Справа №585/2895/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/21/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Бойка В. Б.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 жовтня 2014 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

04 серпня 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 28 січня 2009 року між ним та ОСОБА_3 укладено споживчий кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала 5996,22 грн. строком на 24 місяці та сплатою 5,04 % річних на суму залишку боргу. Позичальниця взятих на себе зобовязань щодо повернення кредиту не виконала, внаслідок чого станом на 28 липня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 53503,02 грн., який складається з 207,43 грн. боргу по процентам, 1583,01 грн. боргу по комісії, 48688,63 грн. пені, 500 грн. фіксованої частини штрафу і 2523,95 грн. процентної складової штрафу.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 жовтня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить зазначене рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що відповідачка про визнання недійсним договору в цілому чи окремих його положень не зверталась, а тому продовжують існувати невиконані нею зобовязання за цим правочином як по відсоткам, комісії, так і по неустойці.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_4, яка підтримала доводи апеляційної скарги, заперечення на скаргу законного представника відповідача ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що кошти, які сплачувала відповідачка на погашення заборгованості, банк спрямовував на погашення поточної та простроченої заборгованості, а не в порядку передбаченому п.4.2 Умов. Вийшовши з 28 грудня 2009 року на прострочену заборгованість, ОСОБА_3 погасила її 04 жовтня 2010 року, проте, банк за відсутності боргу по тілу кредиту безпідставно нараховував відсотки за користування кредитом, комісію та пеню.

Проте, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 28 січня 2009 року на підставі заяви ОСОБА_3 № suxrF813520232 з ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитно-заставний договір, за умовами якого позичальниця отримала 5996,24 грн. строком повернення до 28 січня 2011 року на споживчі цілі (придбання телевізора) зі сплатою 5,04% на місяць за користування кредитом на суму залишку заборгованості і щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 143,91 грн. (а.с.6).

Також 28 січня 2009 року ОСОБА_3 отримала кредитну картку «Універсальна» (а.с.6 зв.).

З отриманої в кредит суми 4409 грн. перераховано на оплату товару, а 1587,24 грн. на сплату страхового платежу (а.с.35).

Сторони кредитної угоди дійшли згоди, що порядок повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди і комісії зазначені у Заяві про надання кредиту та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), які разом складають кредитно-заставний договір та з якими позичальниця ознайомилася і погодилася (а.с.8-10).

Зазначеними Умовами надання споживчого кредиту передбачено, що погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період з 20 по 25 число у сумі 407,27 грн., яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат.

Відповідно до п.3.2.3 Умов повну сплату відсотків позичальник зобовязався здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту.

У п.4.2 Умов визначено, що отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту кошти направляються у першу чергу для відшкодування витрат/збитків банку згідно з п.3.2.11, 3.3.8 цих Умов, далі - пені, простроченої комісії, простроченої винагороди, прострочених відсотків по кредиту, простроченої заборгованості за кредитом, комісії, винагороди, відсотків, кредиту, а частина суми, що залишилася (у тому числі сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом.

Згідно з п.4.4 Умов банк здійснює погашення заборгованості за кредитом у порядку, зазначеному у п.4.2 Умов.

При порушенні позичальником зобовязань із погашення кредиту він сплачує банку пеню у розмірі 1,25% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні (п.5.1 Умов).

Відповідно до п.5.3 Умов при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, він зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості.

Скориставшись кредитним коштами, а саме придбавши товар за перераховані банком торгівельно-сервісному підприємству кредитні кошти згідно з рахунком-фактурою №РМ-56 від 28 січня 2009 року (а.с.7), ОСОБА_3 згідно з розрахунком позивача за період з 28 січня 2009 року по 28 липня 2014 року повернула борг на загальну суму 6011,93 грн., зокрема, 12 жовтня 2009 року 12,30 грн., 28 жовтня 2009 року 1,03 грн., 24 листопада 2009 року 702,42 грн., 23 грудня 2009 року 722,51 грн., 22 січня 2010 року 687,70 грн., 06 квітня 2010 року 676,64 грн., 28 квітня 2010 року 704,90 грн., 18 травня 2010 року 0,42 грн., 28 травня 2010 року 622,81 грн., 30 червня 2010 року 391,38 грн., 23 липня 2010 року 410,86 грн., 25 серпня 2010 року 244,17 грн., 28 вересня 2010 року 437,51 грн., 02 жовтня 2010 року 392,60 грн., 01 червня 2011 року 0,01 грн., 04 липня 2011 року 0,01 грн., 03 серпня 2011 року 0,01 грн., 05 вересня 2011 року 0,01 грн., 02 листопада 2011 року 4,64 грн. (а.с.5, 36).

На підтвердження своїх вимог банк надав розрахунок заборгованості, згідно з яким станом на 28 липня 2014 року вона становить 53503, 02 грн. та складається з 207,43 грн. заборгованості по відсотках, 1583,01 грн. боргу по комісії, 48688,63 грн. пені, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 2523,95 грн. штрафу (процентна складова).

З зазначеного розрахунку вбачається, що сплачені відповідачкою кошти банк спрямовував не в порядку черговості передбаченої п.4.2. Умов, а на погашення заборгованості за кредитом. Проте, не дотримання банком зазначеного порядку черговості не порушує прав відповідачки та не дає підстав для звільнення її від обовязку погасити борг, а тому з цих підстав вище вказаний висновок суду першої інстанції є помилковим.

Не можливо погодитися і з висновком суду щодо безпідставності нарахування відсотків, комісії, пені, після погашення тіла кредиту.

За вказаним розрахунком прострочена заборгованість по кредиту у сумі 4557 грн.97 коп. утворилася з 28 грудня 2009 року, а з моменту укладення договору по відсоткам та комісії, які нараховувалися банком до 01 січня 2010 року. 04 жовтня 2010 року ОСОБА_3 погасила повністю тіло кредиту, але залишилися не погашені відсотки у сумі 223 грн. 13 коп. та комісія у сумі 1583 грн., в звязку з чим банк відповідно до п.п.5.1, 5.3 Умов правомірно нараховував неустойку.

З огляду на зазначене вбачається, що відповідачка несвоєчасно та неналежним чином виконувала свої зобовязання за договором, чим порушила права позивача.

З вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, як вбачається з вимог ст. 256 ЦК України особа може звернутися до суду у межах строку позовної давності.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки( ст.257 ЦК України). До вимог про стягнення неустойки застосовується спеціальна позовна давність в один рік ( п.1 ч.2 ст.258 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Отже, з аналізу умов договору сторін і змісту зазначених правових норм, вбачається, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним судом України у постановах від 19.03.2014 року у справі №6-20 цс14, 19.11.2014 року у справі № 6-160 цс14, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх судів України.

З матеріалів справи вбачається, що заборгованість по відсоткам та комісії утворилася за період з 28.01.2009 року по 01.01.2010 року, а пені з 28.01.2009 року по 28.07.2014 року. Останній платіж ОСОБА_3 здійснила 02.10.2010 року у сумі 392 грн. 60 коп. Здійснені, за словами представника позивача, списання коштів по 01 коп. у червні-вересні та 4, 64 грн. в листопаді 2011 року з карткового рахунку відповідачки, не свідчать про визнання нею свого боргу та не дає підстав вважати, що строк позовної давності відповідно до ст.264 ЦК України перервався. Проте, оплата боргу 28.09.2010 року у сумі 437 грн. 51 коп., тобто в більших розмірах ніж передбачений договором щомісячний платіж, свідчить про визнання відповідачкою свого боргу, в звязку з чим перебіг строку позовної давності перервався й почався заново та закінчився в вересні 2013 року.

З вимогами про стягнення відсотків, комісії, пені позивач звернувся в серпні 2014 року, тобто поза межами строку позовної давності. В суді апеляційної інстанції законний представник відповідачки звернувся з заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Колегія суддів вважає за можливе задовольнити її, виходячи з наступного.

З довідок Комунального закладу Першої обласної спеціалізованої лікарні від 21.11.2014 року №01-55/5624, 06.02.2015 року №01-55/895, 07.12.2015 року №01-55/5893 вбачається, що відповідачка перебуває на стаціонарному лікуванні в психіатричному відділенні цього закладу з 15.09.2014 року по теперішній час та потребує подальшого тривалого лікування. За станом здоровя вона не може брати участь у судовому засіданні та отримувати судові повістки та документи.

За інформацією наданою виконкомом Роменської міської ради Сумської області 30.09.2015 року № 03-24/2757 відповідачка перебуває на обліку органу опіки та піклування з 03.06.2015 року. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 21.05.2015 року її визнано недієздатною, над нею встановлено опіку та призначено її опікуном ОСОБА_5

Згідно з ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За таких обставин та враховуючи, що відповідачка за станом свого здоровя, тобто з незалежних від неї причин, була позбавлена можливості приймати участь у розгляді справи та реалізувати своє право на подання заяви про застосування наслідків спливу позовної давності під час розгляду судом першої інстанції справи по суті, колегія суддів вважає за можливе розглянути таку заяву законного представника відповідачки, подану на стадії апеляційного провадження та задовольнити її, виходячи з того, що позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав поза межами строку позовної давності, що дає підстави для застосування наслідків спливу позовної давності, передбачений ч.4 ст.267 ЦК України.

Доводи позивача про те, що п.5.5 Умов передбачений строк позовної давності 5 років, є безпідставними.

Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України).

Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з правового аналізу вказаних норм, Умови надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка) (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки такі Умови не містять підпису позичальника; відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розуміла відповідачка, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання нею заяви, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались.

Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним судом України у постанову від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15 та є обовязковою для всіх судів.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення суду на підставі п. п.3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, але з інших підстав.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в звязку з пропуском строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: