АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Ратнікової В.М., Соколової В.В.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 754/2576/15
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14095/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в якому просив стягнути з відповідачів на його користь борг у розмірі 25000,00 доларів США, що за курсом НБУ становить 658967,82 грн., 3 % річних у розмірі 47196, 66 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 3654, 00 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 27.04.2012 року між позивачем та відповідачкою був укладений договір позики, відповідно до умов якого позивач передав відповідачці у борг грошові кошти у розмірі 25000,00 доларів США із строком повернення до 27.10.2012 року. Але у передбачений у договорі строк грошові кошти відповідач ОСОБА_2 не повернула. Як гарантію повернення коштів, відповідач ОСОБА_2 передала позивачу нотаріально посвідчену довіреність на його ім'я та на ім'я відповідача ОСОБА_3 У подальшому позивач оформив на себе право власності на дану квартиру, але продати її не може у зв'язку з тим, що квартира захоплена відповідачами.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 27.04.2012р. у загальній сумі 214 691,28 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2146,91 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність, порушення норм матеріального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог вказував, що суд першої інстанції не правильно стягнув на його користь 200 000 грн., оскільки позика надавалася у розмірі 25 000 доларів США, що не заперечувалося відповідачами, а тому, посилаючись на положення ч.2 ст. 533 ЦК України, на думку апелянта, з відповідачів підлягає стягненню саме ця сума, але в гривнях за офіційним курсом на день ухвалення рішення.

Крім того, на думку апелянта, суд безпідставно вказав, що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем по справі та стягнув кошти тільки з ОСОБА_2, оскільки кошти в позику надавалися в інтересах сім'ї, що підтверджується підписом ОСОБА_3 в договорі, а тому стягувати борг потрібно з них солідарно.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 заперечували проти апеляційної скарги.

ОСОБА_3 у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про день, час та місце апеляційного розгляду, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе провести судове засідання за його відсутності.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 27.04.2012 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був укладений Договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальовою Т.К. (а.с. 9-10).

Відповідно до умов Договору позивач надав відповідачу ОСОБА_2 позику у розмірі 200 000,00 грн., що є еквівалентом 25 000,00 доларів США, а відповідач прийняла ці кошти і зобов'язалася повернути їх до 27.10.2012 року. При цьому сторонами був встановлений графік повернення коштів (п. 2 Договору).

Також пунктом 5 Договору передбачено, що сторони домовились, що у разі невиконання позичальником своїх зобов'язань, передбачених п. 1, 2, 3 цього договору, позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду.

Пунктом 6 Договору позики було визначено, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані позикодавцем та одержані позичальником у повному обсязі до підписання цього Договору.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачем були виконані всі умови Договору позики, однак відповідачем ОСОБА_2 умови договору не виконані, зокрема зобов'язання щодо повернення коштів, в установлений у Договорі строк.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції, виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 добровільно не виконує прийняті на себе зобов'язання за Договором позики, у зазначений у Договорі строк грошові кошти не повернула, а тому сума боргу за Договором позики та що 3 % річних у за період з вересня 2012 року по 17.02.2015 року підлягає стягненню з неї у судовому порядку.

Оскільки, згідно з умовами Договору грошові кошти позивачем були надані у розмірі 200 000,00 грн., то суд першої інстанції вважає, що саме ця сума і повинна бути стягнута з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача.

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції в цій частині з наступних підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в частині визначення суми стягнення не відповідає.

Так, згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення ст. 524 ЦК України визначають, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2, в межах вказаних норм права, укладаючи договір позики від 27.04.2012р. про передачу останній у позику 200 000 грн., визначили еквівалент суми в доларах США за курсом на момент укладання договору, а саме 25 000 доларів США.

Крім того, визначаючи порядок повернення коштів сторони також визначили платежів, які повинні будуть здійснюватися у гривні, з еквівалентом в іноземній валюті - доларах США.

Стаття 533 ЦК України встановлює, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вказану норму права та те, що ОСОБА_2 не виконала своє зобов'язання перед позивачем вчасно, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що с відповідача підлягає стягненню 200 000 грн., оскільки сторони визначили еквівалент суми позики у доларах США, а тому, відповідно до положень ч.2 ст. 533 ЦК України, суд повинен був стягнути ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму позики в гривнях, але еквівалентну 25 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення.

Отже, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми позики в гривнях, а саме 594 290 грн., що еквівалентно 25 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення рішення. (Офіційний курс НБУ станом на 26 листопада 2015 року - 23,7716 грн./1 долар США).

Також скасуванню підлягає рішення суду першої інстанції в частині стягнення 3% річних та ухвалення нового рішення за наступним розрахунком.

Оскільки п.2 договору позики від 27 квітня 2012 року встановлено, що ОСОБА_2 зобов'язана повернути ОСОБА_1 суму в гривні, еквівалентну 9 000 доларів США до 27 серпня 2012 року, то 3% річних варто розраховувати щодо цієї суми за період з 27.08.2012р. по день звернення з позовом - 17.02.2015р. та виходити з суми в гривнях, еквівалентної 9 000 доларів США за курсом станом на день ухвалення рішення (9 000*23,7716=213 944,4 грн.).

Три відсотки річних в даному випадку становить 15 907,85 грн.

Аналогічно слід вираховувати і другу частину позики, оскільки вона рівна першій, проте за період з 27.09.2012р. (дата виконання цієї частини зобов'язання згідно договору) по день звернення з позовом - 17.02.2015р.

Три відсотки річних в даному випадку становить 15 364,22 грн.

Три відсотки річних щодо третьої частини позики, а саме суму в гривні, еквівалентну 7 000 доларів США слід вираховувати, згідно договору, за період з 27.10.2012р. по день звернення з позовом - 17.02.2015р. та виходити з суми в гривнях, еквівалентної 7 000 доларів США за курсом станом на день ухвалення рішення (7 000*23,7716=166 401,2 грн.).

Три відсотки річних в даному випадку становить 11 540,76 грн.

Враховуючи приведений розрахунок, загальна сума стягнення з відповідача на користь позивача, в частині 3% річних за несвоєчасне повернення позики, становить 42 812,83 грн.

Колегія судів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що що ОСОБА_3 є неналежним відповідачем, оскільки позивачем не було надано належних доказів того, що даний Договір позики був укладений відповідачем ОСОБА_2 в інтересах сім'ї, а також, що отримані за договором кошти були витрачені нею на задоволення потреб сім'ї, а тому стягнув борг тільки з останньої відповідно до ч.4 ст. 65 Сімейного кодексу України.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що кошти в позику надавалися в інтересах сім'ї, що підтверджується підписом ОСОБА_3 в договорі, а тому стягувати борг потрібно з них солідарно, виходячи з наступного.

Дійсно, на виконання вимог ч.2 ст. 65 Сімейного Кодексу України, чоловік ОСОБА_2 - ОСОБА_3 дав згоду своїй дружині на отримання в позику коштів, що зафіксовано в п.20 договору позики від 27 квітня 2012 року.

Разом з тим дана згода не є підтвердженням того, що кошти бралися для потреби сім'ї та були використані в її інтересах. Згода ОСОБА_3 була надана на виконання вимог ч.2 ст.65 СК України, як умова дійсності правочину.

Умовами договору позики не встановлено того, що гроші надавалися на потреби сім'ї та взагалі не передбачала цільового використання коштів.

Суд першої інстанції правильно вказав, з посилання на правову позицію Верховного Суду України, яка в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися всіма судами України при застосуванні таких норм права, про те, що при розгляді справи позивачем не було надано належних доказів того, що договір позики був укладений ОСОБА_2 в інтересах сім'ї, а також те, що отримані за договором кошти були витрачені нею на задоволення потреб сім'ї.

Інших доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції в цій частині, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року в частині задоволення первинних вимог позивача про стягнення боргу за договором позики, трьох відсотків річних та судового збору скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Керуючись ст.ст. 218,303-305, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року в частині задоволення первинних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 на його користь боргу за договором позики, трьох відсотків річних та судового збору - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення наступного змісту:

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості у сумі 594 290 грн. (п'ятсот дев'яносто чотири тисячі двісті дев'яносто гривень), що за офіційним курсом НБУ станом на 26 листопада 2015 року еквівалентно 25 000 доларів США, три відсотки річних за прострочення платежів у сумі 42 812,83 грн. (сорок дві тисячі вісімсот дванадцять гривень вісімдесят три копійки) та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 654,00 грн., а загалом 640 756,83 грн. (шістсот сорок тисяч сімсот п'ятдесят шість гривень вісімдесят три копійки).

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді