АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

10 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Рейнарт І.М., Качана В.Я.

при секретарі Архіповій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору, стягнення авансового платежу, пені та відшкодування моральної шкоди, зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з урахуванням 3% річних та встановленого індексу інфляції, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року,

встановила:

10.07.2014 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2), в якому посилався на те, що 04.03.2014 р. між ним та відповідачем було укладено угоду на виготовлення дубових вікон. Термін виконання робіт становив два місяці з моменту оплати авансу. На виконання умов договору 05.03.2014 р. він здійснив авансовий платіж в сумі 10 000 грн., а відповідач повинен був виконати свої зобов'язання у строк до 05.05.2014 р. Оскільки станом на 07.07.2014 р. відповідач своїх зобов'язань не виконав, просив розірвати вказану угоду, стягнути з відповідача авансовий платіж в розмірі 10 000 грн., пеню в розмірі 106 336,80 грн. та відшкодувати заподіяну моральну шкоду в сумі 20 000 грн.

10.12.2014 р. ФОП ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому посилаючись на невиконання позивачем умов договору щодо оплати авансового платежу в сумі 10 000 грн. та платежу за фактом виконання робіт у розмірі 9 692 грн., просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у розмірі 19 692 грн., 3% річних від суми прострочення в розмірі 451 грн. 57 коп. та суму, на яку збільшився борг внаслідок інфляційних процесів у розмірі 3 997 грн. 48 коп. Зазначив, що він виготовив вікна згідно специфікації до договору від 04.03.2014 р.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року позов задоволено частково. Розірвано угоду на виготовлення вікон від 04.03.2014 р., укладену між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 авансовий платіж (попередню оплату виготовлення вікон) у сумі 10 000 грн., пеню за прострочення виконання замовлення в сумі 10 000 грн. В решті позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з ухваленим по справі рішенням, позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Свої доводи мотивує тим, що судом всупереч ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» неправомірно зменшено розмір пені з 106 336,80 грн. до 10 000 грн. При цьому судом не враховано рівень інфляції, знецінення національної валюти більш ніж в два рази.

Всупереч положенням ст.23 ЦК України, ч.1 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» суд першої інстанції неправомірно відмовив у відшкодуванні моральної шкоди, заподіяної неправомірними діями відповідача.

Зазначив, що відповідач відмовляється повертати сплачені кошти, чим порушує його право власності. Відсутність вікон унеможливило здійснення ремонту в будинку його матері, якій за станом здоров'я категорично заборонено хвилюватися. Відсутність вікон та неможливість завершити ремонт викликають у матері дратівливість, а він постійно знаходиться у емоційно-напруженому стані. Грошовий еквівалент моральної шкоди за два місяці моральних страждань оцінені ним в 20 000 грн.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Пояснив, що сума нарахованої позивачем пені більше ніж у 10 разів перевищує понесені ним збитки. А тому, діючи відповідно до встановлених законом засад розумності та справедливості, суд першої інстанції правомірно зменшив розмір неустойки. Твердження позивача в частині заподіяння моральної шкоди не підкріплені доказами.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 березня 2014 року між ФОП ОСОБА_2 (виконавець) та ОСОБА_1 ( замовник) укладено угоду на виготовлення вікон, за якою виконавець зобов'язується виготовити вікна згідно Специфікації (додаток №1). Ціна товару складає 19 692 грн. Умови оплати за виготовлення вікон наступні: 50% вартості товару, а саме 10 000 грн. попередня оплата, решту 9692 грн. по факту виготовлення вказаних вікон, про що виконавець повідомляє заявника. Вікна за даною угодою виготовляються на протязі двох календарних місяців з моменту оплати авансу (а.с.6).

На підтвердження виконання зобов'язання в частині попередньої оплати 50% вартості товари в сумі 10 000 грн. позивачем надано квитанцію від 05.03.2014 р. (а.с.8).

Враховуючи дату сплати авансу, товар повинен був бути виконаний в строк до 05.05.2014 року.

Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання у визначений в договорі строк, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для розірвання договору та повернення сплачених за договором коштів в розмірі 10 000 грн.

При цьому суд виходив з вимог ч.1 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до яких споживач має право відмовитись від договору про виконання робіт ( надання послуг) і вимагати відшкодування збитків. Якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо значну частину обсягу послуги чи робіт (понад сімдесят відсотків загального обсягу) вже було виконано, споживач має право розірвати договір лише стосовно частини послуги або робіт, що залишилася.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи, вимогам закону та сторонами по суті не оспорюється.

Доводи апеляційної скарги також не містять заперечень з приводу вирішення спору у вказаній частині.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості.

Колегія суддів також вважає вказаний висновок суду правильним.

У відповідності до ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» та п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

У відповідності до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування завданої фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.

Згідно п.5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції Закону №3390-VІ від 19.05.2011 р. споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.

Відповідно до п.5 ч.1, ч.1 ст.5 Закону України «Про відповідальність за шкоду, завдану внаслідок дефекту в продукції» від 19 травня 2011 р., продукція - будь-яке рухоме майно, включаючи готову продукцію, сировину та комплектувальний виріб, у тому числі майно, що є складовою частиною іншого рухомого або нерухомого майна.

Продукція є такою, що має дефект, у разі, коли вона не відповідає рівню безпеки, на яку споживач або користувач має право розраховувати виходячи з усіх обставин, зокрема пов'язаних з розробленням, виробництвом, обігом, транспортуванням, зберіганням, встановленням, технічним обслуговуванням, споживанням, використанням, знищенням (утилізацією, переробкою) цієї продукції, а також наданням застережень та іншої інформації про таку продукцію, у тому числі: 1) представлення продукції споживачеві, або користувачеві, включаючи її вигляд, склад, упаковку, маркування та іншу інформацію про продукцію, її споживання, використання та знищення (утилізацію, переробку); 2) використання продукції, яке обґрунтовано можна передбачити; 3) час, коли продукцію було введено в обіг.

З урахуванням того, що доказів заподіяння моральної шкоди внаслідок недоліків продукції ( дефекту в продукції) суду не надано, підстави для її відшкодування відсутні.

Колегія суддів також вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неправомірного зменшення судом першої інстанції розміру пені.

Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

За змістом ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожен день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Судом встановлено, що відповідач не виконав свої зобов'язання за вищевказаним договором, а також вимогу позивача щодо повернення суми передоплати за товар.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач повинен відповідати за порушення взятих зобов'язань.

З вказаним висновком суду також погодився відповідач.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності застосування судом першої інстанції положень ст. 551 ЦК України є необґрунтованими та спростовуються правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, відповідно до якої суд має право зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 03 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді:

Справа №22-ц/796/15748/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Трегубенко Л.О.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.