Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №333/4399/15 Головуючий у І інстанції: Наумова І.Й.
Провадження №22ц/778/6003/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

Іменем України

02 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Кочеткової І.В.

ОСОБА_1

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання.

В обґрунтування позову зазначала, що з 04.08.1995р. по 15.07.1997р. перебувала у шлюбі з відповідачем, який 15.07.1997р. розірвано. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка навчається на денній формі навчання на 1 курсі медичного факультету ЗДМУ. За час навчання позивач має сплатити 108 500 грн. Враховуючи, що донька навчається на денній формі навчання та не може у зв»язку з цим влаштуватись на роботу, вона потребує матеріальної допомоги, яку сама позивач в повному обсязі надати не має змоги. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить стягнути з відповідача на час навчання доньки аліменти у розмірі 1/4 частки від його доходу (заробітку) до досягнення донькою двадцятитрьохрічного віку.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання ОСОБА_4, 27.08.1997р.н., щомісяця у розмірі 1/6 частини від заробітку (доходу) на час навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_4 двадцятитрьохрічного віку, до 27.08.2020р., починаючи з 27.08.2015р.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить

скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позову.

Апелянт ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду Запорізької області 02 грудня 2015р. не з»явився. Судові повістки направлялись апелянту за вказаною ним в апеляційній скарзі адресою, яка за матеріалами справи є місцем реєстрації та мешкання відповідача, але судові повістки повернулись із зазначенням поштовим працівником про те, що адресат за цією адресою не проживає.

Відповідно до статті 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов»язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адерсу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Враховуючи записи у повістці про відсутність адресата у вказному ним місці проживання та вимоги статті 77 ЦПК України, колегія вважала за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, який не повідомив апеляційний суд про свою іншу адресу місця мешкання чи перебування.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення позивача та третьої особи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони у справі є батьками ОСОБА_4,

27.08.1997р.н.

Відповідач ОСОБА_2 сплачував аліменти на утримання дочки ОСОБА_5, яка 04.10.2013р. змінила прізвище на ОСОБА_4, до досягнення нею повноліття 27.08.1997р. в розмірі ? частки від доходу.

Згідно довідки Запорізького державного медичного університету № 6056 від 08.06.2015р. ОСОБА_4 навчається у цьому вищі на денній формі навчання на 1 курсі медичного факультету, термін навчання складає з 01.09.2014р. по 30.06.2020р.

На час перегляду справи апеляційним судом ОСОБА_6 перейшла і навчається на ІІ курсі медінституту.

27.08.2015р. ОСОБА_4 виповнилось 18 років, а її матір ОСОБА_3 звернулась 23.06.2015р. до суд з позовм про стягнення з батька аліментів на доньку як таку, що не має заробітку та потребує утримання у зв»язку з продовженням навчання, у розмірі 1/4 частки від його доходу.

Задовольняючи вказаний позов частково та стягуючи з відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач частково визнав позов у розмірі 200 грн., ОСОБА_4 є студенткою денної форми навчання, та відповідач має можливість надавати їй матеріальну допомогу у розірі 1/6 частини від доходу, зважаючи на його матеріальне становище, розмір пенсії та стан здоров»я.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що суд не врахував його заперечення на позовну заяву, а також всі критерії, які визначені у статі 182 СК України, зокрема, його вік, стан його здоров»я, матеріальний стан, тому висновок суду про наявність у нього можливості утримувати повнолітню дочку не відповідає дійсним обставинам.

Дослідивши вказані доводи апеляційної скарги, колегія вважає їх необгрунтованими з огяду на таке.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 198 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Частинами 1, 3 статті 199 СК України визначено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітню дочку, сина у твердій грошовій сумі і ( або) у частці від заробітку ( доходу) платника аліментів з урахуванням обстави, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

Відповідно до положень ст. 183 СК України частка заробітку ( доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

З урахуванням вказаних норм матеріального права та обставин у цій справі, колегія вважає, що, задовольняючи позов, суд вірно виходив з того, що ОСОБА_2 хоча є пенсіонером і отримує пенсію у розмірі 1272 грн. ( а.с. 39), але інших утриманців не має, тому повинен приймати участь у витратах, що пов'язані із навчанням повнолітньої дитини у вищому навчальному закладі, оскільки для забезпечення нормальної матеріальної умови для життя дитини є участь батьків у витратах на навчання, та дійшов вірного висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/6 частини всіх видів прибутку, що є меншим ніж просила відповідач.

Крім того, судом першої інстанції враховано, що 1/6 частка від його пенсії буде дорівнювати суму у розмірі 212 грн., тобто, як вказувала третя особа ОСОБА_4, вона буде мати кошти хоча б на проїзд до інституту та у зворотньому напрямку.

Відповідач, посилаючись в апеляційній скарзі на свій стан здоров»я, у зв»язку з чим потребує постійно коштів на лікування, надав довідку про перебування на обліку у лікарні ГУМВС з приводу гіпертонічної хвороби та остеохондрозу ( а.с. 38), тобто із такими хворобами, які маються у більшості населення як пенсійного віку, так і більш молодшого віку, але не надав доказів, що потребує щомісячного лікування та розміру витрат, які необхідні для цього. Вказуючи на необхідність щорічного проходження санаторно-курортного озоровлення, відповідач відповідного висновку медичної устнови не надає.

Згідно з особистими письмовими поясненнями ОСОБА_2, на пенсії він перебуває з 1996р. Отже, це не заважало йому сплачувати алмінети на цю ж дочку до її повноліття у розмірі ? частки від доходу. Але на тепер з урахуванням всіх обставин йому визначено 1/6 частка на утримання повнолітньої дочки.

Слід зазначити, що утримання дитини віком до 23 років у зв»язку із її навчан-

ням, тобто набуттям нею відповідної професії, є обов'язком батьків, і нормами права не передбачено повне звільнення одного із батьків від участі у витратах на дитину, яка продовжує навчання.

Не впливає на звільнення відповідача від обов»язку утримувати повнолітню дочку і той факт, що на тепер її матір працює та отримує заробітну плату у розмірі 4 300 грн., оскільки, як видно із матеріалів справи, вона оплачує щорічно навчання доньки у значній сумі, зокрема, за навчання на 1 курсі нею було сплачено 14 200 грн., а за навчання на ІІ курсі 15 800 грн. Крім того, з дня досягнення донькою повноліття остання повністю перебуває на утриманні матері.

В той же час, на сьогодняшній день ОСОБА_2 не являється платником аліментів на інших дітей, а також не має на утриманні інших непрацездатних осіб.

Аліменти суд першої інстанції правомірно стягнув з часу досягнення дочкою повноліття 27.08.2015р., а не з часу звернення позивача до суду з позовом 23.06.2015р., і до закінчення навчання до 27.08.2020р., але не більше ніж досянення ОСОБА_4 23 років.

Інші доводи апеляційної скарги, стосуються переоцінки доказів, викладених в оскаржуваному рішенні, та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне у відповідності до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу відхилити із залишенням без змін оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 вересня 2015 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: