Справа №487/7272/14-ц 10.03.2015 10.03.2015 10.03.2015
Провадження №22ц/784/530/15 Головуюча в першій інстанції Павлова Ж.П.
Категорія 43 Доповідач в апеляційній інстанції Довжук Т.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Довжук Т.С.,

суддів: Коломієць В.В., Шолох З.Л.,

при секретарі судового засідання Кудрі В.М.,

за участю представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянула у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої

ОСОБА_6

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2015 року по справі за позовом

ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6

до

ОСОБА_3,

ОСОБА_7

про визначення порядку користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИЛА:

21 липня 2014 року ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визначення порядку користування житловим приміщенням.

Позивачка зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її чоловік - ОСОБА_8 Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді 13/160 часток домоволодіння, які належали померлому на праві спільної часткової власності, розташованого по АДРЕСА_1 у м. Миколаєві. Спадкоємцями першої черги, після смерті ОСОБА_8 стали діти останнього від першого шлюбу (відповідачі по справі), вона, як дружина покійного та їх дочка - ОСОБА_6

28 січня 2014 року державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори спадкоємцям було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 13/160 часток спірного домоволодіння по ? частині кожному. Проте, відповідачі зайняли все належне їм домоволодіння та перешкоджають їм користуватися належним їм майном та проживати в ньому.

Посилаючись на вищезазначене та порушення відповідачами ст. 358 ЦК України позивачка просила позов задовольнити та виділити в особисте користування їй та ОСОБА_6 житлову кімнату літ. 5-4, площею 11,3 кв. м., а відповідачам виділити житлову кімнату літ. 5-3, площею 16,1 кв. м. Залишити в спільному користуванні: коридор літ. 5-1, площею 4,5 кв. м.; коридор літ. 5-2, площею 6,3 кв. м.; коридор літ. 5-5, площею 1,3 кв. м.; кухню літ. 5-6, площею 8,5 кв. м.; ванну літ. 5-7, площею 2,7 кв. м. та коридор літ І, площею 3,4 кв. м.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. На думку апелянтів, рішення суду є незаконним, необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_3, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив із того, що не може бути надана у користування одна кімната відповідачам, оскільки у відповідності із ст. 50 ЖК України повнолітні особи різної статі, які не є подружжям, не можуть бути заселені в одну кімнату та, крім того, відповідно до положень ч. 2 ст. 63 ЖК України, не можуть бути самостійним предметом договору найму, житлове приміщення, яке хоч і є ізольованим, але по розміру менше встановленого для надання одному чоловіку (ч. 1 ст. 48 ЖК України). Крім того, суд вважав, що позивачі мають інше житлове приміщення і фактично мають намір на отримання грошової компенсації за належну їм на праві власності частку в спільному майні.

Проте з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою частковою власністю.

За ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом установлено, що сторони є співвласниками 13/160 часток домоволодіння АДРЕСА_1 у м. Миколаєві. Кожному з них належить на праві спільної часткової власності по ? частці спірної квартири (жилкоп) (а.с. 4, 8).

Позивачі не можуть користуватися належною їм часткою зазначеної квартири, оскільки в цьому перешкоджають їм відповідачі.

Згідно зі ст. 15, п. 4 ч. 2 ст. 16 ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Разом із тим, Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз'яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири.

Право кожного із співвласників на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, передбачене ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Всупереч зазначеним вимогам закону, позивачі не надали доказів щодо можливості визначення порядку користування спільною частковою власністю спірною квартирою з дотриманням права кожного із співвласників володіти, користуватися та розпоряджатися належною йому часткою. Проте, вказане не позбавляє їх права звернення до суду з позовом про виділ часток (поділ) жилого будинку (квартири), що може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або за наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 50, ч. 2 ст. 63 ЖК України є помилковим, оскільки дані норми регулюють порядок надання жилих приміщень у будинках державного і громадського фонду, а в цій справі спір виник між співвласниками житла щодо порядку користування ним, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21 січня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_7 про визначення порядку користування житловим приміщенням відмовити з інших підстав.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді