Справа № 739/1232/14-ц
Провадження № 2/739/1/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" березня 2015 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чепурка В.В.,

за участі:

секретаря - Лукаш Н.Я.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Радченка О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгород-Сіверська житлово-експлуатаційна контора» про відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням майна та компенсацію моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгород-Сіверська житлово-експлуатаційна контора» (далі - відповідач) і уточнивши позовні вимоги просив стягнути в якості відшкодування майнової шкоди 140 грн. 00 коп. та в якості відшкодування моральної шкоди 1 500 грн. 00 коп.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що працюючи у період з 06 січня 1995 року по 18 квітня 2014 року майстром в ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК» з дозволу керівництва доставив на своє робоче місце металевий ящик, розмірами 0,55 м х 0,55 м х 1,55 м, виготовлений зі сталі товщиною 3 мм, який використовував в якості сейфа. Даний ящик не включався до актів інвентаризацій, які проводилися в товаристві і ніколи там не обліковувався. Під час звільнення з роботи він зажадав забрати вказаний металевий ящик, однак керівник відповідача ОСОБА_4 відмовилася віддати його. З цього приводу він звертався до Новгород-Сіверського РВ УМВС України в Чернігівській області. У подальшому керівник відповідача погодилася віддати вказаний металевий ящик, однак, коли він прибув його забрати, то виявив на ньому пошкодження, зокрема були перерізані ригелі двох замків на металевих дверцятах, внаслідок чого він став непридатним для використання за цільовим призначенням. У зв'язку з цим просить стягнути з відповідача відшкодування завданої шкоди відповідно до результатів проведеної товарознавчої експертизи. Також посилається на те, що дії відповідача, які на думку позивача зумовлені тим, що він звертався до суду із позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, завдають йому значних моральних страждань, оскільки він тривалий час працював в ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК», заробив там певний авторитет, що дозволяло йому вважати, що з ним подібним чином адміністрація товариства поводитися не буде, розмір відшкодування моральної шкоди оцінює в 1 500 грн. 00 коп.

Представником відповідача подано заперечення проти позову, з яких вбачається, що відповідач позовних вимог не визнає, при цьому зазначається, що позивачу в період його роботи для зберігання робочої документації було виділено металевий ящик (сейф), який ніколи не належав останньому. Позивач жодного доказу про належність йому чи його дружині металевого ящика, яким він користувався, не надав. Під час інвентаризацій вказаний металевий сейф, який перебував у користуванні позивача, не обліковувався, оскільки зберігався в товаристві відповідно до договору відповідального зберігання від 15 серпня 2013 року, який було укладено з його власником. Також не обґрунтованою, на думку представника відповідача, є розмір заявленої до відшкодування моральної шкоди, що становить 1 500 грн. 00 коп., оскільки позивачем не надано жодних доказів спричинення моральної шкоди. Також в запереченнях заявлено про необхідність стягнення з позивача понесених відповідачем витрати на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. 00 коп.

У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові, пояснивши, що він приблизно 20 років працював у ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК». Після отримання його дружиною на заводі «Еленс» в якості заробітної плати металевого ящика, він вирішив використовувати його за місцем своєї роботи в якості сейфа. На даний час документи, які б підтверджували факт отримання вказаного металевого ящика не збереглися. Він перемістив вказаний металевий ящик з дозволу керівника товариства, яким на той час був ОСОБА_5, до кабінету майстрів ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК», що можуть підтвердити його колеги, зокрема ОСОБА_6 та ОСОБА_7. Після звільнення він вирішив забрати вказаний металевий ящик, який на момент звільнення перебував у справному стані. З цього приводу він звернувся до директора товариства, яка спершу відмовлялася віддати сейф, а коли погодилася і він прибув до товариства для того, щоб забрати його, то виявив на сейфі пошкодження, зокрема було пошкоджено ригелі замків на обох дверцятах, у зв'язку з чим він відмовився його забирати. Це було в липні 2014 року. Вказаний сейф в товаристві не обліковувався, в оренду товариству він його не передавав, компенсацію за використання власного майна в товаристві не отримував. При цьому заявляти клопотання про витребування у відповідача відомостей щодо майна, яке перебувало та перебуває на його обліку та про виклик для допиту в якості свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_4 відмовився.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні висловився проти задоволення позову, посилаючись на викладені в запереченнях обставини, при цьому зазначив, що позивачем суду не надано жодних доказів належності йому спірного металевого ящика, який в ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК» не обліковувався, відповідно позовні вимоги вважає необґрунтованими.

Допитана у судовому засіданні якості свідка ОСОБА_6 дала показання про те, що з 15 березня 1995 року по 13 серпня 2013 року вона була колегою позивача. У 1996 році ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК» придбала кілька сейфі, які раніше належали заводу «Еленс». Вказані сейфи використовувалися касирами та керівництвом. Позивач також доставив один сейф на робоче місце з дому для використання в роботі. Дозвіл на це йому надало керівництво товариства. Даний сейф знаходився в кабінеті майстрів. На момент її звільнення він був у справному стані, що може також підтвердити їхня колега ОСОБА_7 та інші працівники товариства. 02 липня 2014 року вона спілкувалася з приводу повернення зазначеного сейфу позивачу з директором ОСОБА_4, на той час даний сейф перебував у справному стані. Пізніше позивач повідомив їй, що вказаний сейф керівництво товариства погодилося йому повернути, однак він має пошкодження. Про те, що сейф належить позивачу останній сам їй розповідав, документів, які б це підтверджували, вона не бачила.

Допитана у судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_7 дала показання про те, що вона працювала в ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК» на різних посадах з листопада 1994 року по серпень 2013 року. Позивач був її колегою. Орієнтовно у 1996-1997 роках товариство придбало декілька сейфі, зокрема один з них був придбаний у позивача. Останній пропонував також придбати у нього ще один сейф, але потреби в цьому не було. Тоді позивач залишив даний сейф в своєму робочому кабінеті для власного використання, зокрема для зберігання службових документів та інструментів. Про це знало керівництво та інші працівники. У ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК» періодично проводилися інвентаризації, однак сейф позивача в актах інвентаризації не відображався. Також їй не відомо, щоб позивач укладав з товариством договір зберігання зазначеного вище сейфу чи подавав відповідні заяви про користування ним, а також щоб він отримував плату за використання сейфу в роботі. Після звільнення позивача, останній хотів забрати свій сейф, але в той час відбувалася зміна керівництва і сейф позивачу не віддали. Вона особисто говорила директору товариства ОСОБА_4 про те, що вказаний сейф належить саме позивачу. Про належність сейфу позивачу вона знає зі слів останнього, документів, які б це підтверджували це вона не бачила. 02 липня 2014 року в товаристві проводилися збори і вона через відкриті двері до кабінету, в якому раніше працював позивач, бачила сейф, яким останній користувався, візуально жодних пошкоджень на ньому не було.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, а також представника відповідача, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, позивач з 06 січня 1995 року по 18 квітня 2014 року працював на різних посадах у Новгород-Сіверській ЖЕК, яку в подальшому було перейменовано в ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК», що підтверджується записами в його трудовій книжці (а.с. 5).

У період своєї роботи в ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК» позивач використовував металевий ящик для зберігання робочої документації. Після звільнення позивач звернувся до директора ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК» ОСОБА_4 з приводу можливості забрати вказаний металевий ящик, мотивуючи це тим, що він належить йому. Вказане підтвердили допитані у судовому засіданні в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

У зв'язку з відмовою віддати металевий ящик позивач звернувся до Новгород-Сіверського РВ УМВС України в Чернігівській області із заявою про те, що директора ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК» не віддає з колишнього місця роботи належний йому металевий сейф (а.с. 45). З матеріалів перевірки, проведеної за заявою позивача, зокрема пояснень ОСОБА_4, вбачається, що остання відмовилася віддати позивачу металевий ящик, який знаходився в його робочому кабінеті, оскільки у неї не було даних про належність цього металевого ящика позивачу. За результатами перевірки позивачу було рекомендовано звернутися з позовом до суду (а.с. 46-48).

Представником відповідача на підтвердження того, що сейф, який знаходився в кабінеті позивача у 2013-2014 роках не належав останньому, надано договір відповідального зберігання, укладений 15 серпня 2013 року між ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК» та ОСОБА_8, відповідно до якого останній передав на безкоштовне відповідальне зберігання відповідачу металевий сейф синьо-сірого кольору, розміром 0,55 х 0,55 х 1,55 м з написом «Столярний цех №1», терміном до 31 грудня 2014 року (а.с. 30, 31, 36).

Суд враховує, що положеннями Кодексу законів про працю України питання матеріальної відповідальності підприємства перед працівником за заподіяну його майну шкоду не врегульовано.

Водночас, відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Оскільки з доводів позивача вбачається, що його майно, якому було заподіяно шкоду, а саме металевий ящик, постійно зберігався на робочому місці позивача у період з 1996 року до липня 2014 року, матеріальна відповідальність підприємства перед позивачем, як працівником, за заподіяну такому майну шкоду можлива лише у разі встановлення: факту заподіяння працівнику майнової шкоди; факту порушення адміністрацією підприємства обов'язку збереження особистого майна працівника під час роботи; наявності причинного зв'язку між вказаним порушенням і заподіяною шкодою; наявності вини підприємства.

Відносини щодо зберігання майна врегульовані положеннями статей 936-978 Глави 66 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її останньому у схоронності.

Згідно з частиною першою статті 937 ЦК України договір зберігання укладається в письмовій формі. Договір зберігання, за яким зберігач зобов'язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладено у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яку буде передано на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою або іншим документом, підписаним зберігачем.

Для складання договору зберігання майна працівник, має намір використовувати на робочому місці особисту річ, повинен подати керівнику заяву про це. Договір зберігання укладається після того, як керівник завізує заяву, чим підтвердить свій дозвіл на відповідальне зберігання власних речей працівником.

Згідно з роз'ясненнями, наданими листом Державного казначейства України від 26 квітня 2007 року №3.4-10/1084, особисті речі працівників, що перебувають у тимчасовому розпорядженні установи, мають обліковуватися за місцем їх відповідального зберігання.

При цьому сам договір відповідального зберігання не є підставою для відображення відповідних цінностей в обліку установи.

Так, статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти їх здійснення. Первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити, як назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Отже, підставою для відображення в бухгалтерському обліку установи цінностей, переданих працівником, будуть первинні документи, які засвідчують факт передачі.

Так, відповідно до пункту 6.3 Інструкції з бухгалтерського обліку необоротних активів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 17.07.2000 № 64 (далі - Інструкція), необоротні активи приймаються на підставі акта прийняття-передачі основних засобів форми ОЗ-01 (бюджет), затвердженої спільним наказом Головного управління Державного казначейства України та Державного комітету статистики України від 02.12.97 № 125/70. Коли ж працівник передає оборотні активи, - складається акт про приймання запасів, у якому обов'язково зазначається дата передання речей установі, їх перелік, а також вартість.

Згідно з пунктом 52 Інструкції з обліку запасів бюджетних установ, затвердженої наказом Державного казначейства України від 08 грудня 2000 року № 125, матеріально відповідальна особа повинна розписатися на акті щодо одержання цих цінностей і прийняти їх на відповідальне зберігання.

Щодо бухгалтерського обліку цінностей, отриманих установою на відповідальне зберігання від працівника, то такі об'єкти відображаються на відповідних субрахунках згідно з Планом рахунків бухгалтерського обліку бюджетних установ та Порядком застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку бюджетних установ, затвердженим наказом Головного управління Державного казначейства України від 10 грудня 1999 року № 144 (далі - Порядок № 144).

Відповідно до Порядку № 144 товарно-матеріальні цінності, прийняті установою на відповідальне зберігання, обліковуються на позабалансовому рахунку 02 «Активи на відповідальному зберіганні».

Отже, для того, щоб користуватися на робочому місці особистими речами, працівник, по-перше, повинен укласти відповідний договір, а по-друге, передати їх на відповідальне зберігання матеріально відповідальній особі на підставі актів приймання-передачі.

Сторонами у судовому засіданні визнано, що металевий ящик, який використовувався позивачем на робочому місці і який за твердженням останнього належав йому на праві власності, взагалі не обліковувався в ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК», під час проведення інвентаризацій в актах інвентаризації наявність даного металевого ящика в товаристві не відображалася, між позивачем і ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК» договір відповідального зберігання зазначеного металевого ящика не укладався. Вказані обставини, що визнані і не оспорюються сторонами, відповідно до частини першої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) є такими, які не підлягають доказуванню. Сам позивач визнав, що до керівництва зазначеного вище товариства звертався з приводу отримання дозволу на користуватися металевим ящиком лише усно, заяв з цього приводу не подавав і у нього будь-які документи, які б підтверджували належність йому на праві власності металевого ящика, який він використовував під час роботи в ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК», відсутні.

При цьому, судом, на виконання вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України, позивачу було роз'яснено право заявити клопотання про витребування у відповідача відомостей щодо майна, яке перебувало та перебуває на його обліку та про виклик для допиту в якості свідків ОСОБА_5, який згідно пояснень позивача надавав йому дозвіл використовувати металевий ящик та керівника відповідача ОСОБА_4, однак останній відповідних клопотань не заявив, а суд в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в частині першій статті 11 ЦПК України, позбавлений можливості з власної ініціативи витребовувати відповідні докази та викликати для допиту свідків.

Показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7 доводять лише факт використання позивачем під час його роботи у відповідача металевого ящика в якості сейфу для зберігання робочої документації. Вказані свідки зазначили, що позивач сам повідомив їм, що вказаний металевий ящик належить йому на праві власності, документів, які б це підтверджували вони не бачили. Дані показання, самі по собі не можуть бути достатнім доказом наявності у позивача на праві власності металевого ящика, який міг би використовуватися ним під час роботи в ТОВ «Новгород-Сіверська ЖЕК».

Водночас, достовірність наданого представником відповідача договору відповідального зберігання з актом приймання-передачі, як підтвердження наявності в ТОВ «Новгород-Сіверський ЖЕК» на відповідальному зберіганні металевого ящика, який у 2013-2014 роках зберігався у вказаному вище товаристві в кабінеті, де було розташоване робоче місце позивача, сумнівів не викликає і жодними доказами спростована не була.

Викладене вище свідчить, що в ході судового розгляду не доведено наявності у відповідача майна позивача та обов'язку забезпечувати збереження такого майна, не доведено факту заподіяння відповідачем шкоди позивачу пошкодженням чи знищенням його майна, розмір якої відповідно до висновку експерта №111 від 16 лютого 2015 року оцінено у 140 грн. 00 коп. і відповідно не доведено обов'язку відповідача відшкодувати таку шкоду позивачу.

За таких обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування як майнової, так і моральної шкоди у зв'язку з необґрунтованість позовних вимог, відповідно в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Вирішуючи питання розподілу судових витрати між сторонами, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з частиною першою статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Пунктами 2 та 3 частини третьою статті 79 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені ним і документально підтверджені судові витрати.

Представником відповідача у судовому засіданні заявлено про здійснення відповідачем судових витрат на правову допомогу у розмірі 3 000 грн. На підтвердження цих витрат надано договір про надання правової допомоги від 02 вересня 2014 року і акт здачі - приймання наданих послуг до договору від 02 вересня 2014 року, з яких вбачається, що представник відповідача надав відповідачу правову допомогу та отримав за свої послуги 3 000 грн.00 коп., зокрема за ознайомлення з матеріалами справи, яке тривало 15 хв., надання юридичної консультації протягом 30 хв., вивчення судової практики з даної категорії справ протягом 30 хв., складання заперечень проти позову протягом 03 год. 00 хв. та участь у судових засіданнях протягом 02 год. 00 хв.

Зі змісту статті 88 ЦПК України вбачається, що витрати на правову допомогу мають бути документального підтвердженні та доведені.

Згідно роз'яснень, які містяться у пункті 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Представником відповідача на підтвердження здійснених відповідачем витрат на правову допомогу надав посвідчену його підписом копію видаткового касового ордеру від 02 вересня 2014 року на суму 3 000 грн. 00 коп., при цьому оригінал вказаного касового ордеру суду надано не було. Також було надано прибутковий касовий ордер, який взагалі не заповнений з квитанцією до цього прибуткового касового ордеру за №17 від 02 вересня 2014 року, про отримання представником відповідача коштів за надання правової допомоги 3 000 грн. 00 коп.

Той факт, що суду не було надано оригінал видаткового касового ордеру про здійснені відповідачем витрати на правову допомогу та наявність взагалі не заповненого прибуткового касового ордеру, яким, враховуючи наявність квитанції до цього прибуткового касового ордеру, має підтверджуватися отримання представником відповідача коштів за надання правової допомоги, свідчить про відсутність належного документального підтвердження витрат відповідача на правову допомогу, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підставі викладеного, керуючись статтями 9, 936, 937, 1166 Цивільного кодексу України, статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р I Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Новгород-Сіверська житлово-експлуатаційна контора» про відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням майна та компенсацію моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області шляхом подачі апеляційної скарги у десятиденний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Чепурко

Повне рішення складено 17 березня 2015 року.