Справа № 466/7549/14 Головуючий у 1 інстанції: Едер П.Т.
Провадження № 22-ц/783/1793/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4, його представника - ОСОБА_5,

представника третьої особи ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, Головне управління Державної міграційної служба України у Львівській області, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2 без згоди батька ОСОБА_4 в супроводі матері ОСОБА_2 та без супроводу матері ОСОБА_2 у супроводі бабці ОСОБА_6 за межі України в період з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року у канікулярний період навчального року в країни Євросоюзу (Польща, Португалія).

Надано дозвіл ОСОБА_6 без згоди ОСОБА_4 виготовити дитячі проїзні документи для тимчасового виїзду за межі України ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необгрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що таке рішення суду першої інстанції позбавляє його права знати де саме, з ким і в яких умовах будуть перебувати його діти, чим порушуються його права як батька, який в даний час одноосібно виховує дітей. Переконує суд в тому, що ОСОБА_2 не може забезпечити достатній рівень проживання їхніх дітей у чужій країні, оскільки відповідач не надала районному суду відповідних доказів на підтвердження належних умов тимчасового проживання для дітей, оскільки сама перебуває за кордоном лише з червня 2014 року, знаходиться там на нелегальному положенні, нею не надано доказів доцільності та необхідності виїзду дітей. Крім того, орган опіки та піклування не дав висновку про можливість вивезення дітей за кордон, оскільки обмежився лише направленням до суду листа за №36-3048 від 11.12.2014 року.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення не відповідає даним вимогам.

З матеріалів справи вбачається та районним судом встановлено, що батьками ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно свідоцтв про народження є ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2014 року.

Малолітні діти сторін ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на даний час проживають з відповідачем ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1.

Сторонами не оспорено, що ОСОБА_2 з червня 2014 року знаходиться в Португалії.

Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН).

Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції).

Відповідно до положень статті 141 СК Українимати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Стаття 313 Цивільного кодексу України передбачає, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Однак, статтею 6 Сімейного кодексу України визначено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

У відповідності з частиною 2 статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Однак, вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог статей 212 - 214 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не врахував необхідність зазначення в судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду вказаної категорії справ, терміну вивезення дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька, не визначився із правовою підставою надання дозволу на виїзд дітей за відсутності згоди батька без обмеження будь-яким терміном (із зазначенням дати початку та дати кінця перебування у цій державі) та без зазначення конкретної країни, в яку дозволяється виїзд дитини, не врахував, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на багаторазові короткочасні виїзди дітей за кордон без згоди батька суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дітей передбаченої законодавством можливості брати участь у їх вихованні та можливості спілкування з ними.

Крім того, районний суд не врахував того, що позивач перебуває у Португалії лише з червня 2014 року та не подала доказів на підтвердження правомірності перебування її у цій країні, а також того, що позивачем не доведено, що ОСОБА_6 є бабусею дітей.

За таких обставин колегія суддів вважає, що рішення районного суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, Головне управління Державної міграційної служба України у Львівській області, Орган опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: