Справа № 464/3802/14 Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/783/503/15 Доповідач в 2-й інстанції: Богонюк М. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого судді: Богонюка М.Я.

Суддів: Ванівського О.М., Гриновця Б.М.

При секретарі: Жукровській Х.І.

З участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа - ТзОВ ТРК "Міст ТБ" про захист гідності, честі та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішення частково задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа - ТзОВ Телерадіокомпанія «Міст ТБ» про захист гідності, честі та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Визнано інформацію, поширену ОСОБА_2 в ефірі програми «Люстрація» - ІНФОРМАЦІЯ_1 за ІНФОРМАЦІЯ_2 про ОСОБА_6, такою, що містить негативну, недостовірну та неперевірену інформацію, якою порушено особисті немайнові права ОСОБА_6.

Зобов'язано ОСОБА_2 після набрання рішенням суду законної сили спростувати інформацію, поширену в ефірі програми «Люстрація» - ІНФОРМАЦІЯ_1 державтоінспектора за ІНФОРМАЦІЯ_2 про ОСОБА_6, такого змісту:

· що ОСОБА_6 користувався службовим автомобілем Газель і возив матеріали коли будував будинок;

· що ОСОБА_6 заплатив досить великі кошти за свою посаду і ці кошти йому відмовляються повертати;

· що ОСОБА_6 виставлені тарифи для сержантського складу 500 доларів, офіцерського складу 1000 доларів, командира взводу 1500 доларів хабаря за посаду;

· що ОСОБА_6 побудував в ДАІ сауна і туди регулярно приходять повії;

· що ОСОБА_6 бере участь у корупційних схемах Благодійного фонду «Дорожня безпека»;

· що ОСОБА_6 хотів купити Дорожній контроль;

· що ОСОБА_6 був одіозною людиною який покривав цих хабарників та корупціонерів.

Зобов'язано ОСОБА_2 здійснити спростування інформації про ОСОБА_6 не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили в наступному за цим ефірі передачі «Люстрація» на телеканалі «Західної інформаційної корпорації» (ZIK) ТзОВ ТЕЛЕРАДІОКОМПАНІЯ «МІСТ ТБ».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в розмірі 1000 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 284,20 грн. судового збору.

В решті позовних вимог - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_6.

Апелянт вважає, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи.

В апеляційній скарзі покликається на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги подані Апелянтом докази та прийшов до помилкового висновку про те, що Апелянт є активістом, а не журналістом Юридично-правової газети «Дорожній контроль Львів» та відповідно брав участь у телепередачі саме в якості журналіста, а не просто активіста. Відповідно на апелянта поширювалася дія норм Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів».

Також апелянт вказує, що судом першої інстанції не було взятого до уваги того, що позивач брав участь у програмі саме в статусі службової особи, а не як фізична особа, а отже всі висловлювання критики та його обговорення було звернуто до позивача, як службової особи, а не як фізичної особи тобто висловлювалася критика щодо діяльності начальника відділу ДАІ ЛМУ ГУМВС. Відповідно апелянт вказує, що судом не взято до уваги норми міжнародного законодавства, а саме, Декларації «Про свободу дебатів у засобах масової інформації» схваленої 12.02.2004 року на 872 засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність приватного життя.

На думку апелянта судом першої інстанції було допущено порушення норм матеріального права, оскільки всі відомості, які поширювалися Апелянтом під час телепередачі були оголошені ним у формі запитань з метою перевірки їх достовірності та були оціночними судженнями і критикою, які в силу положень ст. 30 Закону України «Про інформацію» не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Крім того, судом безпідставно задоволено вимогу про відшкодування моральної шкоди, оскільки Позивачем не було надано жодного доказу який б підтвердив завдання моральної шкоди і не доведено в чому полягає моральна шкода та її розмір.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін на підтримання та заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та заперечень на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що така підлягає частковому задоволенню.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд повинен свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними в имог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в ефірі телепередачі «Люстрація» - ІНФОРМАЦІЯ_1 державтоінспектора від ІНФОРМАЦІЯ_2 апелянт брав участь в якості запрошеного громадського активіста, а не журналіста, який діяв за редакційним завданням. Таким чином, на апелянта не поширюються норми Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» з приводу спірних правовідносин та відомостей, які ним наводилися під час даної телепередачі.

Ці обставини підтверджені належними та допустимими доказами, поданими представниками позивача. Щодо поданих апелянтом документів, які підтверджують його статус журналіста Юридично-правової газети «Дорожній контроль Львів», то вони не доводять його участі в ефірі згаданої телепередачі саме в якості журналіста. Відповідно положення Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Щодо мотивів апеляційної скарги про залишення судом першої інстанції поза увагою тієї обставини, що позивач брав участь у телепередачі не як фізична особи, а як службова, особа, та відповідно не застосував положень міжнародних нормативно-правових актів, колегія суддів виходить із того, що ці обставини не відповідають дійсності.

Згідно п. 3,4,6 Декларації «Про свободу дебатів у засобах масової інформації» від 12.02.2004 року ухваленої на 872 засіданні Комітету України Ради Європи, політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, і вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне обговорення, підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», рішення Суду є обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В рішенні ЄСПЛ у справі «Ляшко проти України» (заява № 21040/02) встановлено, що державні службовці повинні користуватися громадською довірою в умовах, позбавлених надзвичайного занепокоєння, що зробить вдалим виконання ними своїх завдань. Отже, може постати необхідність у їх захисті від образливих словесних нападок під час виконання ними своїх обов'язків.

В рішенні ЄСПЛ у справі «Марченко проти України» (заява № 4063/04) в п. 45 встановлено, що заявник був зобов'язаний діяти, не виходячи за встановлені межі, interalia, в інтересах «захисту репутації і прав інших осіб», включаючи презумпцію невинуватості.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію», якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Колегія суддів приходить до висновків про те, що позивач, як публічна особа, не позбавлений права на захист особистих немайнових прав на повагу до його гідності і честі (ст. 297 ЦК України) та на недоторканність ділової репутації (ст. 299 ЦК України); право на захист особистих немайнових прав публічної особи не може бути більшим порівняно з іншими особами. Публічна особа не може мати переваг у захисті своїх особистих немайнових прав, однак правом на їх захист вона наділена як нормами національного, так і міжнародного законодавства.

Судом першої інстанції було визнано інформацію, поширену ОСОБА_2 в ефірі програми «Люстрація» - ІНФОРМАЦІЯ_1 за ІНФОРМАЦІЯ_2 про ОСОБА_6, такою, що містить негативну, недостовірну та неперевірену інформацію, якою порушено особисті немайнові права ОСОБА_6.

Зобов'язано ОСОБА_2 після набрання рішенням суду законної сили спростувати інформацію, поширену в ефірі програми «Люстрація» - ІНФОРМАЦІЯ_1 державтоінспектора за ІНФОРМАЦІЯ_2 про ОСОБА_6, такого змісту:

· що ОСОБА_6 користувався службовим автомобілем Газель і возив матеріали коли будував будинок;

· що ОСОБА_6 заплатив досить великі кошти за свою посаду і ці кошти йому відмовляються повертати;

· що ОСОБА_6 виставлені тарифи для сержантського складу 500 доларів, офіцерського складу 1000 доларів, командира взводу 1500 доларів хабаря за посаду;

· що ОСОБА_6 побудував в ДАІ сауна і туди регулярно приходять повії;

· що ОСОБА_6 бере участь у корупційних схемах Благодійного фонду «Дорожня безпека»;

· що ОСОБА_6 хотів купити Дорожній контроль;

· що ОСОБА_6 був одіозною людиною який покривав цих хабарників та корупціонерів.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів частково не погоджується.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думку і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Відповідно до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право вимагати відшкодування матеріального і морального збитку, заподіяного використання і розповсюдження такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Таким чином, право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Виходячи із змісту ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та/або членів її сімї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, є недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Згідно з положеннями вказаної статті та ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь - який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь - яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Відповідно до ст. 302 ЦК України, фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в будь - якій іншій формі хоча б одній особі.

Таким чином, формулювання запитань, в яких міститься негативна, недостовірна та неперевірена інформація також вважається її поширенням. Формулювання запитання в якому міститься негативна, недостовірна та неперевірена інформації під час прямого ефіру телевізійної передачі не вважається водночас перевіркою цих відомостей в розумінні статті 302 ЦК України, оскільки така здійснюється до моменту поширення відомостей (тобто передує їй). Особа, яка поширює негативну інформацію про іншу, у тому числі, посадову особу, зобов'язана переконатися у її достовірності. Статтею 302 ЦК України встановлено особисте немайнове право особи на вільний збір та поширення саме достовірної, такої що відповідає дійсності, інформації. Якщо ж негативна інформація про особу не має ознак достовірності, її зміст не перевірявся і не підтверджений об'єктивними даними, вона не може бути вільно поширена. Таке її поширення суперечить правам на повагу до гідності та честі і на недоторканність ділової репутації.

Окрім цього, судом встановлено, що поширення Апелянтом відомостей в ефірі згаданої телепередачі не у всіх випадках здійснювалося у формі запитань, а - ствердними реченнями, наведенням конкретних фактів (фактичних даних), які не завершувалися формулюванням запитань, тобто не піддавалися сумніву з боку відповідача.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженням, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Вимога про спростування недостовірної інформації може бути задоволена лише за умови попереднього визнання судом інформації такою.

Відомості, поширенні Апелянтом під час телепередачі наступного змісту: «що ОСОБА_6 хотів купити Дорожній контроль» та «що ОСОБА_6 був одіозною людиною, який покривав цих хабарників та корупціонерів» не є на думку колегії суддів інформацією. Ці відомості вважаються оціночними судженнями Апелянта, оскільки не містять фактичних даних, а є критикою, оцінкою дій.

Відповідно рішення суду першої інстанції в частині зобов'язання Апелянта після набрання рішення суду законної сили спростувати інформацію поширену в ефірі програми «Люстрація» - ІНФОРМАЦІЯ_1 державтоінспектора від ІНФОРМАЦІЯ_2 про ОСОБА_6 такого змісту: "що ОСОБА_6 хотів купити Дорожній контроль" та "що ОСОБА_6 був одіозною людиною який покривав цих хабарників та корупціонерів" підлягає скасуванню; у цій частині необхідно ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Щодо інших висловлювань апелянта то колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно з'ясував дійсні правовідносини між сторонами і застосував належні норми матеріального права, а тому в іншій частині рішення суду не підлягає скасуванню та є таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального права. Колегією суддів також не виявлено порушень судом першої інстанції норм процесуального права.

Рішенням суду першої інстанції було ухвалено стягнути з апелянта на користь Позивача моральну шкоду в розмірі 1000 гривень.

З таким рішення колегія суддів частково не погоджується, а саме щодо розміру моральної шкоди та вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні у зв'язку з наступним.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування особою, яка її поширила. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно колегія суддів приходить до висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди Позивачеві Апелянтом внаслідок його дій, які принижують гідність, честь та ділову репутацію Позивача, у розмірі визначену судом першої інстанції, а саме 1 000 гривень є завищеною, та підлягає зменшенню до 100 гривень.

Даний розмір моральної шкоди відповідає засадам розумності і справедливості та є належним способом захисту порушеного права.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. 303, 307 ч. 1 п. 2, 3, 309 ч. 1 п. п.1, 4 , 314 ч. 2, 316 ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2014 року в частині зобов'язання ОСОБА_2 після набрання рішенням суду законної сили спростувати інформацію, поширену в ефірі програми «Люстрація» - ІНФОРМАЦІЯ_1 державтоінспектора за ІНФОРМАЦІЯ_2 про ОСОБА_6, такого змісту:

- що ОСОБА_6 хотів купити Дорожній контроль;

- що ОСОБА_6 був одіозною людиною який покривав цих хабарників та корупціонерів - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 26 вересня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 моральної шкоди - змінити, зменшивши суму відшкодування моральної шкоди до 100 гривень.

В решті рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: