22-ц/775/1125/2015(м)
Категорія 58 Головуючий у 1 інстанції Турченко О.В.
Доповідач Ігнатоля Т.Г.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ігнатоля Т.Г.

суддів - Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

за участю секретаря - Герасимової Г.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Жовтневий відділ державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції, про скасування постанови державного виконавця, зняття арешту та заборони відчуження майна, виключення відомостей з реєстру

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28 серпня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що постановою державного виконавця Жовтневого ВДВС ММУЮ від 16 грудня 2013 року за виконавчим листом про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів накладено арешт на належні йому квартиру АДРЕСА_1, а також транспортні засоби: автомобіль НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3 та мотоцикл «ИЖ Планета-3Д», д/н АН0062ДОЭ. Однак, станом на 25 травня 2015 року борг по сплаті аліментів у нього відсутній, тому, накладений арешт порушує його права, як власника арештованого майна. Просив скасувати постанову державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, зняти арешт та заборону відчуження належного йому майна, а також виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження майна записи про арешт майна.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28 серпня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права та просить рішення скасувати і ухвалити нове про задоволення його позову у повному обсязі.

Зазначає, що відмовою в позові суд суттєво порушив його права. Згідно відмітки державного виконавця у виконавчому листі №2/263/607/2013 від 22 січня 2013 року, станом на 31 січня 2015 року, борг по аліментам відсутній. З довідок УПФУ у Тульчинському районі Вінницької області від 16 березня 2015 року та 25 травня 2015 року вбачається, що він сплачує відповідачці аліменти з пенсії. Посилання в оскаржуваному рішенні суду та те, що ним не доведено факту порушення його прав відповідачкою, оскільки нею ніяких рішень не приймалося, оскаржувана постанова винесена Жовтневим ВДВС ММУЮ, який не залучений в якості відповідача, є хибними. При накладенні арешту державна виконавча служба є посередником між особою, в інтересах якої накладається арешт, та особою, на майно якої накладається арешт. Тому, вважає, що відповідачем у справі має бути саме ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідачки ОСОБА_2, яка не заперечувала проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1, представника Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції ОСОБА_3, який просив вирішити справу на розсуд суду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або його зміни є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи.; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 16 грудня 2013 року головним державним виконавцем Жовтневого ВДВС Маріупольського міського управління юстиції ОСОБА_4 при виконанні рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме: квартири АДРЕСА_2, а також транспортних засобів: автомобілю НОМЕР_1, НОМЕР_4, НОМЕР_5 та мотоциклу «ИЖ Планета-3Д», д/н АН0062ДОЭ (а.с. 4,12-16).

Відмовляючи у задоволенні позову про зняття арешту та заборони відчуження майна, виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження майна запису про арешт майна, суд зазначив в рішенні, що позивачем не доведено факту порушення його прав відповідачкою ОСОБА_2; оскаржувана постанова винесена Жовтневим ВДВС Маріупольського міського управління юстиції, який не залучений до участі у справі в якості відповідача.

Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду, оскільки судом порушені норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Оскаржуване рішення вказаним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 22 січня 2013 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку , починаючи з 14 січня 2013 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 5).

Згідно відмітки державного виконавця у виконавчому листі 2/263/607/2013 від 22 січня 2013 року, станом на 31 січня 2015 року, борг по аліментам, що стягнуті за рішенням суду від 22 січня 2013 року, відсутній (а.с.9).

З довідок УПФУ у Тульчинському районі Вінницької області від 16 березня 2015 року та 25 травня 2015 року вбачається, що ОСОБА_1М дійсно сплачує аліменти на користь ОСОБА_2 з пенсії. (а.с.8,10).

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка ОСОБА_2 підтвердила, що аліменти сплачуються позивачем своєчасно та в повному обсязі і заборгованості на теперішній час не існує.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що у звязку з відсутністю боргу перед відповідачкою ОСОБА_2 по сплаті аліментів, накладення арешту на рухоме та нерухоме майно, що належить йому, порушує його права, як власника, захист яких передбачено ст.ст.317,319,321,328,391 ЦК України.

В порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, а також у позовному провадженні.

На рішення, дії, чи бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом У11 ЦПК України.

Відповідно до положень ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, може звернутися до суду з позовом зняття з нього арешту та визнання права власності на це майно.

Згідно ч. 5 ст. 60 цього Закону у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.

У відповідності з розясненнями, викладеними у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року №4 « Про судову практику в справах про виключення майна з опису» (з наступними змінами), за правилами, установленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках особу, якій передано майно.

Виходячи з наведених норм права та змісту позовних вимог, колегія суддів вважає, що оскільки позивач посилається на те, що накладені державним виконавцем, в інтересах ОСОБА_2, арешт та заборона відчуження майна порушують його право власності і не заявляє про неправомірність дій державного виконавця щодо накладення арешту на його майно, звільнити яке від обтяження можливо тільки за рішенням суду, вимоги його є приватноправовими. Тому, за позовом про звільнення майна з під арешту, який накладено при виконанні виконавчого документа про стягнення коштів з метою забезпечення його виконання, належним відповідачем у справі обгрунтовано є стягувач ОСОБА_2

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та, не визначившись з характером спірних правовідносин, зробив помилковий висновок про те, що стягувач ОСОБА_2 є неналежним відповідачем, у зв»язку з чим в зазначеній частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 про зняття арешту та заборони відчуження з належного йому рухомого та нерухомого майна, а також виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження майна записів про арешт майна та заборону його відчуження.

Це ж рішення в частині відмови у скасуванні постанови державного виконавця про накладення арешту та заборони відчуження майна від 16 грудня 2013 року обгрунтовано залишені судом без задоволення, оскільки в даному випадку предметом оскарження є процесуальна дія державної виконавчої служби, яка не залучена до участі у справі в якості відповідача.

Відповідно до вимог ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження звертаються зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення порушено їх права та свободи, а статтею 387 цього Кодексу передбачено, що за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

Незважаючи на те, що у даній справі ухвалено рішення щодо відмови у скасуванні постанови державного виконавця, колегія суддів вважає, що це порушення норм процесуального права не є підставою для скасування оскаржуваного рішення в цій частині.

На підставі викладеного, керуючись ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 28 серпня 2015 року, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про зняття арешту та заборони відчуження майна, виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження майна запису про арешт майна скасувати і позов ОСОБА_1 в цій частині задовольнити.

Зняти арешт та заборону відчуження з 1/1 частки квартири АДРЕСА_2, а також з транспортних засобів: автомобіля НОМЕР_1, НОМЕР_6, НОМЕР_7 та мотоцикла «ИЖ Планета-3Д», д/н АН0062ДОЭ, належних на праві власності ОСОБА_1, що накладені постановою головного державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції 16 грудня 2013 року.

Виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження майна записи про арешт та заборону відчуження майна, яке належить ОСОБА_1, а саме: 1/1 частки квартири АДРЕСА_2, а також транспортних засобів: автомобіля НОМЕР_1, НОМЕР_6, НОМЕР_7 та мотоцикла «ИЖ Планета-3Д», д/н АН0062ДОЭ.

Це ж рішення в частині відмови у скасуванні постанови головного державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції 16 грудня 2013 року залишити без зміни.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Т.Г.Ігнатоля

Судді: Л.М. Кочегарова

ОСОБА_6