Справа № 489/8313/14-ц
Номер провадження 2/489/317/15
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2015 року місто Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

при секретарі Антоненко А. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на частку будинку в порядку спадкування,

встановив

В листопаді 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що після смерті її прабаби, відкрилася спадщина, за заповітом, у вигляді частки житлового будинку, яку прийняв її батько, вступивши у володіння та управління, однак не оформивши належним чином, а після смерті батька вона прийняла цю спадщину, вступивши у володіння та управління.

Оскільки нотаріус відмовляється видати свідоцтво про право на спадщину, просила суд встановити факт прийняття ОСОБА_3 спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_4, визнати за позивачем право власності на 28/200 буд. АДРЕСА_1 (далі-спірний будинок) в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_3, який прийняв цю частку, але не оформив, в спадщину за заповітом після смерті баби ОСОБА_4.

В судовому засіданні представники позивача підтримала позов в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, наполягала на задоволенні позову.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі обставини та відповідні правовідносини.

Відповідно до договору дарування від 29 червня 1966 року ОСОБА_4 отримала в дар у власність 28/100 частки житлового будинку АДРЕСА_1.

03 листопада 1972 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким заповідала належну їй частку житлового будинку АДРЕСА_1 онукам ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

Згідно з свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а. с. 9).

ОСОБА_4 на день смерті проживала в АДРЕСА_2 та перебувала у шлюбі з гр. ОСОБА_6, 1902 р. н. ОСОБА_6 у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на грошовий вклад.

ОСОБА_3 був батьком позивача ОСОБА_2 (а. с. 23). ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 року (а. с. 11).

Враховуючи те, що і ОСОБА_4 і ОСОБА_3 померли до 01.01.2004 правовідносини щодо спадкування регулюються Цивільним кодексом УРСР (далі-ЦК УРСР).

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (ст. 534 ЦК УРСР).

Неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). При визначенні розміру обов'язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку (ст. 535 ЦК УРСР).

Враховуючи те, що гр. ОСОБА_6 прийняв спадщину шляхом подання відповідної заяви, а також те, що на момент смерті ОСОБА_4 йому було більше 80 років, тобто він мав право на обов'язкову частку незалежно від заповіту, суд вважає, що позивачем пред'явлено позов до неналежного відповідача. Миколаївська міська рада не може виступати відповідачем у вказаній справі, оскільки відповідачами є інші спадкоємці або держава в особі податкових органів, бо спадкування в цьому спорі регулюється нормами ЦК УРСР.

Представники позивача в судовому засіданні не просили замінити неналежного відповідача належним, мотивуючи це тим, що ОСОБА_6 вже помер, а про спадкоємців їм нічого не відомо.

Пред'явлення позову до неналежного відповідача має наслідком відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або ззастереженнями.

Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР).

Таким чином, за ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Доказом цього може бути наявність у спадкоємця ощадної книжки на ім'я померлого, іменних цінних паперів, квитанцій про оплату комунальних та інших послуг, обов'язкового страхування майна та інших документів, виданих на ім'я померлого, на майно, користування, управління і розпорядження яким можливе тільки після оформлення прав на нього.

Окрім того, Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджена наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14 червня 1994 р., яка діяла на час відкриття спадщини, передбачала, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.

Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців (п. 113 вищевказаної Інструкції).

Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_3 вступив в управління та володіння спадковим майном в шестимісячний термін після смерті ОСОБА_4, а також доказів такого вступу ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_3

Вислухавши пояснення представника позивача, покази свідків ОСОБА_1, ОСОБА_7, дослідивши докази долучені до матеріалів справи щодо їх належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про те, що позов обґрунтований, а відтак підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд

вирішив

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Миколаївської міської ради про встановлення факту прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_4 та визнання права власності на частку будинку в порядку спадкування.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, а особою, яка не була присутня під час проголошення рішення - з моменту отримання копії рішення.

Суддя В. В. Кокорєв