Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/98/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Поліщук В.В.
Доповідач Кривохижа В. І.
РІШЕННЯ

Іменем України

04.03.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

Головуючої: Кривохижі В.І.

Суддів: Сукач Т.О. Чельник О.І.

при секретарі Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді у режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, визнання права власності на автомобіль та передачу його у користування зі стягненням грошової компенсації, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна членів сім»ї (жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі).

Зазначала, що вона з відповідачем проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 24 квітня 2011 року до кінця липня 2013 року. Весь цей час вони постійно проживали разом, вели спільне господарство, придбавши у серпні 2012 року за спільні сімейні кошти в сумі 12 тис. доларів США, що на той час складало 106 000 грн., автомобіль марки Renault Master, 2006 року випуску, білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1, який було зареєстровано на ім'я відповідача. Згодом в сімейних стосунках виникли непорозуміння, відповідач пішов проживати до іншої жінки, що призвело до розпаду їхньої сім'ї та припинення сімейних відносин. Оскільки у добровільному порядку вони не дійшли згоди про розподіл набутого майна, відповідач самовільно забрав автомобіль і інтенсивно його експлуатує, маючи намір продати, вона і просила розподілити його в рівних долях, залишивши відповідачу у користування вищезгаданий цілий автомобіль, а їй стягнути з відповідача грошову компенсацію за його 1/2 частку вартості, що становитиме 53 000 грн.

Змінивши позовні вимоги, вона просила, щоб вищевказаний автомобіль був переданий у користування їй з визнанням за нею права власності на нього, стягнувши з неї на користь відповідача грошову компенсацію за його частку в сумі 53 000 грн.

Рішенням Гайворонського районного суду від 14 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд дійшов висновку, що перебування осіб в зареєстрованому шлюбі створює презумпцію права спільної сумісної власності на майно набуте в шлюбі, а оскільки відповідач придбав автомобіль на наступний день після реєстрації розірвання шлюбу, належних доказів придбання автомобіля за спільні кошти позивачем не надано, підстави для задоволення вимог відсутні.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового про задоволення позову через порушення норм матеріального права, неповне з»ясування обставин справи та неправильну оцінку доказів. Зазначає, зокрема, що суд взагалі не дав оцінки показанням свідків, які підтвердили факт проживання однією сім»єю, не взяв до уваги рішення цього ж суду від 19 липня 2012 року про розірвання шлюбу між відповідачем і колишньою дружиною щодо фактичного припинення ними шлюбних відносин. При цьому юридичним документом, що припиняє шлюб, є рішення суду від 19 липня 2012 року. Тобто, спірний автомобіль, вартість якого відповідач не оспорював, придбаний майже через місяць після розірвання попереднього шлюбу відповідача, тобто під час спільного проживання з ним однією сім»єю без реєстрації шлюбу.

Заперечуючи проти доводів скарги, відповідач посилався, зокрема, на те, що він з позивачем перебував лише у близьких дружніх стосунках, у зв»язку з чим і відвідував її місце проживання, не маючи бажання та наміру проживати однією сім»єю та вести спільне господарство, оскільки перебував у зареєстрованому шлюбі з колишньою дружиною ОСОБА_4, про що свідчить і місце його реєстрації за іншою адресою, але не у будинку позивача. Спірний автомобіль він придбав особисто за свої кошти, накопичені ще під час перебування у шлюбі і до знайомства з позивачем, про що підтвердили допитані у судовому засіданні свідки.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, її представника, які підтримували доводи скарги, відповідача, його представника, які заперечували проти її доводів, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст.303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні вимог, суд першої інстанції виходив з того, що перебування осіб в зареєстрованому шлюбі створює презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте в шлюбі, а спірний автомобіль придбаний на наступний день після реєстрації розірвання шлюбу, яка відбулася 17 серпня 2012 року.

Однак з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Пленум Верховного Суду України у п.15 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» звернув увагу судів на те, що хоча розірвання шлюбу, здійснене на підставі рішення суду, потребує подальшої реєстрації у державному органі РАЦС, моментом припинення шлюбу є день набрання чинності рішенням суду про його розірвання.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 18 листопада 1989 року, який було 19 липня 2012 року розірвано рішенням Гайворонського районного суду Кіровоградської області, яке вступило в законну силу 31 липня 2012 року (а.с.41,44).

Тобто, даний шлюб припинився 31 липня 2012 року.

Матеріалами справи також підтверджується і не заперечується сторонами, що 18 серпня 2012 року на ім»я ОСОБА_3 придбаний автомобіль марки Renault Master 2006 року випуску білого кольору, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а.с. 10, 54).

Таким чином, враховуючи заявлені вимоги, на які посилалась позивач, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно, тобто після припинення шлюбу 31 липня 2012 року до 17 серпня 2012 року.

Отже, для визнання за позивачем права власності на частину в спірному майні, вона мала надати суду належні та допустимі докази спільного проживання без реєстрації шлюбу з відповідачем, їх усталені відносини, придбання за спільні кошти спірного майна, тощо.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.58 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач посилався на те, що він перебував з позивачем у близьких дружніх стосунках, у зв»язку з чим і відвідував її місце проживання, не маючи на меті проживати однією сім»єю, оскільки перебував у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить і реєстрація його місця проживання не у будинку позивача.

У п. 20 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України роз'яснено, що під час застосування ст. 74 СК України, яка регулює поділ майна осіб, що проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі й між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З урахуванням зазначеного, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з'ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім'єю; спільний побут; взаємні права та обов'язки (ст. ст. 3, 74 СК України).

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї.

Надані позивачем ксерокопії фото за травень, листопад 2011 року та листопад 2012 року, на які посилалась позивач (а.с.63-68), не свідчать про факт проживання однією сім'єю сторін без шлюбу в період, протягом якого був придбаний спірний автомобіль, тобто після припинення шлюбу 31 липня 2012 року до 17 серпня 2012 року.

Належних доказів щодо ведення спільного господарства сторонами, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім»ї у судовому засіданні не надано.

Посилання позивача на показання свідків цих висновків не спростовує, оскільки допитані у судовому засіданні свідки, як з боку позивача, так і відповідача, з достовірністю цих обставин та щодо встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно, тобто саме після припинення шлюбу 31 липня 2012 року до 17 серпня 2012 року, не підтвердили.

До того ж свідки з боку позивача ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 лише виразили припущення щодо купівлі автомобіля за спільні кошти, в той час як свідки з боку відповідача ОСОБА_9, ОСОБА_4, ОСОБА_10 посилались на придбання автомобіля саме за кошти відповідача (а.с.71-75).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач з 25 лютого 1997 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8), а відповідач до 10 липня 2013 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, після чого зареєстрований: АДРЕСА_3 (а.с.40, 46-53).

Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, будь-яких переконливих і безспірних доказів на підтвердження обставин, з якими як з юридичним фактом пов»язувались матеріально-правові вимоги, позивачем не надано, не містять їх і матеріали справи, а обставини, на які позивач посилалась, не є достатніми для висновку про наявність цивільно-правових підстав для поділу спільного майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, визнання за позивачем права власності на автомобіль та передачу його у користування зі стягненням грошової компенсації.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції (ч.1 ст.303 ЦПК України).

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, неправильно застосовані норми матеріального права, відповідно до ст.309 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог із вищезазначених підстав.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Гайворонського районного суду Кіровоградської області від 14 листопада 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна жінки та чоловіка, які проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою, визнання права власності на автомобіль та передачу його у користування зі стягненням грошової компенсації - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: