Провадження № 4с/522/154/15
УХВАЛА

03 грудня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Івченка В.Б.,

при секретарі Школа О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Скаржник звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2, мотивуючи свої вимоги тим, що Державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2 вжито заходів щодо примусового виконання виконавчого документу та вчинено дії щодо виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Вважаю дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2 щодо вчинення дій з примусового виконання виконавчого листа № 522/19899/14-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 21.01.2015 року на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 року про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 неправомірними та такими, що підлягають визнанню незаконними.

Скаржник в судове засідання не зявився, просив розглянути вимоги скарги у його відсутність, вимоги якої підтримує у повному обсязі.

Державний виконавець Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції в судове засідання не зявився, належним чином про дату та місце судового засідання повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом в судовому засіданні встановлено, що На виконанні у Другому Приморському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції знаходиться виконавче провадження №47374402 з примусового виконання виконавчого листа № 522/19899/14-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 21.01.2015 року на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 року про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2 вжито заходів щодо примусового виконання виконавчого документу та вчинено дії щодо виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомої о житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Вказана правова позиція визначена також в постанові ВСУ від 15.04.2015 року у справі № 6-46цс15.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки за договором №39М. укладеним в якості забезпечення виконань за кредитним договором №39М від 05.02.2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Приват Банк», є єдиним житлом скаржника та членів його сім'ї та використовується як місце його та членів сім'ї постійного проживання, згідно вимог ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» вказана квартира не може бути примусово стягнута (відчужена без згоди власника) до закінчення дії зазначеного Закону.

При цьому згідно положень розділу V Закону України «Про іпотеку» задоволення вимог ілотекодержателя за рахунок предмета іпотеки включає в себе, поміж іншого, такі складові: звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення мешканців, реалізація предмета іпотеки. Таким чином, правовідносини, пов'язані з виселенням, є похідними від передбаченої цим Законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому підлягають застосуванню на стадії примусового виконання судового рішення. З огляду на вищевикладене під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може відбуватися як звернення стягнення на предмет іпотеки, так і примусове виселення мешканців з квартири.

Відповідно до ст.317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що названий Закон встановлює, що протягом його дії не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, це свідчить про те, що власник не може бути примусово позбавлений не тільки права власності, а й права користування, як складової права власності на таке майно.

Зазначене підтверджується практикою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Зокрема, ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 03 грудня 2014 року зазначає: «При розгляді справи, суди зобов'язані враховувати не тільки буквальне текстове вираження норми права, але тлумачити і застосовувати вказану норму у контексті тих завдань та очікувань, які стали підставою для прийняття конкретного нормативного акта.

Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти. У пояснювальній записці до проекту зазначеного закону вказувалося, що через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов'язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, викидаючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві.

Отже, зазначений закон було прийнято з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та пропонувалося мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації.

Основною метою прийняття Закону, як зазначалося у пояснювальній записці, є забезпечення конституційних прав громадян та відновлення довіри до банків та інших фінансових установ, вжиття оперативних заходів та мінімалізації можливих збитків громадян при виконанні своїх кредитних зобов'язань».

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про виконавчу службу» виконавче провадження це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів, які здійснюються на підставах, у спосіб та у межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що вчинення державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2 дій з примусового виконання виконавчого документу № 522/19899/14-ц, виданого Приморським районним судом м. Одеси 21.01.2015 року на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.12.2014 року про виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_2 в м Одесі є неправомірними.

Керуючись ст. 60, 209-210, 383 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_2 щодо виселення ОСОБА_1, ОСОБА_3. ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 незаконними.

Стягнути з Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ідентифікаційний код 35048711, судовий збір у розмірі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 (двадцять) копійок.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку через суд першої інстанції, шляхом подачі апеляційної скарги в 5-денний строк з дня проголошення ухвали, у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує з дня отримання копії цієї ухвали.

Суддя Приморського

районного суду м. Одеси ОСОБА_6