Справа №489/1120/14-ц 10.03.2015 10.03.2015 10.03.2015
Провадження № 22-ц/784/727/15 Головуючий першої інстанції: Кокорєв В.В.
Категорія: 53 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б.,

Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання: Шпонарській О.Ю.

за участю: позивача ОСОБА_3, представника відповідача Яновського Д.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3,

публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а :

17 лютого 2014 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що з 24 жовтня 2011 р. до 10 вересня 2013 р. працював у Миколаївській обласній дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на посаді головного експерта зі стягнення у відділі по роботі з проблемними кредитами малого бізнесу. Наказом від 10 вересня 2013 року № 86-13к його було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, за згодою сторін. У день звільнення йому видали трудову книжку, однак заробітну плату, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та виплати за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності йому виплачені не були. 16 вересня 2013 р. відповідачем було частково сплачено грошові кошти в розмірі 6 821 грн. 49 коп. шляхом зарахування цих коштів на його картковий рахунок, термін дії якого спливав 31 жовтня 2013 р. Лише 5 лютого 2014 р. у відділенні банку він отримав грошові кошти в розмірі 19 891 грн. 65 коп.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 51 744 грн. та 150 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 7 липня 2014 р. позов задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 2 351 грн. 34 коп. У решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 вказує на те, що висновок суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення та відмови у відшкодуванні моральної шкоди не відповідає нормам матеріального права, а тому просить змінити рішення суду та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" також подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є необґрунтованим та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" необхідно задовольнити із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом установлено, що з 24 жовтня 2011 р. позивач працював у Миколаївській обласній дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на посаді головного експерта зі стягнення у відділі по роботі з проблемними кредитами малого бізнесу управління по роботі з проблемними кредитами юридичних осіб.

10 вересня 2013 р. його було звільнено з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

26 жовтня 2011 р. між сторонами було укладено договір на відкриття поточного рахунку з перерахуванням заробітної плати на платіжну картку.

У день звільнення, 10 вересня 2013 року, ОСОБА_3 надав відповідачу два листки тимчасової непрацездатності без номеру за період з 13 травня 2013 р. по 11 липня 2013 р. та за № 498311 за період з 12 липня 2013 р. по 09 вересня 2013 р.

16 вересня 2013 р. відповідачем були сплачені позивачеві грошові кошти в розмірі 6 821 грн. 49 коп. шляхом зарахування цих коштів на його картковий рахунок, які складаються з компенсації за відпустку (33 дні), заробітної плати за один відпрацьований день та оплати за п'ять днів тимчасової непрацездатності.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що з вини відповідача з ним проведено повний розрахунок лише 16 вересня 2013 р., тому з відповідача на його користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за шість днів.

Між тим, повністю з таким висновком суду погодитись не можна.

У ч. 2 ст. 35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» визначено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності), незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності у порядку та розмірах, встановлених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду.

Підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами.

Згідно з п. 9 Порядку фінансування страхувальників для надання застрахованим особам матеріального забезпечення за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22 грудня 2010 р. № 26, після надходження суми коштів, зазначених у заяві-розрахунку, на рахунок страхувальника, останній зобов'язаний здійснити виплату відповідного матеріального забезпечення у строки, визначені у ст. 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням».

Частиною 2 ст. 52 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» передбачено, що допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується застрахованим особам, зазначеним у ч. 1 ст. 6 цього Закону, - у найближчий після дня призначення допомоги строк, установлений для виплати заробітної плати.

Таким чином, обов'язок роботодавця по сплаті належних особі сум, пов'язаних з тимчасовою втратою працездатності, виникає лише після перерахування даних сум на рахунок підприємства з відповідного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

З матеріалів справи вбачається, що 12 вересня 2013 р. та 11 жовтня 2013 р. відповідач надіслав до Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності заяви-розрахунки по двом лікарняним, наданим позивачем, з метою отримання від Фонду та виплати позивачу відповідного матеріального забезпечення за листками непрацездатності. Грошові кошти за вказаними заявами-розрахунками отримані від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 1 листопада 2013 р. та 18 листопада 2013 р. та відповідно перераховані ОСОБА_3 4 листопада 2013 р. й 20 листопада 2013 р.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В силу ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте допомога по тимчасовій непрацездатності починаючи з шостого дня непрацездатності виплачується Фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, а підприємство лише забезпечує їх виплату працівникам.

Отже, застрахована особа при звільненні повинна отримати всі суми, що належать їй від підприємства. Оскільки суми матеріального забезпечення застрахована особа отримує від Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності і за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, тому в даному випадку суд вірно дійшов висновку про те, що порушення вимог ст. 116 КЗпП України при виплаті сум оплати часу тимчасової непрацездатності починаючи з шостого дня такої непрацездатності відсутнє.

Також суд правильно встановив, що виплата належних до виплати позивачеві безпосередньо відповідачем сум (оплата за невикористану відпустку, одного відпрацьованого дня та п'яти днів тимчасової непрацездатності) була проведена з порушенням вимог ст. 116 КЗпП України з вини роботодавця не в день звільнення - 10 вересня 2013 р., а 16 вересня 2013 р.

Однак, з висновком суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову й стягнення середнього заробітку за шість днів затримки остаточного розрахунку погодитись не можна.

Як передбачено ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У зв'язку з такими вимогами закону та роз'ясненнями, що містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно з якими непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, перебіг тримісячного строку звернення до суду у цьому разі починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Отримавши остаточний розрахунок від відповідача 16 вересня 2013 р., позивач з 17 вересня 2013 р. протягом трьох місяців мав право звернутися до суду за захистом свого порушеного права на отримання розрахунку в день звільнення, але з даним позовом звернувся лише 17 лютого 2014 р., тобто з порушенням цього строку.

Доказів поважності пропуску цього строку позивачем не надано, а тому незважаючи на порушення прав позивача щодо затримки остаточного розрахунку на шість днів пропуск передбаченого законом строку для звернення до суду за захистом такого права є підставою для відмови у позові.

Оскільки відсутні підстави для захисту в суді трудових прав позивача, не має підстав й для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

Однак, суд, відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, помилково виходив з недоведеності позивачем факту заподіяння такої шкоди.

З урахуванням викладеного рішення суду в частині задоволення позовних вимог про стягнення 2 351 грн. 34 коп. середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 10 по 16 вересня 2013 р. та відмови у відшкодуванні моральної шкоди необхідно скасувати, виходячи з положень п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07 липня 2014 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку за період з 10 по 16 вересня 2013 року та відмови у відшкодуванні моральної шкоди скасувати, ухвалити нове рішення в цій частині.

В позові ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 по 16 вересня 2013 року та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: