РІШЕННЯ

іменем України

„06" листопада 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Степаненко А.Л.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

за участі представника позивача - ОСОБА_2,

за участі представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення вартості частки спадкового майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є рідною дочкою ОСОБА_5 та ОСОБА_6. В останні роки життя батька позивача - ОСОБА_6 живими були також двоє його рідних братів - ОСОБА_7 та ОСОБА_8. ОСОБА_7, який приходився рідним дядьком позивачу, був одинокою людиною, не мав прямих спадкоємців і підтримував близькі стосунки із батьками позивача, які здійснювали за ним догляд та піклування у останні роки його життя.

26.12.2003 р. ОСОБА_7 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9; даним заповітом ОСОБА_7 заповідав все належне йому майно в рівних частках батькам позивача - ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Однак, батьки позивача померли раніше, ніж спадкодавець ОСОБА_7: ІНФОРМАЦІЯ_1 р. помер батько позивача ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_2 р. померла мати позивача ОСОБА_5 Батьки позивача не отримали у спадщину майно, яке належало ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_3 р. ОСОБА_7 помер. Внаслідок смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на домоволодіння АДРЕСА_1. Домоволодіння складалось із земельної ділянки площею 0,0406 га, на якій були розташовані об'єкти нерухомого майна - житловий будинок та інші будівлі і споруди. Спадкоємці першої черги після смерті ОСОБА_7 були відсутні. Позивач доводилась спадкодавцю племінницею, та відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК мала право на спадкування тієї частки спадщини, яка належала б за законом її матері та батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини, та, реалізуючи своє право па спадкування за правом представлення, позивач 13.09.2007 р. подала заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7

31.10.2007 р. до нотаріальної контори також надійшла спільна заява про прийняття спадщини від ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_4 та ОСОБА_12, які вказаною заявою також прийняли спадщину. Від будь-яких інших ймовірних спадкоємців заяв про прийняття спадщини до нотаріальної контори не надходило.

Як повідомив позивачу нотаріус, частка позивача у спадщині складала 1/4 частину.

Після спливу передбаченого ст. 1270 ЦК України шестимісячного строку для прийняття спадщини позивач 22.03.2008 р. подала до четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про отримання свідоцтва про право на спадщину за правом представлення після смерті спадкодавця ОСОБА_7. 23.08.2008 р. на адресу позивача надійшов лист № 1203 від 23.03.2008 р. з четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з повідомленням про те, що позивач може отримати свідоцтво про право на спадщину. Але, коли позивач з'явилась до нотаріуса за отриманням свідоцтва, нотаріус відмовив у видачі свідоцтва, посилаючись на те, що спадкоємець ОСОБА_10 24.03.2008 р. звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою про встановлення факту родинних відносин між ним та покійним ОСОБА_7 та про визнання права власності на будинок в цілому, та до вирішення спору судом видача нотаріусом свідоцтва про право на спадщину унеможливлена. Не зважаючи на те, що позивач була прямим спадкоємцем покійного ОСОБА_7 і вирішення спору судом могло безпосередньо вплинути на права та обов'язки позивача, позивач не була залучена до розгляду цієї справи, та як пізніше стало відомо позивачу, 23 квітня 2008 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення про визнання у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_10.

Разом з тим, 29.01.2009 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення про визнання за ОСОБА_10 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 на земельну ділянку, площею 0,0406 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Після того, як право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 було визнано за ОСОБА_8, останній 26.07,2008 р. уклав із ОСОБА_4 (відповідач) договір дарування, відповідно до якого подарував їй вищевказане домоволодіння.

В свою чергу ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 19.11.2009 р. продала вказане домоволодіння громадянину ОСОБА_13

ОСОБА_1, дізнавшись про існування рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2008 р., оскаржила його в апеляційному порядку, яким було визнане право власності на спірне домоволодіння за ОСОБА_10, та ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.01.2010 р. рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2008 р. про визнання права власності за ОСОБА_10 було скасоване і справу було направлено на новий розгляд до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська. Крім того, ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2010 р. у зв'язку з нововиявленими обставинами було скасоване рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29.01.2009 р. та додаткове рішення суду від 20.03.2009 р. по справі за позовом ОСОБА_10 до територіальної громади в особі Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську про визнання права власності на земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_4 р. ОСОБА_10 помер.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.09.2010 р. позов ОСОБА_10 про встановлення факту родинних відносин між та покійним ОСОБА_7 та визнання права власності на спірне домоволодіння було залишено без розгляду.

Оскільки через незалежні від позивача обставини вона не змогла отримати дане домоволодіння у спадщину, позивач звернулась до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про визнання недійсними договору дарування від 26.07.2008 р. та договору купівлі-продажу від 19.11.2009 р. а також про визнання за ОСОБА_1 права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом та про витребування майна у добросовісного набувача. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2012 р. в задоволені позовних вимог було відмовлено.

Судове рішення оскаржено не було та набрало чинності.

При зверненні до суду із даним позовом позивач посилається на те, що у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином обставини, на переконання позивача, встановлені рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2012 р. по справі № 2-2333/11, додатковому доказуванні не підлягають, та відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

ОСОБА_4 отримала домоволодіння АДРЕСА_1 від ОСОБА_10 безоплатно на підставі договору дарування від 26.07.2008 р. і в подальшому розпорядилась цим майном, продавши його на користь ОСОБА_13 (договір купівлі-продажу від 19.11.2009 р.), отримавши від цього продажу матеріальну вигоду.

В той же час у зв'язку зі скасуванням рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2008 року та залишенням без розгляду позову ОСОБА_10 про встановлення факту родинних відносин між ним та покійним ОСОБА_7 та визнання права власності на спірне домоволодінні, відпала правова підстава, згідно з якою ОСОБА_10 вважався власником цього домоволодіння у цілому станом на дату укладення договору дарування від 26.07.2008 р.

ОСОБА_1 прийняла спадщину та стала, таким чином, фактичним власником частки спадкового майна, але у протиправний спосіб була безпідставно позбавлена прав на свою частку у спадковому майні, яке було протиправно відчужене відповідачем на користь добросовісного набувача, та відчуженням спадкового майна позивачу було завдано значних матеріальних збитків, розмір яких дорівнює ? ринкової вартості домоволодіння АДРЕСА_1 та ? ринкової вартості земельної ділянки площею 0,0406 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Вартість домоволодіння АДРЕСА_1 згідно інформаційній довідці №6364 від 17.06.2010 р. складає 102 427,00 грн.; вартість 1/4 частини спадкового майна складає 25 606,75 грн. Та обставина, що спірне домоволодіння було відчужене відповідачем на користь добросовісного набувача, позбавила позивача права витребувати в натурі це майно у добросовісного набувача ОСОБА_13, та надає позивачу право стягнути завдані збитки у розмірі 25 606,75 грн. з особи, яка отримала безоплатно дане майно та розпорядилася ним на свій розсуд, а саме - від ОСОБА_4, та саме зазначену вище суму позивач у позові просила стягнути з відповідача.

За розгляду справи позивач надала до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якої згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи №1084-14 від 13.06.2014 р. станом на дату розгляду справи вартість спірного домоволодіння складає 338 786,00 грн., відтак, вартість належної позивачу частки у спадковому майні повинна визначатись саме з урахуванням її ринкової реальної вартості, а не із суми, вказаної в договорі купівлі-продажу, оскільки позивач не була стороною за цим договором і визначення ціни продажу домоволодіння відбувалось без врахування її власного волевиявлення.

Розмір часток спадкоємців після смерті ОСОБА_7 визначений не був.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2008 р. було визнане у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7 право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 за ОСОБА_10 у цілому. Відповідач у своїх запереченнях зазначає про права інших спадкоємців після смерті ОСОБА_7, які спільно подавали заяву про прийняття спадщини - брата ОСОБА_8, племінників ОСОБА_11 та ОСОБА_12 та відповідача ОСОБА_4 Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, в подальшому ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_4 відмовились від своїх прав на спадщину на користь ОСОБА_10, однак, про дану відмову було зазначено тільки у рішенні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 квітня 2008 р., яке пізніше було скасоване.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_4 були спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 та мали право на отримання спадщини, ані нотаріусом, ані судовими інстанціями не визначались їх частки у спадковому майні, не встановлювалася ступінь споріднення з померлим спадкодавцем. Під час розгляду даного спору ніхто з них до суду із самостійними вимогами на предмет спору не звертався. Відтак, твердження відповідача про те. що вказані особи мали право на частку у спадковому майні, є безпідставним. Позивач, таким чином, вважає, що законними спадкоємцями після смерті спадкодавця ОСОБА_7 були його брат ОСОБА_10 та позивач, яка була спадкоємцем за правом представлення після смерті свого батька ОСОБА_6. Тому частки ОСОБА_10 та позивача у спадковому майні повинні бути рівними і складати по ? спадкового майна. У зв'язку з тим, що через порушення прав позивача розмір частки позивача у спадковому майні встановлений не був, виникла необхідність його визначення у судовому порядку.

При зверненні до суду позивач посилається на приписи ч. 3 ст. 386, ст.ст. 1212, 1213, 1266 ЦК.

Предмет позову становить вимога по стягнення з відповідача на користь позивача вартості ? частки у спадковому майні в розмірі 169 393 грн.

У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов.

Представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні.

Відповідно до заперечень відповідача останній просив суд врахувати те, що позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона у відповідності до ч. 3 ст. 1266 ЦК України мала право на спадкування, як племінниця спадкодавця, на ту частку спадщини, яка належала б за законом її батькові якби він був живий на час відкриття спадщини. Спадщина відкрилася після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 року, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння АДРЕСА_1. Спадкоємців першої черги не було, тому в порядку ч. 3 ст.1266 ЦК України спадщину прийняли його рідний брат - ОСОБА_8, та за правом представлення його племінники, а саме: позивач (право представлення після батька - ОСОБА_6), ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (право представлення після батька - ОСОБА_17) та ОСОБА_4 (право представлення після смерті матері - ОСОБА_18).

Тобто, спадкодавець мав трьох рідних братів та одну сестру: ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 р., ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 р., ОСОБА_17, померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 р., та ОСОБА_18, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 р.

Згідно ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Цей факт встановлений рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 2-2333/11 від 08.11.2012 р.

31.10.2007 р. спадкоємцями - братом ОСОБА_8 та племінниками ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (право представлення після батька - ОСОБА_17) та ОСОБА_4 було подано спільну заяву про прийняття спадщини: домоволодіння та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, грошові внески та акції, також зазначивши про відсутність інших спадкоємців, передбачених ст. 1261 ЦК України.

ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини до четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 13.09.2007 р., як племінниця, відповідно до ч. 3 ст.1266 ЦК України на спадкове майно.

Враховуючи вимоги ч. 5 ст. 1266 ЦК України, а саме, якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну, то частка ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (право представлення після батька - ОСОБА_17) становить 1/4, а окремо для кожного по 1/8 частини спадщини, щодо інших спадкоємців, а саме ОСОБА_1, ОСОБА_8 та ОСОБА_4 - частка спадкового майна для кожного окремо становила по 1/4.

Таким чином, на переконання представника відповідача твердження позивача про розмір її частки в спадковому майні в розмірі ? є необґрунтованим.

Разом з тим, представник відповідача просив суд врахувати, що позивач обґрунтовує вимоги ст.ст. 1212 та 1213 ЦК України - зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, та про повернення в натурі безпідставно набутого майна, а у випадку неможливості - повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна, про що відповідно було заявлено клопотання про проведення судової експертизи, для встановлення вартості спадкового майна на момент його відкриття та час розгляду справи.

Утім, відповідач не погоджується із позивачем щодо відшкодування вартості безпідставно набутого майна.

23.04.2008 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення про визнання за ОСОБА_8 права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7. Рішення суду оскаржено не було та набрало законної сили.

29.01.2009 р. судом також було ухвалено рішення про визнання за ОСОБА_8 права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,0406 га за цією адресою. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.01.2010 р. рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2008 р. про визнання за ОСОБА_8 права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті брата ОСОБА_7 було скасовано та справу направлено на новий розгляд; ухвалою суду від 27.09.2010 р. позов залишений без розгляду.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2010 р. скасовано вказане рішення від 29.01.2009 р. та додаткове рішення від 20.03.2009 р. по справі за позовом ОСОБА_8 до територіальної громади в особі Амур - Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності на земельну ділянку; ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11.05.2011 р. провадження по даній справі закрито.

Згідно з договором дарування від 26.07.2008 р. ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар домоволодіння АДРЕСА_1. ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 р., спадкоємців після його смерті немає. Згідно з договором купівлі-продажу від 19.11.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_20 (реєстр №163), ОСОБА_13 купив у ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1.

Також згідно з даними Управління Держкомзему у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_13 на підставі державного акту на право приватної власності від 22.12.2009 р. (номер державної реєстрації 91) відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19.1 1.2009 р.

Як вбачається на момент укладення договору дарування від 26.07.2008 р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, рішення суду від 23.04.2008 р. та від 29.01.2009 р. набрали чинності та ніким не були оскаржені. 08.11.2012 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено судове рішення по справі № 2-2333/1 1, яким відмовлено в задоволені позовних вимог щодо визнання договору дарування від 26.07.2008 р. недійсним.

Разом з тим, відповідно до запереч представника відповідача загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: набуття або збереження майна, набуття або збереження за рахунок іншої особи, відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, утому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова ч. 1 статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Як встановлено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 08.11.2012 р. у справі № 2-2333/11, яке не було оскаржено та набрало чинності 20.11.2012 р., відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству.

За таких обставин, враховуючи, що доказів визнання укладеного правочинну, а саме договору дарування від 26.07.2008 р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 недійсним або його розірвання не надано позивачем, відповідач вважає безпідставним посилання позивача на наявність для позивача правових підстав для стягнення з відповідача грошової компенсації за майно, що отримано безпідставно в розумінні ст. 1212 ЦК України.

Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Відповідач є добросовісним набувачем за договором дарування від 26.07.2008 р., оскільки будь-яких доводів, що спростовують його добросовісність набуття, позивачем не надано, відшкодування вартості частки майна у спадковому майні, які б отримала позивач, у випадку прийняття ? частки спадщини, суд має право керуватися ч. 2 ст. 390 ЦК України: власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна.

Як вбачається з договору купівлі - продажу від 19.11.2009 р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_13, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_20, загальна вартість перерахованого нерухомого майна становить 102 427,00 грн., та відповідно до п. 4. цього договору продаж був вчинений саме за 102 427,00 грн.

Згідно з п. 1.2 ст. 1 Закону № 889 «Про податок з доходів фізичних осіб» дохід - це сума будь - яких коштів, вартість матеріального і нематеріального майна, інших активів, що мають вартість, у тому числі цінних паперів або деривативів, одержаних платником податку у власність або нарахованих на його користь, чи набутих незаконним шляхом у випадках, визначених пп. 4.2.16 п. 4.2 ст. 4 цього Закону, протягом відповідного звітного податкового періоду з різних джерел як на території України, так і за її межами.

У 2009 році при укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна - дохід відповідно до пп. 11.1.3 п. 11.1 та пп. 11.2.3 п. 11.2 ст. 11 Закону № 889 визначався виходячи з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об'єкта нерухомого майна, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до законодавства.

Спеціальний державний орган, уповноважений розраховувати оціночну вартість земельної ділянки, на той час був відсутній, тому чинним законодавством України було зазначено, що до того часу, коли такий орган буде визначено, слід виходити з ціни, зазначеної в договорі купівлі-продажу, але не нижче вартості такого майна, вказаної у довідці бюро технічної інвентаризації, тобто згідно довідки інвентаризаційна вартість домоволодіння з урахуванням відповідних коефіцієнтів складала 102 427,00 грн.

При цьому слід зазначити, що податковим агентом при здійсненні операцій з відчуження об'єктів нерухомого майна в порядку, передбаченому ст. 11 цього Закону, є нотаріус, який посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна та документа про сплату податку сторонами договору. Нотаріус, який посвідчив договір відчуження об'єкта нерухомості, зобов'язаний надіслати інформацію про такий договір податковому органу за податковою адресою платника податку у строки, встановлені законом для податкового кварталу (тобто протягом 40 календарних днів, наступних за останнім календарним днем звітного (податкового) кварталу (півріччя).

Тобто в даному випадку мова може йти лише про стягнення 1/4 частки спадкового майна, оскільки спадщину прийняли й інші спадкоємці, а не лише тільки позивач та відповідач, а відшкодування може визначатися лише у розмірі доходу, який отримала відповідач, як добросовісний набувач, при відчужені майна, у відповідності до ч.2. ст.390 ЦК України, за який було сплачено відповідний податок з доходів фізичних осіб, але при цьому добросовісний володілець має право залишити собі доходи, одержані в період добросовісного володіння.

З аналізу вказаних вище правових норм можна зробити висновок, що позивачем за позовом згідно ст. 1212 ЦК України про стягнення ? вартості спадкового майна може бути лише власник цього майна або особа, що отримала це майно у володіння.

Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

Як встановлено судом, позивач є племінницею ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 р. (а.с. 11); за життя померлому належало на праві власності (а.с. 5) домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору про право забудови, посвідченого 09.03.1959 р. четвертою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою. Разом з тим, відповідно до державного акту про право власності на землю (а.с. 9-10) ОСОБА_7 був власником земельної ділянки площею 0.0406, яка розташована на АДРЕСА_1, та після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на зазначене вище майно.

Позивач має право на дану спадщину в силу ч. 3 ст. 1266 ЦК, та прийняла спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори, утім, ОСОБА_1 не отримала свідоцтва про право на спадщину за законом; постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії суду надано не було.

Як встановлено судом на підставі наданих у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів, на даний час власником земельної ділянки та розташованого на ній спірного домоволодіння є гр. ОСОБА_13: згідно з договором дарування від 26.07.2008 р. ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар домоволодіння АДРЕСА_1, а після цього згідно з договором купівлі-продажу від 19.11.2009 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_20 (реєстр №163), ОСОБА_13 купив у ОСОБА_4 домоволодіння АДРЕСА_1.

На момент укладення договору дарування від 26.07.2008 р. між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23.04.2008 р. (справа за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_11, де третя особа четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення факту родинних відносин про визнання права власності /цим судом рішенням було визнано право власності за ОСОБА_10 на домоволодіння АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 р./), та від 29.01.2009 р. (справа за позовом ОСОБА_10 до територіальної громади в особі Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради та Дніпропетровської міської ради, третя особа четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контор про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом /було визнано за ОСОБА_10 право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку площею 0,0406 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 р./) набрали законної сили.

08.11.2012 р. Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_1 про відмову в задоволенні позову про визнання договору дарування від 26.07.2008 р. недійсним.

Таким чином, суд погоджується із доводами відповідача щодо того, що відповідач набув право власності на зазначене вище нерухоме майно у спосіб, передбачений законом та й у передбачений законом спосіб здійснив його відчуження.

При зверненні до суду позивач посилається на ч. 3 ст. 386, ст.ст. 1212, 1213, 1266 ЦК, утім, відповідач в даній справі не є особою, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (ОСОБА_1) без достатньої правової підстави, через що в силу ст. 1213 ЦК України на нього може бути покладений відповідний обов'язок.

Доказів про визнання недійним договору дарування або договору купівлі-продажу зазначеного вище нерухомого майна суду надано не було.

За змістом ч. 1 статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто, набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною 1 статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Утім, для суду відсутні підстави для встановлення такого факту через не на надання суду доказів на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Набуття відповідачем майна в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним, тому в задоволенні позову має бути відмовлено повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю (ст.ст. 88 та 215 ЦПК Країни).

Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 212, 214-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення вартості частки спадкового майна відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В.Спаї