Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 337/2796/15-ц Головуючий у 1-й інстанції: Кучерук І.Г.
Провадження № 22-ц /778/6197/15 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

ОСОБА_2

При секретарі: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - Хортицький районний відділ у м. Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, ОСОБА_5, про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання втратившим права користування та виселення з житлового приміщення,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником частини квартири АДРЕСА_1. Іншим співвласником квартири є її дочка - ОСОБА_6. В квартирі зареєстрована вона, ОСОБА_6 та відповідач, який є колишнім чоловіком позивача.

ОСОБА_6 в квартирі не проживає, постійно перебуває та проживає в Канаді. Фактично в квартирі проживає відповідач. Позивач не має можливості проживати в квартирі спільно з ОСОБА_4 через відповідні дії останнього, а саме, ОСОБА_4 веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями. У зв'язку з тим, що він є пенсіонером та не потребує додаткового доходу, адже отримує пенсію, після її отримання він починає вживати алкоголь цілодобово, доки в нього не закінчаться гроші, а після він вимагає надати йому грошей для придбання алкогольних напоїв. До квартири він постійно приводить своїх співмешканок та друзів, що теж ведуть аморальний спосіб життя, вони вживають алкоголь в квартирі, гучно лаються, інколи лайка переходить в бійку, майже постійно їх компанія може вживати алкоголь до 03 години ночі. ОСОБА_4 на фоні вживання алкоголю є досить агресивним, він постійно погрожує позивачу насиллям, інколи здійснює побиття, залякує щоб не проживала в квартирі. Позивач вимушена тривалий час проживати у своїх родичів. ОСОБА_4 постійно порушує правила співжиття, в квартирі валяються порожні пляшки, є неприємний запах, співжиття з відповідачем виражається у вчиненні фізичного та психологічного насильства останнім щодо позивача, а саме, застосуванні погроз, образ, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі, все це суперечить інтересам позивача. Внаслідок таких дій відповідача позивач постійно перебуває в стані психологічної напруги, страху, тривоги, неодноразово зверталася з заявами в райвідділ міліції на таку поведінку відповідача, пропонувала йому добровільно виселитися з квартири. Однак, відповідач не реагує на заходи, що вживаються працівниками міліції, та відмовляється добровільно звільнити квартиру та знятися з реєстраційного обліку. ОСОБА_3 вважає, що дії відповідача суперечать її конституційному праву на особисту власність.

Посилаючись на зазначені обставини, на підставі ст.ст. 317, 319, 321, 386, 405 ЦК України, ст.ст. 116, 157 ЖК України ОСОБА_3 просила суд: визнати відповідача, що зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування вказаною квартирою; усунути перешкоди у здійсненні нею права власності шляхом виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що суд вірно вирішив питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин. З дотриманням вимог ст.ст. 212-215 ЦПК України суд належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом.

Так, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано підтвердження систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання в одному житловому приміщенні, також не надано доказів вживання заходів громадського впливу, які б виявились безрезультатними, а одноразове притягнення відповідача до адміністративної відповідальності не є доказом систематичності. Що стосується показань свідків, то вони свідчать лише про неприязнені стосунки сторін, та не можуть судом враховуватися як доказ систематичного порушення відповідачем правил співжиття. Щодо посилання позивача на норми ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України, то сам факт припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення, а право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності, яке в силу ч. 2 ст. 321 ЦК України може бути обмежено лише у випадках і порядку, встановлених законом. Також, судом встановлено, та не оспорюється сторонами, що відповідач постійно проживає у спірній квартирі, таким чином, правових підстав для застосування норм ст. 405 ЦК України не має.

Такі висновки суду є правильними, відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, за ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Виходячи з цих положень закону, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.07.2000 року (а.с. 7). Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20.10.2014 року (а.с. 8).

Квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності позивачу та ОСОБА_5 (3 особа), що підтверджується копією свідоцтва № 9392 про право власності на житло від 26.06.2000 року (а.с. 11, 12-13).

У вищевказаній квартирі зареєстровано три особи: ОСОБА_3 (позивач), ОСОБА_4 (відповідач), ОСОБА_5 (3 особа), що вбачається з копії довідки ЦОС МКП «Основаніє» № 480 від 04.03.2015 року (а.с. 6).

Відповідач зареєстрований у спірній квартирі з 2001 року, що підтверджується довідкою сектора адресно-довідкової роботи управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області від 01.06.2015р. (а.с. 17).

Згідно копії довідки Хортицького РВ ГУМВС України в Запорізькій області № 97/1-11779 від 14.10.2014 року, за результатами розгляду звернення ОСОБА_3 щодо хуліганській дій ОСОБА_4 05.10.2014 року, була проведена перевірка та ОСОБА_4 був притягнутий до адміністративної відповідальності згідно до ст. 173-2 КУпАП за вчинення насилля у сім'ї (а.с. 9).

Як вбачається з копії довідки Хортицького РВ ГУМВС України в Запорізькій області № 97/1-1958 від 04.03.2015 року, звернення ОСОБА_3 було розглянуто та, вбачаючи на те, що вона відмовилася від написання заяви, так як у відношенні неї та її майна протиправних дій скоєно не було, претензій ні до кого позивач не має, тілесних ушкоджень та матеріального збитку позивачу не спричинено, то подальша перевірка по повідомленню ОСОБА_3 припинена (а.с. 10).

Крім того, у судовому засіданні суду першої інстанції свідок ОСОБА_7 пояснила, що родину сторін по справі знає дуже давно, разом працювали. Відповідач на роботі поводився потворно, випивав, порушував дисципліну. У відповідача зявилася молода коханка, він їздив з нею на море, витрачав сімейні кошти. Останні 3-4 роки по вул. Задніпровській вів себе агресивно, висловлювався в адресу позивача нецензурною лайкою, порівнював з коханкою. Стан квартири останнім часом погіршився, стало брудно. Пляшок вона не бачила, до кімнати відповідача не заходила. Зі слів позивача свідку відомо, що відповідач в стані алкогольного спяніння намагався відібрати у неї кошти, душив, довелося викликати міліцію.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що позивач є його тіткою, відповідач зловживає спиртними напоями, провокує скандали, рукоприкладствує, кожен день випиває, постійно чіпляється, забуває зачинити вхідні двері до квартири, водить жінок. Одного разу йому (свідку) подзвонила позивач, сказала, що відповідач її бє, коли свідок прийшов, то побачив як відповідач кричав та махав руками, а позивач знаходилася у коридорі, відповідач висловлювався в адресу свідка нецензурною лайкою, намагався вивести на конфлікт, після чого у позивача було зламано ребро. Викликали міліцію, але вони не приїхали. Квартира в той час, коли позивача не має вдома, брудна.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивач є її тіткою, відповідач зловживає спиртними напоями, погрожує та бє позивача. Квартиру у відсутність тітки утримує у брудному стані, у квартирі пляшки від горілки у відрі для сміття, лушпайки, відповідач напивається до стану, коли не може підвестися на ноги. Відповідач закривав позивача у кладовці, приїжджала міліція, тітка декілька разів ночувала у неї вдома. У відповідача агресивна поведінка на фоні алкогольного спяніння. Хто оплачує квартиру їй не відомо.

Отже, судом правильно встановлено, що відповідач вселився до спірної квартири як член сім'ї власника у встановленому законом порядку та був зареєстрований в ній, набув прав і обовязків, передбачених ст. 156 ЖК України, постійно проживає у спірній квартирі, що також визнається сторонами.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Обставин, які дають можливість стверджувати про наявність між власниками спірної квартири та відповідачем іншої угоди про порядок користування останнім жилим приміщенням, під час розгляду справи не встановлено.

У зв'язку з наведеним, суд першої інстанції належним чином оцінив надані йому докази та вірно застосував положення ст. 156 ЖК України, і прийшов до правильного висновку, що відповідач є колишнім членом сім'ї позивача, проживає та був зареєстрований у спірній квартирі зі згоди власників, і тому має право користуватися жилим приміщенням нарівні зі власниками.

Далі, підстави виселення членів сімї (колишніх членів сімї) власника будинку (квартири)передбачені ст. 157 ЖК України та ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України передбачено, що в разі, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення) (п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 зі змінами).

Доказів, які б свідчили про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що унеможливлює спільне проживання в одному житловому приміщенні, доказів вживання заходів громадського впливу, які б виявились безрезультатними, суду не надано.

За вказаних обставин, тобто за відсутністю передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України підстав для виселення відповідача зі спірної квартири, застосування судом ст. 391 ЦК України при вирішенні питання щодо його виселення на вимогу власника ОСОБА_3 було б безпідставним, а тому рішення суду про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог відповідає вимогам закону. Тому доводи апеляційної скарги про те, що до даних правовідносин слід застосувати положення ст. 391 ЦК України не спростовують правильність висновків суду, оскільки норма ст. 391 ЦК України не є самостійною підставою для виселення особи з належного власнику будинку (квартири), враховуючи, що правовідносини щодо користування жилим приміщенням регулюються нормами Житлового кодексу України та відповідними нормами Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, ст. 321 ч.ч. 1, 2 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце.

Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Передбачені ст.ст. 9, 156, 157 ЖК України обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності.

Також суд дійшов правильних висновків, що оскільки ОСОБА_4 постійно проживає у спірній квартирі, підстав для застосування норм ч. 2 ст. 405 ЦК України немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскільки після розлучення з відповідачем позивач не давала згоди на проживання ОСОБА_4 в квартирі, тому одразу після розлучення відповідач позбувся права проживати в квартирі, суперечать вищенаведеним положенням ст.ст. 9, 156 ЖК України.

Посилання в апеляційній скарзі на положення ст.ст. 3, 6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не спростовують правильність висновків суду, оскільки підстави виселення членів сімї (колишніх членів сімї) власника будинку (квартири)та правовідносини щодо користування останніми жилим приміщенням, регулюються вищевказаними нормами Житлового кодексу України та відповідними нормами Цивільного Кодексу України, а Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України, а також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Але судова колегія вважає за необхідне попередити відповідача про те, що він вже притягувався до адміністративної відповідальності за порушення правил співжиття, і при наступному такому порушенні позивач вправі ставити питання про його виселення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2015 рокупо цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: