Номер провадження: 22-ц/785/123/15
Головуючий у першій інстанції Асанова З. І.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Процик М.В, Сєвєрової Є.С.,

при секретарі судового засідання Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 25 вересня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням, вселення, визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, за участю третьої особи - Фонду комунального майна Южненської міської ради, -

ВСТАНОВИЛА:
До Южного міського суду Одеської області звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням, вселення, визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, за участю третьої особи - Фонду комунального майна Южненської міської ради. Посилаючись на незаконність приватизації, порушення його житлових прав, які він просив суд відновити шляхом задоволення позовних вимог в повному обсязі (т.1, а.с. 3-6).

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 25 вересня 2014 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права користування житловим приміщенням, вселення, визнання недійсними розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, за участю третьої особи - Фонду комунального майна Южненської міської ради, задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням: спірною квартирою АДРЕСА_1 . Вселено ОСОБА_2 в квартиру АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено (т.1, а.с. 170-174).
03 листопада 2014 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на рішення Южного міського суду Одеської області від 25 вересня 2014 року. В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо визнання за позивачем права користування житловим приміщенням і його вселення в спірну квартиру. Зокрема, посилалась на те, що після розірвання шлюбу у 2003 році позивач залишився мешкати у спірній квартирі із відповідачами, але відокремився від сім`ї та добровільно знявся з реєстраційного обліку по спірній квартирі у серпні 2003 року, що підтверджується даними його паспорта громадянина України у графі місце проживання, та його власноруч написаною заявою від 12.04.2004 року. З цього періоду ОСОБА_1 і позивач мешкали в спірній квартирі окремими сім`ями, до жовтня 2006 року подружні стосунки не підтримували, сімейного бюджету не було. На той момент ОСОБА_1 та її діти, ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , по відношенню до спірного житла мали статус наймачів і тому позивач мешкав у спірній квартирі відповідно до ст. 64 ЖК УРСР, як особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному жилому приміщенні. У жовтні 2006 року позивач, узявши особисті речі, виїхав на постійне мешкання до м. Харків і тому втратив право користування спірним жилим приміщенням з дня вибуття (ч. 2 ст. 107 ЖК УРСР). У січні 2007 року відбулася приватизація спірної квартири і, відповідно, змінився у ОСОБА_1 з дітьми правовий статус по відношенню до житла. Як стверджує ОСОБА_1 , вона та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 стали співвласниками вказаного житла на праві спільної часткової власності по 1/3 частці кожному.

З травня 2007 року і по 11 березня 2013 року позивач, дізнавшись про відповідну приватизацію, не робив ніяких спроб укласти між ОСОБА_1 та спільними дітьми, тобто вже співвласниками, договір найму чи оренди жилого приміщення. Навпаки, як стверджує апелянт, ОСОБА_2 так і не знявся з реєстраційного обліку, як мешканець м. Харків. Натякаючи на судове рішення, яким його було нібито позбавлено права користування житлом у м. Харків, позивач так і не надав суду копію цього рішення. З цього приводу апелянт вважає, що житлове приміщення саме у м. Харків ОСОБА_2 вважає своїм постійним місцем мешкання, що підтверджується договором позики від 11.03.2013 року, який було укладено всупереч ст. 358 ЦК України, між ним та ОСОБА_3 .

Також апелянт посилається на те, що у ході судового засідання з`ясувалося, що позивач має намір придбати окреме житло від спірного, що підтверджується його власноруч написаною заявою від 12.03.2013 року. Свідок ОСОБА_5 підтвердив це, засвідчивши, що наразі ОСОБА_2 знаходиться у черзі для отримання житла у військовій частині ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Крім того, позивач заперечував, але документально не спростував той факт, що у його користуванні, згідно із договором № 20 від 01.06.2004 року та відповідного ордера, знаходиться службова ізольована трьохкімнатна квартира на склад сім`ї із однієї особи.

Бажання постійно мешкати у спірній квартирі у ОСОБА_2 з`явилося тільки у березні 2013 року, що підтверджується договором позики, укладеним між ним та ОСОБА_3 11.03.2013 року.

У своєму рішенні суд помилково приходить до висновку, що позивач був фактично членом сім`ї наймача, і продовжував проживати в спірній квартирі з травня 2007 року і тому за ним зберігається право користування жилим приміщенням. Як стверджує апелянт, такого поняття, як фактичний член сім`ї наймача взагалі не існує в сенсі житлового права України.

Що стосується пояснення дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_6 то, як стверджує апелянт, вони взагалі плутались у своїх поясненнях.

Свідок ОСОБА_7 знав зі слів позивача, що ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 та тільки у судовому засіданні дізнався, що з позивачем були розлученими з 2003 року. При цьому він пояснив, що позивача він знає десь більше року. Де знаходиться домівка позивача, назвати конкретну адресу, не зміг. Але допустив, що колишня подружня пара може перебувати у приятельських стосунках, які він і наблюдав між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що не є доказом сімейних відносин.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що про проблеми у стосунках між позивачем ОСОБА_1 йому стало відомо зі слів ОСОБА_2 , коли останній прохав бути його свідком у суді. Про те, що позивач виїжджав в інше місто на проживанні, йому було невідомо. Також свідок пояснив, що йому достеменно невідомо, чи сімейні стосунки між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , але йому здається, що сімейні. У спірній квартирі цей свідок бував тільки одного разу, коли купував собі квартиру на дев`ятому поверсі у цьому ж будинку.

Свідок ОСОБА_5 вважає, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мешкали однією сім`єю, спираючись лише на спільне святкування свят. Від кого йому стало відомо про фіктивне розлучення, щоб отримати житло, свідок так і не пояснив. Ні позивач, ні ОСОБА_1 подібну інформацію не оприлюднювали, тим більше ніякими доказами ця інформація не підтверджується (т.1, а.с. 181- 182).
Апеляційним судом Одеської області, за клопотанням сторін, витребувались додаткові матеріали для перевірки обставин справи (т.1, а.с. 208-212, 218-219).
Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи скарги, пояснення учасників провадження, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Южного міського суду Одеської області від 25 вересня 2014 року потребує додаткового мотивування (зміни) в частині набуття права користування спірною квартирою, виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та відповідач були членами однієї родини, оскільки з 11.10.1979 року по 14.05.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т.1, а.с.7 зв.), який було розірвано (т.1, а.с.67).
У період шлюбу, 05.01.1993 року на підставі рішення виконкому Южненської селищної ради народних депутатів №151 від 03.11.1993 року, позивачу зі складом сім`ї: ОСОБА_1 - дружина, ОСОБА_3 - син, ОСОБА_4 донька, був наданий ордер №336 на право заняття жилої площі у трикімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.9). Сторони вселились у вказану квартиру. Після розірвання шлюбу у 2003 році, позивач та відповідачка ОСОБА_1 продовжили проживати разом у вказаній квартирі.

Вказаний висновок суду узгоджується із зібраними по справі доказами, зокрема, поясненнями відповідача (т.1, а.с.93), свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , копією довідки від 28.02.2013 року ОСББ №19 (т. 1, а.с.10).
Крім того, про факт спільного проживання сторін свідчить та обставина, що 08 серпня 2010 року (тобто на момент, коли офіційний шлюб між сторонами був вже розірваний за рішенням суду) ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали церковний шлюб (т.1, а.с.102), який було розірвано 27 листопада 2013 року (т.1, а.с.128) - вже після виникнення конфлікту між сторонами (05 січня 2013 року).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач проходив службу в Одеському прикордонному загоні з 08 травня 1977 року. Наказом від 10 вересня 2014 року старшого прапорщика ОСОБА_2 було звільнено у запас ЗСУ. По закінченню служби, у 2005 році, позивач переїхав до м. Харкова, де знаходився на обліку згідно Списку працівників, прийнятих на квартирний облік за місцем роботи для отримання житлової площі, і був визначений як особа, яка потребує поліпшення житлових умов (підстава відсутність мінімального розміру житлової площі) (т.2, а.с.3, 5).

Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної у м. Харкові ради від 05 вересня 2005 року, ОСОБА_2 отримав ордер №142007 на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (т.2, а.с.4). Такі обставини справи дозволили суду першої інстанції правильно зробити висновок про набуття права користування житлом, проте в подальшому, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01 липня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 14 грудня 2009 року, ордер було визнано недійсним (т.,2 а.с.51-58).

Разом із тим, після скасування ордеру та поновлення позивача на квартирному обліку (т.2, а.с.19) він став особою, яка потребує поліпшення житлових умов.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання приватизації недійсним, оскільки позивач право користування спірним житлом втратив на той момент.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, згідно розпорядження органу приватизації Фонду комунального майна Южненської міської ради Одеської області від 29 січня 2007 року №4512, спірна квартира була передана у спільну часткову власність відповідачам в рівних частках (по 1/3 частці кожному), та видано свідоцтво про право власності на житло від 02.02.2007 року, що посвідчує право спільної часткової власності на цю квартиру відповідачів (т.1, а.с.55-56).
Виходячи із вищевказаного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що на момент приватизації позивач права на житлову площу в спірній квартирі не мав, а тому його право на приватизацію не було порушено.

За обставинами справи, в наступному позивач вселився та продовжував проживати в спірній квартирі. Саме з наступним вселенням та проживанням за спірною адресою пов`язується право позивача на користування житловою площею, що не було відображено в рішенні суду першої інстанції. На момент виникнення конфлікту між сторонами (05 січня 2013 року) у позивача були ключі від спірної квартири, він вільно користувався нею. В подальшому, позивач отримав право користування часткою, яка належить відповідачу ОСОБА_2 , на підстав договору позички (т.1, а.с.206-207).

Змінюючи мотивувальну частину рішення суду першої інстанції, апеляційний суд враховує положення ч.9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 1985 року (з наступними змінами) Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України згідно якої вбачається, що, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови від 01 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак, відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. У даному випадку, згода на проживання у житловому приміщенні була отримана позивачем від членів його колишньої родини, зокрема, від ОСОБА_1 , що підтверджується належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи (т.1, а.с.92).

Відповідно, вказана обставина повинна була прямо вказана при кваліфікації спірних правовідносин судом першої інстанції при задоволенні позовних вимог у відповідній частині. Таким чином, колегія суду усуває протиріччя між юридичною кваліфікацією та правильно встановленими обставинами справи.

Колегія суддів зауважує, що виниклий спір є наслідком намагання сторін поліпшити житлові умови, проте подальший розвиток життєвих обставин існування родини ОСОБА_10 призвів до особистого конфлікту між сторонами, який мав наслідком порушення провадження по справі.

Крім того, у даному випадку позивач мав заявити позов на підставі ст. 21 ЦК України, згідно якої суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Тобто, позовні вимоги повинні були бути заявлені до органу приватизації - Фонду комунального майна Южненської міської ради з приводу оскарження правого акту індивідуальної дії, виданого останнім розпорядження від 29 січня 2007 року №4512.

Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли часткове підтвердження, колегія суддів на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольняє частково, рішення Южного міського суду Одеської області змінює в частині мотивування набуття права користування позивачем ОСОБА_2 , залишаючи в іншій частині рішення суду без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Южного міського суду Одеської області від 25 вересня 2014 року задовольнити частково.

Рішення Южного міського суду Одеської області змінити в частині мотивування набуття права користування позивачем ОСОБА_2 , в іншій частині залишити рішення суду без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

Є.С. Сєвєрова

М.В. Процик