У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,
Мартинюка В.І., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Іршавської міської ради про скасування рішення Іршавської міської ради та визнання недійсним державного акта на право власності на землю, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2014 року, додаткове рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 18 липня 1969 року на підставі договору купівлі-продажу він придбав житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. У 1993 році позивач виїхав до Сполучених Штатів Америки та тривалий час не приїжджав до

м. Іршави. 30 грудня 2004 року його донька на підставі довіреності отримала державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,1000 га, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за вказаною адресою. Повернувшись в Україну у 2007 році, позивач дізнався, що його право на земельну ділянку, що перебувала в його користуванні та рахувалася за належним йому будинком, порушено, а саме: її частину незаконно передано рішенням виконкому у власність ОСОБА_7

Просив скасувати рішення виконкому Іршавської міської ради Закарпатської області від 25 жовтня 2001 року № 203 та визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1, виданий 16 листопада 2001 року

ОСОБА_7

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 17 липня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2012 року, позов задоволено. Поновлено ОСОБА_6 строк позовної давності на звернення до суду, скасовано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, виданий 16 листопада 2001 року на ім'я ОСОБА_7 та зобов'язано ОСОБА_7 повернути ОСОБА_6 120 кв. м земельної ділянки, що перебуває у її користуванні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2013 року рішення Іршавського районного суду від 17 липня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2012 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області

від 29 вересня 2014 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення виконкому Іршавської міської ради Закарпатської області від 25 жовтня 2001 року № 203 про передачу ОСОБА_7 у приватну власність земельної ділянки площею 0,0977 га, розташованої у м. Іршава Закарпатської області, для будівництва та обслуговування житлового будинку. Визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_1, виданий 16 листопада 2001 року ОСОБА_7, на право власності на землю площею 0,0977 га, розташованої у м. Іршава Закарпатської області, для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Додатковим рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2015 року поновлено ОСОБА_6 строк позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 10 червня

2015 року рішення Іршавського районного суду Закарпатської області

від 29 вересня 2014 року та додаткове рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2015 року залишені без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга має бути задоволена частково.

Задовольняючи позов, суди керувалися тим, що порушення прав позивача як землекористувача підтверджено висновком судової земельно-технічної експертизи, тому він вправі вимагати усунення цих порушень в силу вимог ст. ст. 152, 153 ЗК України.

Із такими висновками судів погодитися не можна з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Судами встановлено, що 18 липня 1969 року ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу придбав житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний будинок був розташований на земельній ділянці площею 1 934 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 86, т. 1).

Згідно зі ст. 84-3 ЦК Української РСР від 1922 року, коли будинки переходять у порядку, зазначеному в цій статті, то до набувача переходить і право безстрокового користування земельною ділянкою, на якій будинки постановлено.

Таким чином, унаслідок укладення у 1969 році договору купівлі-продажу земельна ділянка площею 1934 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, перейшла у користування позивача.

ОСОБА_7 набула право власності на житловий будинок з господарськими будовами по АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 09 березня 2001 року (а. с. 54, т. 2).

Рішенням Виконавчого комітету Іршавської міської ради Закарпатської області від 25 жовтня 2001 року № 203 передано у власність ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,0977 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку по АДРЕСА_2 (а. с. 133, т. 2, зворот).

На підставі зазначеного рішення виконкому відповідачка отримала державний акт на право власності на землю від 16 листопада 2001 року, зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 297 (а. с. 5, т. 1).

На підставі рішення Іршавської міської ради Закарпатської області від 14 жовтня 2004 року ОСОБА_6 отримав 30 грудня 2004 року державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування житлового будинку (а. с. 172, 173 т. 1).

Рішенням Іршавського районного суду Закарпатської області від 01 липня 2010 року визнано недійсним виданий ОСОБА_6 30 грудня 2004 року державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку. Зобов'язано Іршавську міську раду Закарпатської області видати ОСОБА_6 державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування індивідуального житлового будинку, згідно з межами на момент укладення договору купівлі-продажу будинку від 18 липня 1969 року (а. с. 3, т. 1).

Проте даних про виконання зазначеного судового рішення матеріали справи не містять, як і відсутні докази встановлення меж земельної ділянки відповідно до цього рішення.

Згідно з висновком судової інженерно-технічної експертизи від 14 серпня 2013 року № 184 земельна ділянка, яка є у фактичному користуванні ОСОБА_6, складної конфігурації, при співставленні державного акта на право власності на земельну ділянку від 30 грудня 2004 року та проведених досліджень на місці знаходження земельної ділянки по АДРЕСА_1 встановлено, що межа ОСОБА_6 у державному акті зі сторони ОСОБА_7 відображена неправильно (а. с. 182−190, т. 1).

Відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 28 липня 2014 року № 4709 межа земельної ділянки позивача у державному акті з відповідачкою відображена неправильно, що полягає у тому, що ОСОБА_6 фактично користується меншою ділянкою, ніж йому належить згідно з генеральним планом, наявним у матеріалах справи, на 122,88 кв. м. Конфігурація накладання земельної ділянки, якою фактично користується ОСОБА_7, на земельну ділянку, яка повинна належати ОСОБА_6, є складною з наступними межами, починаючи з кута, що на план-схемі № 5 позначений під № 1, за годинниковою стрілкою: 22,36 м, 23,69 м по межі, яка згідно з генеральним планом повинна проходити між земельними ділянками ОСОБА_6 та ОСОБА_7; 3,11 м - по фактичній межі між ОСОБА_7 та ОСОБА_9; 27,78 м, 2,85 м, 0,94 м, 16,20 м, 1,0 м - по фактичній межі між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Окрім того, має місце також і накладення, які стосуються взаєморозташування земельної ділянки ОСОБА_6 відносно інших земельних ділянок, зокрема земельних ділянок, якими фактично користуються ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7 Внаслідок всіх цих захоплень, ОСОБА_6 фактично використовує меншу земельну ділянку, ніж йому належить згідно з генеральним планом на 185,74 кв. м (а. с. 25−37, т. 2).

Матеріали справи не містять доказів щодо встановлення меж та конфігурації земельної ділянки, яка перейшла в користування ОСОБА_6, що також відображено у висновку судової земельно-технічної експертизи.

Для визначення порядку встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками

Відповідно до п. 2.1 вказаної Інструкції (у редакції на момент виникнення спірних правовідносин) встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі розроблених та затверджених відповідно до ст. 186 ЗК України технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) − у разі коли власнику (користувачу) земельної ділянки видано документ, що посвідчує право на земельну ділянку, без виносу меж такої ділянки в натуру (на місцевість) та закріплення їх межовими знаками; технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, у тому числі при поділі чи об'єднанні земельних ділянок (ч. ч. 1, 2 ст. 56 Закону України «Про землеустрій») або проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (ч. 3 ст. 56 Закону України «Про землеустрій») − при передачі земельної ділянки у власність (користування) із земель державної та комунальної власності, а також із земель приватної власності у разі зміни її меж або цільового призначення при поділі чи об'єднанні земельних ділянок перед заповненням бланка державного акта на право власності на земельну ділянку або бланка державного акта на право постійного користування земельною ділянкою.

Порядок виготовлення та видачі державних актів на право приватної власності на землю, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, передбачено Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженою наказом Держкомзему України від 04 травня 1999 року № 43, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 року № 354/3647 (далі - Інструкція).

У п. 1.13 Інструкції передбачено, що складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією.

У п. 1.16 Інструкції вказано, що технічна документація зі складання державного акта на право власності на земельну ділянку або на право постійного користування земельною ділянкою включає:

- заяву власника землі або землекористувача про складання державного акта;

- технічне завдання на розробку технічної документації зі складання державного акта;

- висновок державного органу земельних ресурсів Держкомзему України про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності);

- висновок органу у справах будівництва і архітектури про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності);

- журнал польових вимірювань (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності);

- кадастровий план земельної ділянки, складений за результатами зйомки;

- збірний кадастровий план суміжних землевласників і землекористувачів;

- відомість обчислення площі земельної ділянки;

- відомість обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки;

- експлікація земельних угідь згідно з формою 6-зем.

Вимоги Інструкцій у пунктах 4.2, 4.3 передбачають, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Однак на вказані вимоги суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги.

Судом при оцінці доказів не взято до уваги висновок експерта щодо порушення меж земельної ділянки позивача, а саме не встановлено які межі і ким вони були визначені та порушені, оскільки вирішити питання про їх встановлення не вбачається можливим.

Крім того перевіряючи дотримання позивачем строку давності суд не звернув уваги що зазначений строк закінчився 12 січня 2015 року.

Оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, ґрунтуються на припущеннях, судами не встановлено фактичних обставин, не досліджено та не надано правової оцінки доказам, а на стадії касаційного перегляду справи виправити вказані недоліки неможливо, тому вони мають бути скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 335, 336, 338, 343, 344, 345, 349 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 29 вересня 2014 року, додаткове рішення Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 10 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.О. Кузнєцов
Судді: О.В. Кадєтова
В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
О.М. Ситнік