Справа № 495/7707/14-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

15 липня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого - судді Шевчук Ю.В.

при секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді про стягнення компенсації за невикористану відпустку та компенсації середнього заробітку за час затримки виплати компенсації,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами до Білгород-Дністровського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді та просить суд: стягнути з Центра на її користь невиплачену частину компенсації за 37 днів невикористаних відпусток; стягнути з Центра середній заробіток за весь час затримки виплат компенсації по день винесення рішення а також моральну шкоду в розмірі 7 000 гривень. В обґрунтуванні своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилається на наступне.

З 01.08.2012 року по 30.04.2014 року ОСОБА_1 працювала в Білгород-Дністровському міському центрі соціальних служб для сімї, дітей та молоді на посаді фахівця із соціальної роботи. ОСОБА_1 була звільнена на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін та при звільненні з нею не були проведені всі виплати, серед яких грошова компенсація за 17 невикористаних днів додаткової відпустки та 20 календарних днів невикористаної відпустки. При цьому, ОСОБА_1 не було виплачено середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що є порушенням вимог ч.1 ст.117 КЗпП України.

19.07.2014 року на рахунок ОСОБА_1 була нарахована частина грошової компенсації за відпустки в сумі 1071 гривень, а друга частина компенсації в розмірі 700 гривень була нарахована 30.08.2014 року.

Позивач у судовому засіданні уточнені позовні вимоги від підтримала та просила суд додатково стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 7000 гривень.

Представник Білгород-Дністровського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді в судове засідання не з'явились, згідно заяви просили справу розглядати за їх відсутністю, позовні вимоги визнали лише в частині стягнення на користь позивача компенсації за час затримки розрахунку на день звільнення в сумі 5 547,48 гривень, зазначивши, що середня заробітна плата позивача за один день 71,01 гривень.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши всі представлені докази та обставини, заслухавши доводи позивача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що наказом від 02.08.2012 року позивач була прийнята на роботу до Білгород-Дністровського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді на посаді фахівця із соціальної роботи.

30.04.2014 року, наказом № 6-к, позивача було звільнено з посади фахівця із соціальної роботи за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Однак, всупереч вимогам ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні відповідач не провів виплату всіх сум, право на отримання яких мала позивач, а саме на отримання компенсації за невикористані 17 днів щорічної відпустки та 20 днів додаткової відпустки, право на яку передбачено ст.. 19 ЗУ «Про відпустки». Сума компенсації складає 2 121,60 грн.

У відповідності до ч. 1 ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Зазначене підтверджується ст.. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

19 липня 2014 року позивачу було перераховано 1 207,23 гривень грошової компенсації, а 30.08.2014 року була виплачена друга частина коштів - 914,37 гривень.

Таким чином, відповідач допустив грубе порушення прав позивача не здійснивши з ним всі розрахунки саме в день звільнення 30.04.2014 року. Враховуючи те, що за днем звільнення 30.04.2014 року були офіційні свята «1-2 травня», то відповідач був зобовязаний здійснити всі виплати саме в день звільнення та посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань не виключає його вини в невиконанні своїх обов'язків перед працівником.

Факт порушення прав позивача при звільненні також був встановлений Територіальною державною інспекцією з питань праці в Одеській області, що вбачається з висновку № 15-кон № 852/5520-007 від 07.08.2014 року.

Згідно з ст..117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

13 травня 2014 року Білгород-Дністровським центром зайнятості було розпочато виплату позивачу допомоги по безробіттю відповідно до п.1 ст. 23 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», що вбачається з записів трудової книги позивача. Виплати по безробіттю проводились до 31.08.2014 року та були припинені на підставі п.п.1 п.1ст.31 зазначеного Закону працевлаштування безробітного.

Відповідно до ч.1 ст.. 22 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Аналіз норм Закону України «Про зайнятість населення» та Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» приводить до висновку, що виплати по безробіттю за своєю природою є заходом, що застосовується державою для соціального захисту населення в разі настання безробіття.

Разом з тим, заходи, встановленні ст.. 117 КЗпП України, визначаються як відповідальність роботодавця, що покладена на відповідача за порушення не просто прав працівника, а за недотримання свого обовязку щодо виплати всіх сум, право на отримання яких має працівник в день звільнення. Тобто, правова природа виплат по безробіттю та виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку не суміжні та не суперечать один одному за змістовним значенням.

Пункт 25 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»: не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Затримка розрахунку з позивачем тягне обов'язок відповідача провести на користь працівника виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. В своїх запереченнях на позовну заяву Білгород-Дністровський міський центр соціальних служб для сімї, дітей та молоді визнав свою вину в порушенні строків розрахунку при звільненні. Однак, сторони не змогли дійти згоди щодо розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У відповідності до п.2 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Як зазначалось вище, виплата компенсації за невикористані відпустки повинна була бути здійснена 30 квітня 2014 року, тому для обчислення суми середньої заробітної плати суд застосовує розміри заробітних плат позивача за 12 місяців, а саме з 01 квітня 2013 року по 31 березня 2014 року.

Згідно довідки про заробітну плату № 90 від 27.02.2015 року Міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді, середньомісячна заробітна плата позивача складає 26 935,85 грн.

Квітень 2013 року 2 315,63 гривень;

Травень 2013 року 2 031,40 гривень;

Червень 2013 року 2 031,40 гривень;

Липень 2013 року 4 183,17 гривень;

Серпень 2013 року 1 933,79 гривень;

Вересень 2013 року 2 063,60 гривень;

Жовтень 2013 року 2 087,60 гривень;

Листопад 2013 року 2 321,30 гривень;

Грудень 2013 року 1 782,20 гривень;

Січень 2014 року 2 063,60 гривень;

Лютий 2014 року 2 063,60 гривень;

Березень 2014 року 2 058,56 гривень.

В судовому засіданні позивач уточнила, що розмір середньої заробітної плати вона обчисляла застосовуючи данні розрахункових листів МЦСССДМ, що містяться в матеріалах справи та просила суд застосовувати дані саме цих розрахунків, а не довідки, які були надані відповідачем. У звязку з цим, суд розяснює наступні обставини. В матеріалах справи містяться розрахункові листи МЦСССДМ за місяці, які суд враховує для обчислення середньо заробітної плати ОСОБА_1 Існують розбіжності між розмірами заробітних плат які вказані в даних розрахунках та в довідках, які надавались відповідачем. Так, в розрахункових листах зазначено, що заробітна плата за квітень 2013 року становить 1711,83 гривень, липень 2013 року 4183,17 гривень; серпень 2013 року 1990,48 гривень.

У відповідності до п.25, 26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів у порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Розрахункові листи МЦСССДМ відображають данні фактично отриманих позивачем сум заробітних плат, саме тому, суд вважає їх більш достовірним та належним доказом розміру заробітних плат позивача за останні 12 місяців, ніж довідки відповідача, відомості в яких постійно змінювались протягом усього часу існування спору.

Пунктом 7 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 встановлено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку (26 388,74 грн.) за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року (355) чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством - 10). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки (37).

26 388,74 : 355 = 74,33 розмір середньої заробітної плати ОСОБА_1 за останні 12 місяців.

74,33 х 37 = 2 750,38 грн. розмір виплати за невикористані дні відпустки, яку повинен був здійснити відповідач. Однак, 19.07.2014 року та 30.08.2014 року відповідач виплатив ОСОБА_1 в сумі 2 121,60 гривень, що на 628,78 гривень менше необхідного, 2 750,38 2 121,6 = 628,78 гривень. На думку суду, такі розбіжності відповідач допустив, оскільки для обчислення середньої заробітної плати використовував свої внутрішні данні, а не розрахункові листи.

Таким чином, відповідач по сьогоднішній день заборгував позивачу 628,78 гривень компенсації за невикористані відпустки, тому його посилання на те, що повний розрахунок з позивачем був здійснений 30.08.2014 року не відповідають дійсним обставинам справи.

Для встановлення розміру компенсації за затримку виплат за час невикористаних відпусток суд вважає за доцільним обрати саме метод запропонований відповідачем, розмір середньої заробітної плати перемножити на число робочих днів до дня фактичного розрахунку, яким буде вважатись день винесення рішення 15.07.2015 року.

Кількість робочих днів у розрахунковому періоді, а саме з 01 травня 2014 року по 15.07.2015 року складає 169+130=299 днів.

Тобто, розмір компенсації за затримку повного розрахунку з працівником не день звільнення, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 74,33 х 299 = 22 224,67 грн.

Суд зазначає, що присуджена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з працівником при його звільненні 22 224,67 грн., як зазначалось вище, не належить до заробітної плати, а є разовою виплатою - санкцією за несвоєчасний розрахунок, - тому не може бути об'єктом індексації згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».

Відповідно до ст. 3 Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» та п. 2 Порядку проведення індексації грошових доходів громадян (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 р. № 663) об'єктом індексації є заробітна плата та інші виплати, які не мають разового характеру.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь моральної шкоди в сумі 7 000 гривень, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Так, п.п. 3, 4, 5, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Зокрема, при вирішенні питання про відшкодування шкоди з'ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, суд повинен бути впевненим в наявності такої шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини відповідача в її заподіянні. Однак, в судовому засіданні позивач не надала та в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що підтверджують факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, тому суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. До того ж, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що їй завдано моральну шкоду у розмірі 7 000 гривень, доказів, які б свідчили про завдання їй душевних страждань.

Враховуючи вищевикладене, детально розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди слід відмовити.

Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

У зв'язку зі звільненням позивача від сплати судових витрат відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України «Про судовий збір», а саме за вимоги, що випливають з трудових правовідносин, суд вирішив стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 243, 60 грн.

На підставі викладеного а керуючись п.п. 25, 26 постанови Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2; п.п.2, 77 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100; п.п. 3, 4, 5, 9 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п.п.25 25 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст..23 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 64, 88, 212-215, 217, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді про стягнення компенсації за невикористану відпустку та компенсації середнього заробітку за час затримки виплати компенсації задовольнити частково.

Стягнути з Білгород-Дністровського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді (ідентиф.номер: 26133359, адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул.. Леніна, 56) на користь ОСОБА_1 кошти за невикористані 37 днів відпустки в розмірі 628,78 гривень.

Стягнути з Білгород-Дністровського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді (ідентиф.номер: 26133359, адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул.. Леніна, 56) на користь ОСОБА_1 компенсацію за затримку здійснення розрахунку по всім виплатам, права на отримання яких мала ОСОБА_1 на день звільнення, в розмірі 22 224 (двадцять дві тисячі двісті двадцять чотири) гривні 67 коп.

Стягнути з Білгород-Дністровського міського центру соціальних служб для сімї, дітей та молоді (ідентиф.номер: 26133359, адреса: Одеська область, м. Білгород-Дністровський, вул.. Леніна, 56) на користь держави судовий збір в сумі 243,60 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя