РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2015 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Українця В.В.

при секретарі Кошар А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

07 липня 2013 року ОСОБА_1 звернувся в суд з зазначеним позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свої вимоги мотивує тим, що до 30 червня 2010 року ним частинами було надано відповідачу в борг грошові кошти в сумі 110000 гривень. За усними домовленостями відповідач зобов'язався повернути кошти за першою вимогою. Отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його особистим підписом у додатковому погодженні від 30 червня 2010 року. Разом з тим, на час звернення до суду грошові кошти не повернуті, а його постійні усні та письмові вимоги за 2012-2013 роки залишилися без реагування.

Враховуючи те, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання, позивач просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 110000 гривень, індекс інфляції за весь час прострочення та три проценти річних в сумі 26730 гривень, а також проценти, визначені на рівні облікової ставки Національного банку України в розмірі 21939 гривень, а всього 158669 гривень.

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 30 січня 2014 року зазначений позов частково задоволено (т. 1, а.с. 111-114).

Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 10 квітня 2014 року ухвалене заочне рішення скасоване, а справа призначена до судового розгляду в загальному порядку (т. 1, а.с. 152).

13 лютого 2015 року до суду поштою надійшла заява від імені ОСОБА_1 про залишення справи без розгляду та повернення йому позовної заяви (т. 2, а.с. 38).

19 лютого 2015 року до суду також поштою надійшла заява ОСОБА_1, у якій він просить справу розглядати в його відсутність, на позовних вимогах наполягає (т. 2, а.с. 42). Таку заяву суд розцінює як відмову від попередньо поданої заяви про залишення позову без розгляду.

Крім того, ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив, що пред'являє додаткові позовні вимоги до відповідача згідно норм статей 625, 1048 ЦК України за період прострочення виконання грошових зобов'язань з 01 липня 2013 року по 01 березня 2015 року в сумі 153450 гривень та просить суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 306685 гривні 81 копійку, яка складається з 153236 гривень 81 копійок - коштів стягнутих за заочним рішенням від 30 січня 2014 року та 153450 гривень (т. 2, а.с. 43-44).

У судове засідання 27 лютого 2015 року позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. З направленої до суду заяву вбачається, що просить розглядати справу в його відсутність, на позовних вимогах наполягає (т. 2, а.с. 42).

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (т. 2, а.с. 41а). Будь-яких заяв чи клопотань щодо поважності причин неявки до суду подано не було.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Вбачається, що договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, що виступають предметом зазначеного договору. Саме підписання сторонами тексту договору без передання грошей або речей не породжує у майбутньому обов'язку позичальника повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Звертаючись в суд з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що до 30 червня 2010 року ним частинами надано відповідачу в борг грошові кошти в сумі 110000 гривень. За усними домовленостями відповідач зобов'язався повернути кошти за першою вимогою. Отримання відповідачем грошових коштів підтверджується його особистим підписом в додатковому погодженні від 30 червня 2010 року. Разом з тим, на час звернення до суду грошові кошти не повернуті, а його постійні усні та письмові вимоги за 2012-2013 роки залишилися без реагування, у зв'язку з чим просив задовольнити позов.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, ОСОБА_2 посилався на те, що договір позики на суму 110000 гривень між ним та позивачем не укладався, й документ, який підтверджує передачу зазначеної суми коштів відсутній.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Суд вважає, що не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що між ним та відповідачем укладено усний договір позики й отримання останнім грошових коштів підтверджується його особистим підписом в додатковому погодженні від 30 червня 2010 року до договору № 1 від 27 серпня 2007 року про надання безвідсоткової позики, оскільки позивачем не надано суду укладеного між сторонами у справі договору № 1 від 27 серпня 2007 року про надання безвідсоткової позики, без якого не можливо встановити яка сума надавалася в борг, момент передачі-отримання коштів відповідачем, строк дії договору.

На підтвердження доказів щодо укладення договору позики позивач посилається на акт від 01 липня 2010 року, письмове свідчення, підписане ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та додатковий договір до договору № 1 від 27 серпня 2007 року.

У наданому суду акті від 01 липня 2010 року за підписом членів президії Нікопольської районної організації ветеранів України в складі ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 зазначено, що в їх присутності ОСОБА_2 надав договір позики від 30 червня 2010 року на підпис ОСОБА_1 на бланку ПП "Дніпрянка", проте ОСОБА_1 відмовився його підписати, оскільки договір позики він укладав з ОСОБА_2, як фізичною особою (а.с. 4).

З акта вбачається, що договір позики в момент складення акта не був позивачем підписаний ні з ОСОБА_2 як фізичною особою, ні з ПП "Дніпрянка".

У своєму письмовому свідченні від 03 червня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зазначили, що ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 грошові кошти на умовах договору позики в сумі 110000 гривень. Одну з сум (60000 гривень) ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 після отримання ОСОБА_1 депозитного вкладу в Промінвестбанку в їх присутності й декілька разів у їх присутності підтверджував, що отримав гроші і збирався їх віддати в 2012 році після продажі приватного будинку (а.с. 6).

З додаткового договору до договору № 1 від 27 серпня 2007 року про надання безпроцентної позики вбачається, що ОСОБА_1, як позичальник і ПП "Дніпрянка" уклали додаткову угоду про те, що позичальник не заперечує про перенесення строку погашення позики до 31 грудня 2010 року (а.с. 2).

Зазначена угода має лише підпис ОСОБА_2 як керівника ПП "Дніпрянка" і печатку ПП "Дніпрянка" на його підписі. Підпису ОСОБА_1 угода не містить.

Крім того, угода підписана ОСОБА_2, як представником юридичної особи, а позов заявлено до ОСОБА_2, як фізичної особи.

Надані позивачем докази не є допустими доказами в силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, судом не беруться до уваги зазначені документи, оскільки свідчення в силу закону не є належними доказами факту вчинення правочину та передання коштів за договором позики.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що ОСОБА_2 направив до суду поштою заяву, у якій зазначив, що не відмовляється від суми позики 110000 гривень у ОСОБА_1 (а.с. 94).

У заяві від 05 січня 2015 року ОСОБА_2 послався на те, що такої заяви до суду він не направляв, договір позики не укладав і не підписував. Вважає, що така заява направлена до суду іншою стороною судового розгляду (а.с. 233-237).

Суд погоджується з такими доводами, оскільки заява надійшла до суду поштою, підпис відповідача на заяві ніким не посвідчений, а сам відповідач спростовує факт направлення до суду такої заяви.

Зазначена заява свідчить про те, що відповідач не визнає факту укладення договору позики і отримання ним суми за договором позики.

Будь-яких інших письмових доказів на підтвердження факту передачі грошових коштів, а саме: договору позики, розписок відповідача, яка одночасно є і документом, який підтверджує передачу грошей позикодавцем позичальнику й укладення договору позики, квитанцій або будь-яких інших розрахункових документів, суду не надано.

Враховуючи те, що позивачем не надано документ, який посвідчує передання ним відповідачу визначеної грошової суми, а також те, що відповідач не визнав факт укладення договору позики та факт передачі йому грошових коштів в сумі 110000 гривень, суд приходить до висновку про недоведеність існування між сторонами договірних правовідносин позики.

Не погоджується суд і з доводами про закриття провадження в справі в частині стягнення грошових коштів у сумі 60000 гривень, оскільки за своїм змістом позовна заява не містить посилання на конкретний договір позики в сумі 60000 гривень, який був предметом судового розгляду. Позивач просить стягнути борг в сумі 110000 гривень без зазначення в позовній заяві укладення окремого договору позики на суму 60000 гривень.

З огляду на наведене, позов не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 525, 526, 610, 625, 1046, 1047, 1048, 1050 ЦК України, статтями 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 169, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: