АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3842/15 Справа № 203/6869/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Маймур Ф. Ф. Доповідач - Єлізаренко І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Єлізаренко І.А.

суддів - Калиновського А.Б., Міхеєвої В.Ю.,

за участі секретаря - Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кіровської районної ради у місті Дніпропетровську про надання дозволу на виїзд дитини за кордон,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кіровської районної ради у місті Дніпропетровську про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

В обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що 22 грудня 2007 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, від якого вони мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська шлюб між ними розірвано. Донька, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом із ним та знаходиться на його утриманні, створенням всебічних сприятливих умов для розвитку дитини займається він. Відповідач про оздоровлення дитини та всебічний розвиток доньки не піклується, створює перешкоди цьому, зокрема, не надає дозвіл на виїзд дитини за межі території України, без пояснення причин відмови, тому просив надати малолітній дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення нею 18-річного віку дозвіл на виїзд за межі України, з ним - батьком ОСОБА_3 без згоди та супроводу матері ОСОБА_2 з метою навідування родичів, проведення діагностики та санаторно-курортного лікування в інших країнах та відпочинку, з правом оформлення для цього проїзних документів дитини.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до країн Шенгенської угоди, Ізраїлю, Туреччини, Єгипту для відпочинку та лікування у період з 01 березня 2015 року по 01 квітня 2016 року у супроводі батька ОСОБА_3 який буде забезпечувати проїзд, перебування за кордоном та повернення в Україну ОСОБА_4 та оформлення документів для цього у відповідних органах, без згоди та супроводу матері ОСОБА_2, при цьому зобов'язано батька дитини ОСОБА_3 повідомляти в письмовій формі матері дитини ОСОБА_2 про запланований виїзд ОСОБА_4 за межі України з зазначенням періоду, країни та мети поїздки, за місяць до запланованої дати від'їзду. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи з 22 грудня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10).

Від шлюбу сторони мають дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 04 березня 2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с.12).

Судом встановлено та не заперечувалося сторонами малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом із батьком ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, мати дитини ОСОБА_2 неодноразово надавала дозвіл позивачу на виїзд малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України, що підтверджується нотаріально посвідченими заявами (а.с.34, 39).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими, однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них через порушення норм матеріального права, що у відповідності до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Сттаттею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно до ч.2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

На підставі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

З аналізу вказаних правових норм випливає, що сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька, і матері у всіх правах і обов'язків відносно своїх дітей.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Статтею 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" встановлено, що оформлення проїзного документу дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

З аналізу вказаних норм випливає, що законодавцем надано право суду приймати рішення, щодо виїзду дитини за кордон, при умові строкової, конкретно визначеної поїздки із зазначенням країни та часу перебування, та відмови одного з батьків, який не позбавлений батьківських прав, у надані згоди на конкретний виїзд.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звернувшись до суду зі вказаними позовними в вимогами, позивач просив надати малолітній дитині ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення нею 18-річного віку дозвіл на виїзд за межі України, з батьком ОСОБА_3 без згоди та супроводу матері ОСОБА_2 з метою навідування родичів, проведення діагностики та санаторно-курортного лікування в інших країнах та відпочинку, з правом оформлення для цього проїзних документів дитини (а.с.2, 3).

В позовній заяві позивач взагалі не зазначив країну, до якої просив надати дозвіл на виїзд дитини, ні строк конкретної поїздки, мету та час перебування, на що суд належної уваги не звернув.

Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди матері суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, і фактично позбавляють матір можливості брати участь у вихованні дитини та можливості спілкування з нею.

Діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на конкретний виїзд, а не постійні виїзди без згоди матері, не позбавленої материнських прав, такі поїздки можуть мати одноразовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі, з визначенням його початку й закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди матері на підставі рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, відповідач неодноразово надавала дозвіл позивачу на виїзд малолітньої доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України (а.с.34, 39,74).

Слід зазначити, жодних належних доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди у наданні дозволу позивачу на виїзд за кордон малолітньої доньки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, суду не надано.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 16 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кіровської районної ради у місті Дніпропетровську про надання дозволу на виїзд дитини за кордон - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Кіровської районної ради у місті Дніпропетровську про надання дозволу на виїзд дитини за кордон - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді