АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

03 березня 2015 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді : Ткаченко І.Ю.

суддів: Рудь В.В., Повєткіна В.В.

при секретарі: Левцунову І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу

за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 серпня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування. Просив визнати недійсним договір дарування 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1, від 09 жовтня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 598, укладений між ним та ОСОБА_3; припинити за ОСОБА_3 право власності на 55/100 частину домоволодіння АДРЕСА_1, а також визнати за ним право власності на вищезазначену частину домоволодіння; та стягнути з ОСОБА_3 на його користь судові витрати (а.с. 5 - 10).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування - задоволені в повному обсязі

Визнано договір дарування 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1; від 09 жовтня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 598, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3-недійсним.

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 гривні 00 копійок. (а.с.126-128)

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким відмовити в повному обсязі. (а.с. 134-140).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 26 березня 2007 року, 17 липня 2006 року та 05 вересня 2006 року між ВАТ "Інноваційний - промисловий банк" та ОСОБА_2 були укладені договори поруки, у відповідності до яких ОСОБА_2 добровільно взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати по зобов'язанням позичальників, що виникають з умов кредитних договорів, де загальна сума кредитних зобов'язань складала 975 000 гривень 00 копійок (а.с. а.с. 14, 15, 16).

20 грудня 2007 року, між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір позики, у відповідності до якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 2 000 000 гривень 00 копійок, строком користування до 20 грудня 2009 року (а.с. 53 - 54).

25 грудня 2007 року між ВАТ "Інноваційний - промисловий банк" та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 203 - 2007, у відповідності до якого банк відкрив ОСОБА_2 відновлювальну відкличну кредитну лінію на споживчі потреби з наданням окремими частинами (траншами) з лімітом кредитування 14 600,00 доларів США, строком користування з 25 грудня 2007 року до 24 грудня 2008 року (а.с. 17 - 19).

09 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування 55/100 частини домоволодіння, у відповідності до якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1, вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстровано в реєстрі за № 598 (а.с.11).

ВАТ "Інноваційний - промисловий банк" було подано ряд позовних заяв до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська, Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська та Печерського районного суду м. Києва про стягнення заборгованості за кредитними договорами та договорами поруки, де співвідповідачем був зазначений ОСОБА_2 (а.с. а.с. 94 - 96, 97 - 99, 103).

25 травня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір, у відповідності до якого ОСОБА_2 зобов'язався в строк не пізніше п'яти робочих днів з моменту підписання сторонами даного договору подати до суду загальної юрисдикції заяву про відмову від позовних вимог та заяву про скасування заходів забезпечення позову - шляхом накладання арешту на об'єкт нерухомого майна, та гарантував подачу ОСОБА_6 в строк не пізніше п'яти робочих днів з моменту підписання сторонами даного договору, заяви про відмову від позовних вимог та заяви про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, що знаходилася у провадженні Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Крім того, згідно вказаного договору ОСОБА_2 зобов'язався виплатити компенсацію в сумі, еквівалентній 15 000,00 доларів США в день переоформлення на його ім'я права власності на господарське приміщення АДРЕСА_2 та належать ОСОБА_3, а також зобов'язався виплатити компенсацію в сумі, еквівалентній 20 000,00 доларів США в день переоформлення на його ім'я права власності на земельну ділянку площею 0,0740 га та розташований на ній садовий будинок АДРЕСА_3; а також переоформлення на його ім'я автомобілю марки Мерседес GL 450, 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належать ОСОБА_3 та зобов'язався в строк до 31 грудня 2012 року разом з ОСОБА_3 продати земельну ділянку та 55/100 частин домоволодіння, розташованого на ній, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4. ОСОБА_3, в свою чергу зобов'язалася продати вищезазначену земельну ділянку та частину домоволодіння, а також за умов виконання ОСОБА_2 всіх умов зазначеного договору переоформити на його ім'я зазначене у цьому договорі рухоме та нерухоме майно (а.с. 13).

17 листопада 2014 року державним виконавцем Бабушкінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Визвілко Т.В. було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2 - 1199/11 виданого 09 грудня 2013 року Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_8, фізичної особи - підприємця ОСОБА_9 на користь ПАТ "Інноваційний - промисловий банк" заборгованості за кредитним договором в сумі 282 600 гривень 00 копійок, понесених позивачем витрат по справі - сплаченого судового збору в сумі 1 700 гривень 00 копійок, витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 гривень 00 копійок, разом 283 820 гривень 00 копійок (а.с. 110).

25 листопада 2014 року, ОСОБА_2 до Бабушкінського РВ ДМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області була подана заява (повідомлення про злочин), у відповідності до якої ОСОБА_2 просив внести відомості до ЄРДР та притягнути до кримінальної відповідальності громадянку ОСОБА_3 та ОСОБА_10 з підстави вчинення ними кримінального правопорушення, що має ознаки складу злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, оскільки останні у період з 2004 року по 2011 рік заволоділи його майном та грошовими коштами на загальну суму 648 000 доларів США (а.с. а.с. 87 - 90).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 на момент укладання оспорюваного договору дарування на користь ОСОБА_3, перебував у вкрай важкому матеріальному становищі та мав загрозу банкрутства, що на думку суду підтверджується чисельними заборгованостями по кредитним договорам та наявністю позовних проваджень у судах загальної юрисдикції про стягнення з нього сум заборгованості за кредитними зобов'язаннями. При цьому суд 1 інстанції, дійшов висновку щодо доведеності обставини, що за відсутності такого тяжкого матеріального становища та загрози банкрутства ОСОБА_2 не вчиняв би вищезазначеного правочину та не відчужував все своє нерухоме та рухоме майно на користь ОСОБА_3

При цьому суд 1 інстанції посилався на ст. 215 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу., згідно якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Однак з вказаними висновками суду 1 інстанції, колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Отже, для визнання угоди недійсною з передбачених ст. 233 ЦК України підстав одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом тривалий час мали двох спільних неповнолітніх дітей.

На підставі договору - купівлі продажу від 24 жовтня 2001 року позивачу належало 55/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1.

09 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір дарування 55/100 частини домоволодіння, у відповідності до якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар 55/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1, вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстровано в реєстрі за № 598 (а.с. 11).

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За умовами договору дарування у обдарованого ніяких обов'язків по відношенню до дарувальника не виникає.

При вирішенні спору, суд 1 інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України на вказані положення закону уваги не звернув, не встановив та не зазначив у рішенні у чому конкретно полягають вкрай невигідні умови договору дарування для ОСОБА_2, посилаючись на наявність позовів до позивача про стягнення з нього грошових коштів, суд не зазначив, який зв'язок існує між ними та тяжкими обставинами, під впливом яких укладено угоду у 2009 році. При цьому судом взагалі не враховано, що судові рішення про стягнення з позивача грошових сум не ухвалені, як на час укладання спірного договору, так і на час подання даного позову.

Позивачем не доведено та не надано жодного належного й допустимого доказу про вчинення оскаржуваного правочину під впливом тяжкої для позивача обставини і на вкрай невигідних умовах.

Також, суд 1 інстанції, помилково дійшов висновку, що позивач на момент укладення спірного договору мав загрозу банкрутства, оскільки зазначене не відповідає ст.. 53 Цивільного кодексу України, відповідно до якої банкрутом може бути визнано лише фізичну особу - підприємця, якою позивач як сторона спірного договору та сторона по цивільним правам по яким до нього пред'являлися позови - не був.

Крім того, судом першої інстанції безпідставно не застосовано строку позовної давності, про застосування якого відповідачем було заявлено відповідне клопотання, що не відповідає вимогам ст.ст. 257, 267 ЦК України, оскільки спірний договір було укладено 09.10.2009 року, а з даним позовом позивач звернувся до суду 27 серпня 2014 року, а причини пропуску строку - невиконання умов договору від .25.05.2012 року, відповідно до умов якого відповідачка зобов'язалася в строк до 31 грудня 2012 року продати 55/100 частин спірного домоволодіння при умові виконання ОСОБА_2 умов зазначених у договорі (а.с. 13), на думку колегії суддів є неповажними.

Наведене свідчить про те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого й помилкового висновку щодо визнання договору дарування, укладеного між сторонами, недійсним.

Також, суд 1 інстанції, посилаючись на п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до якого рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації, та ст 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", якою визначено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав, вийшов за межі заявлених позивачем позовних вимог, яким питання про скасування державної реєстрації в позові не ставилася та вирішив зазначене питання без залучення до участі у справі органу, який здійснює відповідну реєстрацію, порушивши його права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне, скасувати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року, як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки якого не відповідають обставинам справи, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: