АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/3463/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - Гаврилова О.В.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року про повернення позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання,

встановила:

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання - визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду, справу направити до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду нормам процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно визначив розмір судового збору, виходячи з ринкової вартості майна, оскільки відповідно до ст. 80 ЦПК України ціна позову у позовах про право власності на нерухоме майно, визначається дійсною вартістю нерухомого майна. Виходячи з оспорюваного договору довічного утримання дійсна вартість квартири становить 52 698 грн., а тому судовий збір сплачено в повному обсязі. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно повернув позовну заяву позивачу.

В судовому засіданні представник апелянта - ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити. Відповідач ОСОБА_4 у вирішенні скарги покладався на розсуд суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_4, в якому просила розірвати договір довічного утримання від 05.10.2011 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, та визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

До позовної заяви, ОСОБА_2 подала квитанцію про сплату судового збору в розмірі 526 грн. 99 коп.

Статтею 121 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст. 119, 120 цього Кодексу , або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Залишаючи без руху позовну заяву ОСОБА_2 та надаючи строк для усунення недоліків позовної заяви, суддя в ухвалі від 17 грудня 2014 року виходив з того, що позовна заява не відповідає вимогам ч. 5 ст. 119 ЦПК України, оскільки до позовної заяви долучено квитанцію про сплату судового збору на суму 526 грн. 99 коп., що не відповідає ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У відповідності до пп. пп. 1, 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України, за подання до суду позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, тобто 243 грн. 60 коп., а за вимогою майнового характеру ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, виходячи з дійсної ринкової вартості квартири на час звернення з позовом до суду.

24 грудня 2014 року представником ОСОБА_2 на виконання вимог ухвали від 17.12.2014 року направлено до суду квитанцію про сплату судового збору за вимогу немайнового характеру в сумі 243 грн. 60 коп.

Постановляючи оскаржувану ухвалу від 29 грудня 2014 року, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків, оскільки позивач сплатила судовий збір, виходячи із зазначеної у договорі довічного утримання від 25.10.2011 року вартості квартири, що була визначена за домовленістю сторін договору, тоді як за вимогою майнового характеру (визнання права власності на квартиру) розмір судового збору обчислюється, виходячи з дійсної ринкової вартості квартири на час звернення з позовом до суду.

Проте погодитись з такими висновками суду у повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, ціна позову визначається дійсною вартістю нерухомого майна.

Частиною 2 ст. 80 ЦПК України, встановлено, що якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених частиною п'ятою статті 216, статтею 1212 ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру.

При цьому суд не повинен визначати вартість майна за відповідними вимогами, оскільки за змістом статті 80, пункту 4 частини другої статті 119 ЦПК такий обов'язок покладається на позивача (у тому числі і в тих випадках, коли правові наслідки у виді повернення майна застосовуються за ініціативою суду, наприклад, при визнанні договору недійсним згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК).

Проте, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд (частина друга статті 80 ЦПК). Остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що позовна заява не відповідає вимогам ч. 5 ст. 119 ЦПК України, оскільки визначена позивачем ціна позову не відповідала дійсній вартості спірного майна, попередньо повинен був визначити розмір судового збору, що підлягає сплаті, та надати позивачу строк для його сплати.

Таким чином, повернення позовної заяви з підстав неповної сплати судового збору, без попереднього визначення його розміру судом відповідно до ч. 2 ст. 80 ЦПК України, суперечить зазначеній нормі процесуального права, тому оскаржувана ухвала не може бути визнана законною та обґрунтованою.

Крім того, перевіряючи відповідність змісту позовної заяви вимогам ч. 2 ст. 119 ЦПК України, суд першої інстанції не уточнив у позивача, якими обставинами позивач обґрунтовує свої позовні вимоги про визнання права власності на квартиру, чи позивач просить застосувати визначені законом правові наслідки розірвання договору довічного утримання і вимагає повернення майна.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню, з передачею питання щодо відкриття провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 311-315, 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 грудня 2014 року - скасувати, питання щодо відкриття провадження передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий : Судді: