Справа № 266/3003/15-ц
Провадженя№ 2/266/1201/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2015 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі

головуючого судді Шишиліна О.Г. ,

за участі секретаря Маросіної Є.М. ,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся із позовом про стягнення боргу в сумі 7000 доларів США за розпискою від 03.04.2012р. та пені за прострочення повернення боргу в сумі 37800 доларів США за період прострочення з 01.09.2012р. по 24.08.2015р. В подальшому зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з ОСОБА_3 позику у сумі 7000 доларів США, пеню за 1 рік прострочення в сумі 12775 та судові витрати.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов, та пояснили, що за розпискою передавалася сума 7000 саме доларів США, оскільки в регіоні за звичаєм в обіході здійснюються у доларах США, тому слово долари мається на меті, що це долари США.

Відповідач позов не визнала, вказала, що розписку дійсно власноруч писала в присутності своєї доньки ОСОБА_5, але ніяких доларів не брала. Гроші їй передавалися у гривні на заправці де вона працювала в сумі 63000 грн. для побутових потреб, які згодом повернула частковими платежами до 01.09.2012р. Розписку писала і вказувала суму в доларах під диктування позивача, на вказане не звертала уваги оскільки їй потрібні були гроші. Які мались на меті долари їй не відомо. Дійсно розпискою було передбачено, що у випадку невчасного повернення боргу малося на меті сплату неустойки в розмирі як зазначено в розписці.

Представник відповідача доводи відповідача підтримав, вказав, що вимог позивача слід застосовувати строк позовної давності та ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», щодо нарахування неустойки.

Свідок ОСОБА_5 суду показала, що ОСОБА_3 є її матірю і вона була присутньою при дописанні розписки (початок написання вона не бачила), в розписці дійсно її підпис, бачила на столі пачку грошей в гривнях, яка сума там була не знає, щодо змісту розписки їй було не цікаво, довіряла матері, тому не може пояснити, чому там написано про долари. Як передавалися гроші вона не бачила, чула що за розпискою гроші були вкладені в бізнес.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду про таке.

Суду надана «розписка-договір» від 03.04.2012р. в якій вказано, що ОСОБА_3 взяла гроші у борг у ОСОБА_1 в сумі 7000 доларів чи по курсу на день повернення і зобовязується повернути до 01.09.2012р.. У випадку не повернення в зазначений строк зобовязується повернути с процентами із розрахунку 0,5% за кожний прострочений день.

З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що складаючи розписку вони у випадку несвоєчасного повернення боргу мали на меті встановити відповідальність у виді неустойки із розрахунку 0,5% за кожний прострочений день.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, а частинами 1, 4 ст.60 ЦПК встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Незазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, Австралії чи Канади тощо), не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу, а може вплинути на визначення лише розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку. (постанова ВСУ від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13)

В судовому засіданні відповідач не надав належних та допустимих доказів того, що в позику він отримав кошти не в доларах США, а в доларах будь-якої іншої країни світу, а свої доводи обґрунтовував зобовязанням на час видачі розписки як 63000 грн.

З урахуванням наведеного, суд приходе до висновку, що відповідачем 03.04.2012р. укладено договір позики на суму 7000 доларів США з кінцевим строком повернення 01.09.2012р. і факт передання визначеної суми грошей посвідчений переданою позивачу розпискою. (постанова ВСУ від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15)

Оскільки оригінал боргової розписки знаходився і переданий суду позивачем, це свідчить про невиконання умов договору позики (постанова ВСУ від 25 квітня 2012 р. № 6-24цс12).

Відповідно до ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

В судовому засіданні відповідач не заперечувала, що розписку писала добровільно викладені умови в розписці їй були зрозумілі, жодного примусу до неї не застосовувалося. Вказані обставини було підтверджено в судовому засіданні свідком ОСОБА_5, гроші були використані для бізнесу.

З пояснень сторін в судовому засіданні встановлено, що складаючи розписку вони у випадку несвоєчасного повернення боргу мали на меті забезпечити своєчасне повернення суми позики встановити відповідальність боржника із розрахунку 0,5% за кожний прострочений день.

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Зі змісту розписки, пояснень сторін, та правової природи забезпечення зобов'язання яку визначили сторони, суд приходе до висновку, що зобовязання було забезпечено неустойкою у формі пені.

Судом встановлено, що відповідач у строк визначений розпискою позику не повернув, одже відповідно до ст.610, 612 ЦК України є таким, що порушив зобовязання.

Згідно ст.611 ЦК України одним із правових наслідків порушення зобов'язання є настання правового наслідку, зокрема сплата неустойки (пені).

За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. (постанова ВСУ від 3 вересня 2014 року № 6-100цс14).

Аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. (постанова ВСУ від 2 липня 2014 року № 6-79цс14).

Отже вимоги про стягнення позики 7000 доларів США підлягають задоволенню із розрахунку за курсом НБУ станом на час ухвалення рішення 23,6477 грн.*7000$=165533,90 грн.

Таким чином, оскільки позивач звернувся до суду 25.08.2015р. просить стягнути пеню за 1 рік прострочення надавши розрахунок по 24.08.2015р. суд керуючись ч.1 ст.11 ЦПК України розглядає вимоги про обчислення пені за період з 25.08.2014р. по 24.08.2015р. по кожному дню окремо в розмірі 0,5% від суми позики із переводом на гривню за курсом НБУ станом на відповідний прострочений день.

Наприклад розрахунок пені станом на 25.08.2014р. курс $ 1=13,365434 грн.=7000$*0,5% пені*13.365434 грн.= 467,79019 грн.; станом на 26.08.2014р. курс $ 1=13,659408 грн.; станом на 27.08.2014р. курс $ 1=13,890974 грн. і так далі..., станом на 24.08.2015р. курс $ 1= 22,030769 грн..

Таким чином за відповідним підрахунком пеня з 25.08.2014р. по 24.08.2015р. склала в сумі 240592,82 грн.

Враховуючи, що розмір пені значно більший від розміру боргового зобовязання, а також враховуючи, що позивачем не надано доказів спричинення йому збитків внаслідок невиконання відповідачем зобовязання по поверненню позики, термін прострочки, суд вважає можливим зменшити розмір пені до 15000 грн. (постанова ВСУ від 3 вересня 2014 року № 6-100цс14, постанова ВСУ від 4 листопада 2015 року № 6-1120цс15).

Інші документи, які містяться в матеріалах справи правового значення за предметом позову не мають і не спростовують висновків суду.

Суд не приймає до уваги доводи позивача, про застосування ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», щодо нарахування неустойки з наступних підстав.

Так за ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

В п. 5 ст. 11 «Прикінцевих та перехідних положень» вказаного Закону передбачено, що Кабінет Міністрів України у десятиденний строк з дня опублікування цього Закону зобов'язаний, зокрема, затвердити перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

На виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» Кабінетом Міністрі Україні, розпорядженням № 1053-р від 30.10.2014 року, затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція у період з 14 квітня 2014 року до її закінчення.

Дію розпорядження КМУ № 1053-р від 30.10.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» призупинено розпорядженням КМУ від 05.11.2014 року № 1079-р., яке було оскаржено у судовому порядку.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва по справі № 826/18330/14 від 09.02.2015 року за позовом Адвокатського об'єднання «Головань і партнери» до Кабінету Міністрів України, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецмаш» про визнання протиправним та скасування розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 1079-р«Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р.» - задоволено частково. Визнано не чинним розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 1079-р «Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1053-р.». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду по справі № 826/18330/14 від 15.04.2015 року апеляційна скарга Кабінету Міністрів України залишена без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2015 року - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.09.2015 р. касаційну скаргу КМУ задоволено частково, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 09.02.2015 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 15.04.2015 р. в частині задоволення позову скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 26.10.2015 р. справу №826/18330/14 призначено до розгляду.

Таким чином станом на 25.08.2015 року, тобто на час звернення із позовом до суду, так як і на теперішній час перелік населених пунктів, на території яких здійснюється антитерористична операція не визначений, був зупинений розпорядженням КМУ від 05.11.2014 року № 1079-р тобто, у позивача були відсутні підстави для не нарахування пені, нарахованої на основну суму заборгованості із зобовязань за договором позики у період проведення антитерористичної операції оскільки без визначення населених пунктів в яких проводиться АТО, не можливо застосувати положення Закону України від 02.09.2014 № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Відповідно до ст.88 Цивільно-процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, пропорційно задоволеним вимогам (ціна позову 19775$*23,6477грн.=467633,26 грн. станом на 03.12.2015р.), а саме з відповідача ОСОБА_3 підлягає стягненню за вимогами майнового характеру на користь ОСОБА_1 (за формулою (a:(b*1%))%*c=D де "а" - сума задоволеного позову, "b" - загальна сума заявлених вимог, "c" - сума сплаченого судового збору, "D" - результат на відшкодування судового збору) (180533,90:(467633,26*1%))%*3654=1410,66 грн.

Керуючись ст.ст. 5-8, 10-15, 60, 79,88, 107, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (іпн НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_2) за розпискою-договором від 03.04.2012р. заборгованість в сумі: 165533,90 грн. - тіло позики; 15000 грн. - пені, судовий збір 1410,66 грн.

В задоволені іншої частині позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 10 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Шишилін О. Г.