Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/732/15 Головуючий у 1-й інстанції Баранов В.І.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Кухаря С.В., Панкеєва О.В.,

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Реєстраційна служба Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області, приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4, про поновлення строку звернення до суду та визнання причини його пропуску поважною, визнання частково недійсним договору дарування земельної ділянки, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним договору дарування земельної ділянки від 21.08.2003 року в частині дарування ОСОБА_3 1/2 частини земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_1; про скасування державного акту на право власності на земельну ділянку виданий на ім'я ОСОБА_3 та скасувати його державну реєстрацію в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі; про визнання за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки розташованої АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3.

В подальшому позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила суд визнати поважною причину пропуску нею строку для звернення до суду, визнати частково недійсним договір дарування земельної ділянки від 21.08.2003 року в частині дарування ОСОБА_3 1/2 частини земельної ділянки розташованої по АДРЕСА_1; скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на ім'я ОСОБА_3 та скасувати його державну реєстрацію в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі; та визнати за позивачем право власності на 1/2 частину земельної ділянки розташованої АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3.

В обґрунтування позову зазначивши, що 20.04.2003 року між позивачем та ОСОБА_5 був укладений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_5 подарували позивачу житловий будинок АДРЕСА_1. Під час укладення договору не було вирішено питання про перевід права власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, оскільки на час укладання правочину ОСОБА_5 не було зареєстровано її право власності на цю землю. 23.05.2013 року ОСОБА_5 отримала державний акт на право власності на землю. В серпні 2003 року між позивачем та ОСОБА_5 було досягнуто домовленості про дарування позивачу земельної ділянки, яка знаходиться під вищевказаним житловим будинком. У зв'язку з тим, що позивачка мешкає в Київській області і їй важко було постійно приїжджати в Мелітополь з метою укладання договору дарування та займатись реєстрацією земельної ділянки, нею було надане доручення на ОСОБА_3, яка є її сестрою.

21 серпня 2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, яка діяла від імені позивача був укладений договір дарування земельної ділянки. Пізніше позивачу стало відомо, що договір було укладено між ОСОБА_5, нею та ОСОБА_3, яка діяла від власного імені. Відповідно до умов договору, ОСОБА_5 подарувала позивачу та ОСОБА_3 в рівних частках земельну ділянку площею 0,2472 га, розташовану на території АДРЕСА_1. На підставі договору дарування земельної ділянки ОСОБА_3 в Мелітопольському районному відділ земельних ресурсів було зареєстровано право власності на вищевказану земельну ділянку, як на своє ім'я та і на ім'я позивача.

В грудні відповідач отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, який згодом передала позивачу. Відповідно до вказаного акту цільове призначення земельної ділянки - обслуговування жилого будинку. Згодом ОСОБА_5 померла.

В 2012 року позивач вирішила зареєструвати подарований їй будинок. Під час збору та готування документації виявилось, що вона не єдиний власник земельної ділянки на якій стоїть будинок, іншим власником є ОСОБА_3

Таким чином, здійснивши відчуження земельної ділянки в рівних частках, цільове призначення якої обслуговування житлового будинку, ОСОБА_5 позбавила позивача можливості на право користування, володіння та розпорядження належним їй будинком. Отже, договір дарування земельної ділянки від 21.08.2003 року не відповідає вимог ст. 120 ЗК України.

Після укладання договору дарування земельної ділянки вона вважала себе єдиним власником землі, і тільки під час реєстрації житлового будинку дізналась, що вона не єдиний власник земельної ділянки. Таким чином, про порушення свого права власності їй стало відомо лише в 2012 році. Тобто вона фактично з пропуском строку позовної давності звернулась до суду з позовом, оскільки відповідачка навмисно скористалась ситуацією та ввела її в оману. Таким чином, вважає, що процесуальні строки для звернення до суду з відповідним позовом нею були пропущені з поважних причин.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2014 року у задоволені позову відмовлено.

На зазначене рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що за договором дарування житлового будинку від 20.04.2003р. ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, розташованій на присадебній земельній ділянці /а.с.10/. Земельна ділянка, площею 0,2472 га., стала належати ОСОБА_5

Р.І. на підставі державного акту на право власності на землю ІІІ - ЗП № 045640, виданого Костянтинівської сільської радою Мелітопольського района Запорізької області 23 травня 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватнох власності на землю № 2938 /а.с. 146/.

З зазначеного вбачається, що при укладенні договору дарування житлового будинку від 20.04.2003р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, останній не переходило право власності на присадібну земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1, тобто для цього потрібно було укладення відповідної цивільно - правової угоди.

Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_7 23.04.2003р.. ОСОБА_2 прийняла прізвище чоловіка - "ОСОБА_2" /а.с.9/.

16.04.2003р. позивачка ОСОБА_2 видала довіреність на ім'я своєю сестри ОСОБА_3, якою уповноважила її на прийняти в дар на ім'я позивача земельної ділянки, що прилягає до будинку в АДРЕСА_1 на свій власний розсуд. Зареєструвати подаровану на ім'я позивача земельну ділянку в Костянтинівській сільській раді та Мелітопольській райдержадміністрації та одержати державний акт на вищезазначену земельну ділянку. Для виконання цього доручення уповноважила ОСОБА_3 подавати від її імені заяви, підписувати та отримувати необхідні документи, відписувати від імені позивача договір дарування, а також виконувати всі інші дії пов'язані з цим дорученням /а.с.15/.

За договором дарування земельної ділянки від 21.08.2003р. /а.с.16/, ОСОБА_5 подарувала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3, яка діяла від свого імені та від імені ОСОБА_2, прийняли в дар в рівних частках кожна земельну ділянку площею 0,2472 га, розташовану на території АДРЕСА_1.

26.12.2003р. на ім'я ОСОБА_2 виданий Державний акт на право власності на ? частці земельної ділянки, площею 0,2472 га. в АДРЕСА_1. Цільове призначення (використання) земельної ділянки - обслуговування жилого будинку. Співвласником земельної ділянки є ОСОБА_3 /а.с.17/.

В обґрунтування позовних вимог про визнання частково недійсним договору дарування від 21.08.2003р. земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1, ОСОБА_2 посилається на ст. 203, ст. 215 ЦК України 2004р. та вказує на те, що договір суперечить вимогам закону.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних положень до Цивільного Кодексу 2004 року, Цивільний Кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відноси, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ч.1 ст. 120 Земельного Кодексу України, в редакції, що діяла на момент укладення договору дарування житлового будинку від 20.04.2003р., при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно - правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

В пп. "г" пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004г. № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цівільних справ" /з наступними змінами/, роз'яснено, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно - правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно с положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договору відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або ії частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно - правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК, а з часу внесення змін до ст. 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни їх цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для ії обслуговування.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішньої волі . Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом . Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За вимогами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В обґрунтування позовних вимог та в апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що уповноважила відповідачку прийняти в дар на її ім'я спірну земельну ділянку, але відчуження земельної ділянки в рівних частках за договором дарування позбавило її можливості обслуговування житлового будинку, право користування, володіння та розпорядження належним їй будинком. Тобто, договір дарування земельної ділянки порушує її право власності на житловий будинок, оскільки цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку.

Відповідно до ст. 40, пп. "г" ч.1 ст. 121 ЗК України, для обслуговування житлового будинку у містах норма безоплатної передачі у власність громадян земельної ділянки складає - не більше 0,10 гектара.

Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами.

За договором дарування земельної ділянки від 21.08.2003р. ОСОБА_2 належить 1/2 частина земельної ділянки площею 0,2472 га., тобто 0,1236 га., що більше встановленої норми земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку.

За висновком судово-технічної експертиза для вирішення питання щодо можливості обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 у випадку поділу земельної ділянки у відповідності з належними ОСОБА_2 та ОСОБА_3 двома рівними частинами земельної ділянки. За висновком експерта № 1958 від 01.07.2014 року, такий поділ земельної ділянки можливий при умові забезпечення доступу до частки земельної ділянки ОСОБА_3 з боку земельної ділянки АДРЕСА_2 /а.с. 210-224/.

Виділення в натурі ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0, 1236 га., відсутні будь - яки перешкоди для обслуговування позивачкою житлового будинку АДРЕСА_1.

Таким чином, при укладанні договору дарування земельної ділянки від 21.08.2003 року не були порушені права позивачки щодо користування, володіння та розпорядження належним їй будинком, а отже відсутні і порушення закону, вказані у ч.1 ст. 203 ЦК України.

Суд також не встановив при укладенні договору дарування земельної ділянки від 21.08.2003 року не були порушеннь вимог закону, передбачені ст. 203 ЦК України, у тому числі і частиною третьою.

За довіреністю від 16.04.2003р. ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 прийняти в дар на її ім'я земельну ділянку, що прилягає до житлового будинку АДРЕСА_1 на свій власний розсуд, зареєструвати земельну ділянку на її ім'я та одержати державний акт.

При складенні довіреності не був визначений розмір земельної ділянки, яку доручалося ОСОБА_3 прийняти в дар на ім'я ОСОБА_2, отже при укладенні договору дарування з ОСОБА_5, яка визначила у договорі своє волевиявлення про дарування земельної ділянки у рівних частках, ОСОБА_3 діяла у відповідності до наданих їй повноважень, без порушення ч.3 ст. 203 ЦК України.

Такий висновок підтвердила у судовому засіданні і приватний нотаріус Мелітопольського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_4, вказуючи на те, що при складанні договору дарування, сторони висловили своє бажання, ціль договору. ОСОБА_5 була ознайомлена з текстом договору дарування. Стороні могли внести пропозиції та зміни в цей договір. У ОСОБА_2 була довіреність і будинок дарувався на двох, жодних порушень не було.

Виходячи із наведеного доводи позивача ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо перевищення ОСОБА_3 наданих повноважень є необґрунтованими.

За поясненнями свідків ОСОБА_3 користувалась своєю частиною земельної ділянки, а земельною ділянкою ОСОБА_2 користувалась ОСОБА_5 до її смерті. Жодних претензій один до одного не було;

Отже, суд вірно відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування земельної ділянки частково недійсним, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_3 та скасування його державної реєстрації, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частину земельної ділянки у зв'язку з необґрунтованістю цих вимог.

Доводи апеляційної скарги про неналежну оцінку судом доказів, наявність підстав для задоволення позову спростовуються наведеними матеріалами справи і вимогами закону, за якими діє преюдиційність правомірності правочину.

Судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи,що мають для неї значення, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам,характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права не порушені,застосовані вірно, постановлено законне і обґрунтоване рішення.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , колегія судів не вбачає підстав для скасування правильного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 303,307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 листопада 2014 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді