Справа № 161/4102/15-ц
Провадження № 2/161/1893/15
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Пушкарчук В.П.

при секретарі Акайомовій Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. Позов мотивує тим, що померла її мати ОСОБА_3 в останні роки свого життя важко хворіла на психічні розлади та через душевну хворобу не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. А момент смерті ОСОБА_3 проживала у своєї дочки та рідної сестри позивача, відповідача пор справі ОСОБА_2 Позивачу вже після смерті матері стало відомо про заповіт, яким все своє майно померла заповіла відповідачу. Позивач вказує, що вона є заінтересованою особою, оскільки відповідно до ст. 1257 ЦК України у разі недійсності заповіту, спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

На підставі викладеного, просила визнати заповіт, складений ОСОБА_3 вірою Семенівною недійсним.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилася та її представник ОСОБА_4 подав в суд заяву, в якій просив розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обємі та просив позов задовольнити. В судових засіданнях позивач ОСОБА_1 заявила свою незгоду із складеним ОСОБА_3 заповітом, стверджуючи, що її мати була психічно хворою, також стверджувала, що зі слів матері відповідач її била та примушувала, щоб вона написала заповіт.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2 не зявилася та її представник ОСОБА_5 подала заяву, в якій позв не визнала, просила відмовити в його задоволенні із-за безпідставності та розгляд справи проводити у її відсутності. В судових засіданнях відповідач ОСОБА_2 пояснила, що не змушувала матір оформляти заповіт на себе, це була позиція самої матері заповісти майно тому, хто її доглядає, останній рік життя матері відповідач проживала разом з нею.

Дослідивши матеріали справи, копію спадкової справи, відкритої за фактом смерті ОСОБА_3, заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

За змістом ст.ст. 3-4, 213-215 ЦПК України судовому захисту шляхом задоволення позову підлягають наявні в особи, яка звернулася до суду, права, свободи чи інтереси, що порушуються, не визнаються або оспорюються іншими особами.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 3 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч. 1 ст. 225 Цивільного кодексу України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Частиною 2 статті 1257 Цивільного кодексу України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В судовому засіданні встановлено, що 20 жовтня 2014 року померла мати сторін ОСОБА_3 (а.с. 6). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи заповіту, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_15 районного нотаріального округу ОСОБА_15 04 червня 2013 року, спадкодавець ОСОБА_16 все належне їй майно заповіла ОСОБА_2.

Відповідно до ст.ст. 1233-1234, 1248 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на нього має фізична особа з повною цивільною дієздатністю і здійснюється нею особисто.

Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Статтею 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемний. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Про відповідність волі ОСОБА_16 її волевиявленню, відображеному в оспорюваному заповіті, свідчать наступні докази.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про Нотаріат» обовязком нотаріуса, є перевірити чи усвідомлює особа у момент підписання правочину, в тому числі, заповіту значення своїх дій та (або) чи може особа керувати своїми діями. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 Закону України «Про нотаріат», які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

В судовому засіданні встановлено, що в заповіті ОСОБА_16, окрім власноручного підпису та власноручного напису свого прізвища, імені та по батькові, міститься також власноручний напис Заповідача, що: «заповіт прочитаний в голос і власноручно підписаний мною». Отже, враховуючи рукописний текст (почерк) Заповідача у заповіті, встановлено, що особа, яка здійснила підпис та написи у заповіті не перебувала у незвичайному стані.

Відповідач та представник відповідача стверджували, що оспорюваний заповіт був складений з особистої волі ОСОБА_3 та нотаріально посвідчений, під час посвідчення заповіту, нотаріусом було перевірено обсяг цивільної дієздатності ОСОБА_3

ОСОБА_12 того, твердження позивача, що заповіт був складений після смерті ОСОБА_3 не відповідає дійсності, оскільки заповіт був складений та посвідчений орієнтовно за півтора року до смерті ОСОБА_3

В судовому засіданні були допитані свідки, залучені за клопотаннями обох сторін.

Свідок ОСОБА_6 сестра ОСОБА_3 стверджувала, що ОСОБА_3 зловживала алкоголем з молодості, проте ніколи не лікувалась з цього приводу, останнім часом свідок із своєю сестрою спілкувались не так часто, кілька разів на місяць. Також вважає, що ОСОБА_3 мала проблеми з памяттю та що не раз бачила сліди побоїв на ній. Свідок ОСОБА_6 вважає, що відповідач не доглядала належним чином за своєю матірю. Cвідок ОСОБА_7 двоюрідний брат ОСОБА_3 вважає, що «одна сестра не може перетягнути все майно на себе, так не робиться». Також стверджував, що ОСОБА_3 зловживала алкоголем та на цій підставі можна було нею маніпулювати, крім того стверджував, що неодноразово чув від ОСОБА_3, що відповідач її била. Свідок ОСОБА_17 племінник ОСОБА_3 стверджував, що майно тітки повинно було бути розділено порівну між обома дочками та що ОСОБА_3 зловживала алкоголем. ОСОБА_9 онука ОСОБА_3 стверджувала, що ОСОБА_3 «була ненормальною», доглядала її позивач. Свідок ОСОБА_10 чоловік сестри ОСОБА_3, стверджував, що зі слів ОСОБА_3 відповідач її била, а він сам останнім часом хворів, тому їздив до своєї тітки дуже рідко. Щодо розпорядження майном ніколи не розмовляв із ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_18 медсестра, співробітниця відповідача, повідомила, що у 2013 році протягом двох тижнів доглядала ОСОБА_3 на прохання відповідача. Приходила щодня з 15 години до вечора, коли її змінювала ОСОБА_14 онука ОСОБА_3 Стверджує, що ОСОБА_3 алкоголь не вживала абсолютно, чітко висловлювала свої думки, була без ознак насильства, на родичів не скаржилась, за час перебування свідка ніхто із родичів ОСОБА_3 не провідував. Свідок ОСОБА_12 сусідка ОСОБА_3, вказала, що відповідач доглядала її дуже добре, ОСОБА_3 інколи випивала, але пяною її свідок ніколи не бачила. Свідок ОСОБА_13 сусідка ОСОБА_3 повідомила, що знала ОСОБА_3 багато років, спілкувалась з нею 2-3 рази на тиждень, ніяких скарг на дочку від неї не поступало. Свідок ОСОБА_14 онука ОСОБА_3, дочка відповідача, стверджувала, що будь-які проблеми з психікою у ОСОБА_3 були відсутні, за психіатричною чи наркологічною допомогою ОСОБА_3 ніколи не зверталася, відповідач протягом останнього року постійно проживала із ОСОБА_3

Для визначення стану ОСОБА_3 на момент складання заповіту ухвалою суду від 20 липня 2015 року була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза.

02 листопада 2015 року до суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта № 296 від 23.10.2015 року.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК України суд відповідно до ст. 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Так, відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 296 від 23.10.2015 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2012 року виявляла ознаки нерізко вираженого органічного астенічного розладу судинного ґенезу. З урахуванням наявних хвороб та отримуваного лікування ОСОБА_3, яка померла 20.10.2014 року, могла розуміти значення своїх дій та керувати ними під час підписання нею заповіту 04 червня 2013 року.

Згідно ст. 1234 Цивільного кодексу України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Як односторонній акт, заповіт має відповідати загальним умовам укладення угод. Зокрема, згідно ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 1234 Цивільного кодексу України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Про те, що на волевиявлення ОСОБА_3 при складенні заповіту чинився будь-який вплив з боку відповідача, внаслідок чого її волю було ослаблено і укладення заповіту не відповідало її намірам, в судовому засіданні не здобуто жодних доказів, а тому суд прийшов до висновку, що в момент укладення угоди ОСОБА_3 розуміла значення своїх дій та керувала ними, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі, а тому позов до задоволення не підлягає.

Згідно ст.ст. 84, 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати слід залишити за позивачами.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 213-215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 203, 225, 1233, 1234, 1235, 1247 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про практику у справах про спадкування», суд, -

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відмовити із-за безпідставності.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду В.П. Пушкарчук