у х в а л а

іменем україни

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О. П.,

суддів: Гончара В. П., Карпенко С. О.,

Дербенцевої Т. П., Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Львіввугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 19 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Львіввугілля» (далі - ДП «Львіввугілля») про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Позивач зазначав, що з 24 вересня 1984 року по 16 травня 1996 року працював на підприємствах ДП «Львіввугілля» в особливо тяжких та шкідливих умовах праці, внаслідок чого отримав професійне захворювання. Довідкою медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 19 червня 1996 року йому вперше встановлено 50 % втрати професійної працездатності та III групу інвалідності. Довідкою МСЕК від 04 березня 2008 року йому встановлено 60 % втрати працездатності та III групу інвалідності безстроково.

Посилаючись на те, що ушкодженням здоров'я йому завдана моральна шкода, ОСОБА_3 просив на відшкодування такої шкоди стягнути з ДП «Львіввугілля» 30 тис. грн.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 19 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_3 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалені у справі судові рішення просить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що для визначення розміру моральної шкоди відповідно до п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Правила), має застосовуватися розмір мінімальної заробітної плати, встановлений на момент виникнення спірних правовідносин.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна з огляду на наступне.

Судами встановлено, що з 24 вересня 1984 року по 16 травня 1996 року ОСОБА_3 працював на підприємствах ДП «Львіввугілля» в особливо тяжких та шкідливих умовах праці, внаслідок чого отримав професійне захворювання. Довідкою МСЕК від 19 червня 1996 року йому вперше встановлено 50 % втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності. Довідкою МСЕК від 04 березня 2008 року йому встановлено 60 % втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності безстроково.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з утратою 50 % професійної працездатності виникло у ОСОБА_3 у 1996 році.

На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось п. 11 Правил, відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів, у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Таким чином, вирішуючи спір, суди, визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, на зазначене уваги не звернули та не врахували, що ст. 440-1 ЦК УРСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Зазначені вимоги закону у поєднанні зі ст. ст. 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Погоджуючись з визначеним судом першої інстанції розміром моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідачем, на порушення приписів ст. 303 ЦПК України апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, належним чином доводів апеляційної скарги не перевірив.

Порушення апеляційним судом при розгляді справи норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення, тому ухвала суду апеляційної інстанції не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 квітня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О. П. Касьян

Судді: В. П. Гончар

Т. П. Дербенцева

С. О. Карпенко

Д. О. Остапчук