22-ц/775/207/2015(м)
Головуючий у 1 інстанції Литвиненко Н.В.
Категорія 24 Доповідач Мальцева Є.Є.
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

11 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого - Мальцевої Є.Є.,

суддів - Песоцької Л.І., Ткаченко Т.Б.,

при секретарі - Сергєєвій Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А :

14 листопада 2014 року Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» (далі - ККП «Маріупольтепломережа» ) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього заборгованості за спожиті послуги теплопостачання в розмірі 2768,36 грн, суми 3% річних 602,09 грн, інфляційних втрат 1425,21 грн, нарахованих за період з січня 2008 року по 01 листопада 2014 року. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_1, і є споживачем теплової енергії (особовий рахунок НОМЕР_1). Відповідач не в повному обсязі оплачує спожите тепло, тому в період з січня 2008 року по 01 листопада 2014 року виникла заборгованість.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2014 року позов Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» заборгованість за спожиту теплову енергію в сумі 2768,36 грн., 3% річних в розмірі 602,09 грн, інфляційні втрати в розмірі 1425,21 грн.. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача судовий збір в розмірі 243,60 грн..

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в позові. В скарзі посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, у зв'язку зі спливом строку позовної давності для звернення до суду з даними вимогами, на необґрунтованість судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_1, який просив апеляційну скаргу задовольнити, заперечення представника позивача ОСОБА_2, яка просила скаргу відхилити, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення, згідно ст. 214 ЦПК України, суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані (порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розділити між сторонами судові витрати та інше.

Проте оскаржуване рішення таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, оскільки наявність і розмір заборгованості відповідача за спожиту теплову енергію належним чином доведена позивачем, а заперечення відповідача щодо необхідності застосування судом наслідків пропуску строку позовної давності неможливо прийняти до уваги у зв'язку із вчиненням відповідачем дій, які свідчать про переривання строку позовної давності. Тому суд вважав, що позов заявлений в межах строку позовної давності, і є підстави для задоволення позову.

З такими висновками суду першої інстанції колегія судів не може погодитися, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є побутовим споживачем теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1, на його ім'я відкритий особовий рахунок НОМЕР_1 (а.с.11).

ККП «Маріупольтепломережа» постачає вищевказаний будинок, у тому числі і квартиру відповідача, тепловою енергією.

Наказом Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 18.07.2014 року з ОСОБА_1 на користь ККП «Маріупольтепломережа» була стягнута заборгованість за поставлену теплову енергію в розмірі 3206,87 грн, 3% річних в сумі 576,07 грн, інфляційні витрати в розмірі 1193,27 грн та судовий збір 121,8 грн.. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 31.07.2014 року вказаний судовий наказ скасовано за заявою ОСОБА_1 (а.с.7).

Згідно з розрахунком позивача заборгованість відповідача за спожиту теплову енергію з січня 2008 року по листопад 2014 року складає 2768,36 грн. (а.с. 9).

Згідно зі ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію. Згідно п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, плата за теплову енергію вноситься щомісячно, не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунком. При цьому оплата за послуги вноситься споживачем у відповідності до показань приборів обліку або за нормами споживачів.

Судом встановлено, що між ККП «Маріупольтепломережа» та відповідачем склалися договірні відносини по наданню і отриманню послуг теплопостачання, що не оспорюють сторони.

При розгляді справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_1 не заперечував факт постачання тепла, не оспорював розрахунком суми боргу, однак заявляв про те, що позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду з вимогами про стягнення боргу за теплоенергію.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки. Згідно з положеннями ст.253 ЦК України перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як зазначено статтею 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання .

Відповідно до положень ст..264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_1, в жовтні 2012 року оплатив заборгованість за отримані послуги теплопостачання за період з січня по грудень 2010 року в сумі 1220,58 грн. (ас.26).

Посилаючись на такі обставини, позивач стверджував, що не пропустив строк звернення до суду з даним позовом, оскільки відповідач в 2012 році оплачував спожите тепло за січень-грудень 2010 року.

У зв'язку з цим суд першої інстанції дійшов до висновку, що відповідач в 2012 році виконав дії, які свідчать про визнання ним заборгованості за весь заявлений в позові період з січня 2008 року, оскільки цей період охоплюється трирічним строком позовної давності. Тому суд виходив з того, що, оскільки відповідач добровільно погасив частину заборгованості за цей період, то тим самим такими діями було перервано строк позовної давності, після чого перебіг позовної давності почався заново та не сплинув на день звернення до суду.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення позову, оскільки вважав безпідставними доводи відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даними вимогами.

Між тим, з квитанції на оплату теплопостачання за грудень 2010 року вбачається тільки те, що ОСОБА_1 в жовтні 2012 року оплатив поставлене йому тепло за січень-грудень 2010 року в сумі, визначеній ККП «Маріупольтепломережа» саме за даний період .

Тому колегія суддів не може погодитися із доводами представника позивача про те, що такий платіж свідчить про визнання відповідачем боргу за період 2008-2009 років.

Наказом Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 18.07.2014 року з ОСОБА_1 на користь ККП «Маріупольтепломережа» була стягнута заборгованість за поставлену теплову енергію. Даний наказ був скасований, і 14.11.2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості за період з січня 2008 року по 01.11.2014 року.

Враховуючи клопотання відповідача щодо застосування строку позовної давності та положення статті 267 ЦК України, заборгованість за період з січня 2008 року по 18 липня 2011 року (дата винесення наказу про стягнення заборгованості) стягненню не підлягає через пропуск строку позовної давності у три роки.

Між тим, з наданих відповідачем квитанцій по оплаті опалення та гарячої води вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 виникла саме у період, що передував 2010 року, що не оспорював представник позивача. Відповідач також не спростував ці обставини в суді.

Таким чином, оскільки заборгованості за період з 19 липня 2011 року по вересень 2014 року немає, з чим погодився й представник позивача, заборгованість відповідача складає тільки сума оплати за жовтень 2014 року, яку відповідач не сплатив на час розгляду справи, що не оспорював.

Однак, слід прийняти до уваги положення ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання», за якою споживач повинен щомісячно здійснювати оплату за фактично отриману теплову енергію. А також, що згідно з п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; згідно з п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, плата за теплову енергію вноситься щомісячно, не пізніше 20 числа місяця наступного за розрахунком. При цьому оплата за послуги вноситься споживачем у відповідності до показань приборів обліку або за нормами споживачів.

Оскільки позивач просив стягнути заборгованість за період по 01.11.2014 року, а відповідно до положень закону відповідача повинен сплатити за жовтень 2014 року не пізніше 20 листопада 2014 року, то вимоги про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за теплоенергію за жовтень 2014 року в судовому порядку колегія суддів вважає також необгрунтованими.

У зв'язку із тим, що не підлягає задоволенню позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за користування тепловою енергією за період з січня 2008 року по 01.11.2014року, то, відповідно, не підлягають задоволенню й вимоги про стягнення суми 3% річних та інфляційних витрат.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, не з»ясувавши належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не перевіривши заперечень відповідача, та порушивши вимоги закону, дійшов помилкового висновку щодо обґрунтованості та доведеності позову і безпідставно задовольнив його.

Колегія суддів переглядає рішення відповідно до вимог ст.303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Тому доводи апелянта про те, що він не має заборгованості у зв'язку із повною оплатою послуг позивача не мають правового значення для справи.

За таких обставин колегія суду погоджується із доводами апеляційної скарги, і рішення суду, як таке, що не відповідає вимогам ст. ст. 10, 60, 213,214 ЦПК України та положенням ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст.307,309, 313,314 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 24 грудня 2014 скасувати.

В позові Комунального комерційного підприємства «Маріупольтепломережа» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за теплову енергію за період з січня 2008 року по 01 листопада 2014 року відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді :