Справа № 463/1055/15 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/7572/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1; В.Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретар: Симець В.І.,

з участю: представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк (надалі ПАТ) «Приватбанк» про захист прав споживача, визнання окремого положення договору банківського дебетового карткового рахунку недійсним,

встановила:

рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2015 року у задоволенні згаданого вище позову відмовлено.

Рішення районного суду оскаржила позивач, просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так апелянт, зокрема зазначає, що пункт, який вона просила визнати недійсним передбачає, що «у разі виникнення заборгованості Держателя по картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках Клієнт зобовязується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення», однак районний суд не досліджував на справедливість цю умову. Апелянт посилається на те, що їй не надавався примірник Умов надання банківських послуг, вона його не підписувала та не розяснявся зміст зазначеного вище пункту.

Заслухавши суддю-доповідача, учасника процесу - представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - ОСОБА_2 на заперечення апеляційної скарги, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Матеріалами справи підтверджується, що 02 березня 2015 року позивач звернулася до суду та, з подальшим уточненням своїх вимог, просить визнати недійсним п.1.1.2.1.9 (або п.1.1.2.1.11) Умов та Правил надання банківських послуг, який є невід'ємною частиною Договору банківського дебітованого карткового рахунку, укладеного 15.07.2013 року між нею та ПАТ «КБ «ПриватБанк», таким, що містить несправедливі положення, порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдає шкоди позивачеві, з моменту укладення договору.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 15.07.2013 р. між нею та відповідачем на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» укладено Договір про надання банківських послуг з відкриття карткового рахунку та видачі платіжної картки для виплат міжнародного зразка.

В період з 16 грудня 2014 року по 27 грудня 2014 року нею на дебетову картку покладено було певну суму коштів у національній валюті, а згодом за допомогою цієї пластикової картки на території ОСОБА_4 було знято іноземну валюту.

В січні місяці 2015 року відповідач повідомив шляхом надіслання претензії, що внаслідок курсової різниці між сумою списання при використанні картки та обмінним курсом «Приватбанку» у неї виникла заборгованість в сумі 359 955, 07 грн., яку необхідно погасити в 30-ти денний термін.

Пунктом 1.1.2.1.11 Умов та Правил надання банківських послуг, які становлять невід'ємну частину договору, визначено, що у разі виникнення заборгованості держателя по картковому рахунку в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках клієнт зобов'язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.

Посилаючись на те, що зазначене положення пункту є несправедливим, призводить до дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдає шкоди споживачеві, позивач просила задовольнити її вимоги.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Встановлено, що 15 липня 2013 року між позивачем ОСОБА_3 та ПАТ «Приватбанк» за принципом приєднання (шляхом підписання заяви-анкети) був укладений договір про надання банківських послуг, відповідно до якого позивач отримала платіжну картку міжнародного зразка.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Якщо вимога про зміну або розірвання договору пред'явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв'язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору.

Встановлено, що ПАТ «Приватбанк», що діє на підставі Ліцензії Національного банку України № 22 від 29.07.2009, публічно пропонує широкому та необмеженому колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та правила надання банківських послуг (далі - Умови та правила).

Відповідно до п. 1.1.2.1.11. Умов та правил у разі виникнення заборгованості власника за картрахунком в результаті курсової різниці, технічних помилок у роботі обладнання та в інших випадках клієнт зобов'язується погасити заборгованість протягом 30 днів з моменту її виникнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Підставами недійсності правочину виходячи із положень ч. 1 ст. 215 ЦК України позивач зазначає, невідповідність змісту п.1.1.2.1.11 договору іншим законодавчим актам.

Так, зокрема позивач вважає, що назване положення договору є несправедливим в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», порушує її законні права, як споживача, оскільки фактично передбачає перекладання на неї майнової відповідальності за недоліки в роботі відповідача, а саме в частині понесення додаткових витрат у випадку збою комп'ютерної програми з вини відповідача, а також внаслідок коливань валютного курсу, що на думку позивача свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача.

Аналізуючи доводи позивача колегія суддів вважає такі посилання є необґрунтованими виходячи з наступного.

Положеннями ч.ч.1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

При цьому, ч. 5 ст. 18 вище зазначеного закону визначено, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Однак, більш ширше ознаки несправедливості умов договору законодавець розкриває у ч. 3 ст. 18 Закону.

Зокрема, оскільки оскаржувані умови договору стосуються підстав, порядку та строків оплати заборгованості, що може виникати з передбачених підстав, до них підлягає застосуванню ч. 13 ст. 18 Закону, яка зазначає, що несправедливими являються умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

В той же час, відповідно до абз. 5 ч. 4 ст. 18 цього ж Закону положення пунктів 8, 11 та 13 частини третьої цієї статті про несправедливі умови договору не застосовуються до операцій із цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем та договорів про купівлю/продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті.

Таким чином, оскільки предметом договору про надання банківських послуг являється обслуговування банком карткового рахунку позивача, а оспорюваним пунктом договору регулюються правовідносини при виникненні заборгованості держателя при здійсненні операцій з валютою, в тому числі і внаслідок номінування (купівлі-продажу) позивачем за межами України суми коштів із національної в іноземну валюту за курсом іноземного Банку, відтак колегія суддів приходить до переконання про відсутність правових підстав для визнання оспорюваного пункту договору недійсним з підстав, того що такі є несправедливими та суперечать положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, підставою невідповідності змісту п.1.1.2.1.11 договору іншим законодавчим актам позивач зазначає, що такий правочин укладений в порушення встановленої заборони ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо проведення нечесної підприємницької практики, тобто здійснення відповідачем будь-якої діяльності (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Відповідно до ст. 230 ЦК України обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, а також, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування.

Суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Згідно зі ст. 229 ЦК України істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

Проте позивачем не надано належного доказу на підтвердження введення її в оману. Усі її посилання про наявність в діях відповідача обману ґрунтуються виключно на її поясненнях не підкріплених жодними доказами, частина з яких стосується дій відповідача, які вчинялися уже після укладення договору, а не на час його укладення, що не може братися судом до уваги при перевірці дійсності правочину в частині оспорюваних його положень. Однак, як вбачається з матеріалів справи договір про надання банківських послуг, підписаний сторонами, з врахуванням Умов та Правил надання банківських послуг, які становлять невід'ємну частину договору і містить детальний опис послуг, що надаються відповідачем.

Підписавши заяву-анкету позивач тим самим підтвердила свою обізнаність з умовами цього Договору та висловила свою згоду з цими Умовами та правилами надання банківських послуг, а відтак висловила свою згоду з цими умовами.

А тому і в цій частині позовні вимоги про визнання правочину недійсним з підстав ведення відповідачем нечесної підприємницької практики через введення позивача в оману щодо істотних умов договору є безпідставними.

Крім того, позивачем не наведено жодних доказів проведення відповідачем агресивної підприємницької практики в розумінні значення, передбаченого ч. 4 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», так як немає доказів, що в діях відповідача при укладенні договору були наявні елементи примусу, докучання або неналежного впливу які істотно вплинули чи могли вплинути на свободу вибору або поведінку позивача, як споживача.

Проявом нечесної підприємницької практики зі сторони відповідача не може бути претензія банку щодо погашення курсової різниці, котра виникла після зняття за межами України із гривневої картки іноземної валюти яка (претензія) виникла уже після укладення самого договору, а тому жодним чином не могла вплинути на недійсність договору в момент укладання.

Аналізуючи положення п.1.1.2.1.11 договору на відповідність положенням ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» колегія суддів виходить з того, що пунктом 4 ч. 5 ст. 19 цього Закону визначено, що як агресивні забороняються форми підприємницької практики, зокрема, у виді вимоги оплати продукції, поставленої продавцем (виконавцем), якщо споживач не давав прямої та недвозначної згоди на її придбання..

В той же час відповідно до п.1.4 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» за умовами договору, позивач є держателем електронного платіжного засобу, фізичною особою, яка на законних підставах використовує електронний платіжний засіб для ініціювання переказу коштів з відповідного рахунку в банку або здійснює інші операції із застосуванням зазначеного електронного платіжного засобу.

Пунктом 1.27 цієї ж статті визначено, що платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором.

Статтею 28 цього ж Закону визначено особливості виконання міжбанківського переказу, ініційованого за допомогою електронного платіжного засобу.

Відповідно до п. 28.2 цієї статті міжбанківський переказ між банками - учасниками міжнародних платіжних систем за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів, здійсненими їх держателями за межами України, а також за операціями, здійсненими в межах України держателями електронних платіжних засобів - нерезидентами України, проводиться у валюті, визначеній у відповідних договорах із платіжними організаціями міжнародних платіжних систем.

Пунктом 28.5 передбачено, якщо валюта, в якій проводиться міжбанківський переказ, не збігається з валютою, списаною з рахунка клієнта, емітент може виконати операції з купівлі-продажу необхідної валюти на міжбанківському валютному ринку України в порядку, встановленому Національним Банком України, або провести внутрішньобанківський кліринг.

Відповідно до п. 3 розділу IX Міжбанківські перекази за операціями з використанням електронних платіжних засобів Постанови Національного Банку України № 705 від 05.11.2014 р. «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» емітент зобов'язаний у разі виконання користувачем платіжної операції з використанням електронного платіжного засобу у валюті, яка відрізняється від валюти рахунку, здійснювати перерахунок суми за операцією в порядку, визначеному договором.

З наведених правових норм, які є спеціальними нормами матеріального права, що підлягають застосуванню для даного виду правовідносин, визначається порядок формування курсової різниці, яка може виникати після номінування користувачем картки (позивачем) суми коштів із національної в іноземну валюту за межами України та купівлею банком-емітентом (відповідачем) на міжбанківському валютному ринку України тієї кількості іноземної валюти, що була знятою в банкоматі іноземного Банку клієнтом.

Таким чином, оскаржуваний позивачем пункт договору відповідає зазначеним правовим нормам та по своїй суті лише дублює їх, але аж ніяк не суперечить такому. А тому в цій частині позовні вимоги є також необґрунтованими.

З урахуванням викладеного та висновків районного суду наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків районного суду, а тому не можуть бути підставою для прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного рішення, а тому колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Бакус В.Я.

Судді: Гірник Т.А.

ОСОБА_5