, 64, 156 ЖК України, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", ст.ст. 10, 57, 60, 154, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Вселити ОСОБА_1 та її малолітню дочку ОСОБА_4 в будинок АДРЕСА_1.

Зобов'язати ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_1 та її малолітній дочці ОСОБА_4 в користуванні будинком по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243,60 (двісті сорок три гривні шістдесят копійок) грн. по 81,20 (вісімдесят одній гривні двадцять копійок) грн. з кожного.

Заочне рішення може бути переглянуте Луцьким міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайоний суд Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду В.П. Пушкарчук