У х в а л а

іменем україни

02 грудня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів,

за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 01 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- визнати недійсним з моменту укладення договір фінансового лізингу від 25 лютого 2015 року № 000787, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») та ОСОБА_4;

- стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 55 000 грн, сплачені за недійсним договором фінансового лізингу в якості адміністративного платежу.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що під час шлюбу чоловік без її згоди 25 лютого 2015 року уклав договір фінансового лізингу № 000787 з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», згідно з п. п. 1.1 та 1.3 якого ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» зобов'язалось придбати предмет лізингу - транспортний засіб мінітрактор марки Дон Фенг 404 та передати ОСОБА_4 в користування на строк та умовах, передбачених договором.

Вказала, що відповідно до п. 8.2 договору вартість предмета лізингу становить 16 666,67 доларів США, що у гривневому еквіваленті згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на момент укладення договору склала 550 000,00 грн.

При цьому зазначила, що на виконання умов договору ОСОБА_4 25 лютого 2015 року за рахунок спільних коштів подружжя сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» адміністративний платіж в розмірі 55 000 грн, що підтверджується відповідними квитанціями № № 318 та 320.

Посилаючись на те, що спірний договір між відповідачами укладено з порушенням норм чинного законодавства без її відома та згоди, а також враховуючи, що він виходить за межі дрібного побутового і стосується цінного майна, просила задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 25 лютого 2015 року № 000787, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_4

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 55 000 грн, сплачені за договором фінансового лізингу в якості адміністративного платежу.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 01 вересня 2015 року апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилено, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що, укладаючи спірний договір, його сторонами не було забезпечено письмову згоду дружини ОСОБА_4, оскільки вартість договору становить 550 000 грн, що не відноситься до дрібного побутового правочину, у зв'язку із чим наявні підстави для визнання спірного договору недійсним.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 лютого 2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_4 укладено договір фінансового лізингу № 000787, за умовами якого предметом фінансового лізингу є транспортний засіб - мінітрактор Донг Фенг, тип КПП механіка, привід 4х4.

Відповідно до п. 1.3 договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Лізингоодержувач користується предметом лізингу на умовах вказаного договору фінансового лізингу згідно з положеннями чинного законодавства.

Пунктом 1.7 договору встановлено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцяти) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу; авансованого платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансованого платежу на умовах, викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансованого платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору.

У пункті 8.2 договору зазначено, що, укладаючи цей договір, сторони погоджуються, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору становить 16 666,67 доларів США з урахуванням ПДВ. На дату укладання цього договору згідно з обмінним курсом долара США до української гривні гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 550 000 гривень з ПДВ.

Пунктами 17.2, 17.3 спірного договору визначено, що підписання цього договору до додатків до нього є свідченням факту ознайомленя, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Якщо лізингоодержувач одружений (-а), цим він (вона) заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення цього договору. Підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач, який одружений (-а) визнає, що договір про надання послуг з фінансового лізингу укладений в інтересах сім'ї та товар, який буде придбаний на підставі цього договору, буде використовуватися на потреби сім'ї (а. с. 6-19).

З додатка 1 до договору вбачається, що розмір адміністративного платежу складає 1 666,67 доларів США, що у гривневому еквіваленті згідно з обмінним курсом на момент укладення договору становить 55 000 гривень (а. с. 20).

Відповідно до копій квитанцій № № 318, 320 від 25 лютого 2015 року ОСОБА_4 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» адміністративний платіж на загальну суму 55 000 грн (а. с. 22, 23).

З копії свідоцтва про одруження вбачається, що 24 червня 2000 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, про що зроблено актовий запис № 07 (а. с. 24).

Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачка не надавала письмової згоди на укладення оспорюваного договору, а враховуючи приписи п. 1 ч. 1 ст. 31, п. 3 ч. 1 ст. 208 ЦК України, ч. 3 ст. 65 СК України, а також вартість спірного договору - 550 000 грн, дійшли висновку, що вказаний договір не належить до дрібного побутового правочину, а тому потребує письмової згоди другого з подружжя.

Статтею 65 СК України визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Разом з цим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

При цьому, згідно зі ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений в письмові формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу, розмір лізингових платежів та інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Виходячи із системного аналізу вказаних норм матеріального права, слід дійти висновку, що ЦК України та Закон України «Про фінансовий лізинг» не передбачають обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, а отже, й приймання письмової згоди іншого з подружжя на укладення зазначеного договору відповідно до ст. 65 СК України не вимагається.

За викладених обставин колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що суди попередніх інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на вказані вище норми чинного законодавства уваги не звернули, доводів на обґрунтування та заперечення позову належним чином не перевірили та не врахували, що при вирішенні питання про необхідність отримання згоди (письмової, нотаріальної) іншого з подружжя на розпорядження грошовими коштами, якщо вони становлять спільну сумісну власність, необхідно виходити з правової природи правочину, що укладається одним з подружжя, і у випадку вчинення правочинів, в яких грошові кошти не є предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди законом прямо не вимагається.

Ураховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, повністю не встановлені, не надано оцінки як правовій природі правочину, так і тій обставині, що лізингоодержувач в умовах договору заявив про згоду іншого з подружжя на укладання такого договору, у зв'язку із чим судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргутовариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 01 вересня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана