Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

15 червня 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді -Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу та штрафних санкцій, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу та штрафних санкцій, мотивуючи свої вимоги тим, що 13.02.2014 року між нею та ПАТ «Банк «Київська Русь» було укладено договір № 16771-45.7 банківського вкладу в національній валюті «Вигідний 2014», згідно п. 2.1 якого нею було надано, а відповідачем прийнято на зберігання грошові кошти в формі депозитного вкладу в сумі 139 600,00 грн. із процентною ставкою по вкладу в розмірі 22% річних з терміном повернення вкладу 13.03.2014 року.

Зазначає, що відповідно до п.п. 2.4, 2.6 Договору з настанням терміну повернення вкладу грошові кошти та проценти за користування вкладом виплачуються шляхом перерахування грошових коштів на рахунок № НОМЕР_2, відкритий відповідачем. Однак, після закінчення строку розміщення вкладу, 13.03.2014 року, не дивлячись на її усні звернення, грошові кошти (сума вкладу та сума нарахованих відсотків) їй не були повернені.

Посилається на те, що у зв'язку із неповерненням їй вкладу та не виплати відсотків вона була вимушена звертатися із заявами до Голови Правління ПАТ «Банк «Київська Русь» з відповідною заявою від 23.06.2014 року та до Національного банку України для вжиття заходів реагування, однак дані звернення результату не дали і відповідач жодним чином не відреагував на них, не надав жодної відповіді та не вчинив необхідних дій для повернення грошових коштів (суми вкладу та суми нарахованих відсотків).

З врахуванням викладеного, а також керуючись ст. 41 Конституції України, ст.ст. 177, 178, 316, 321, 635, 1058, 1060 ЦК України звернулася до суду та просила стягнути з відповідача на її користь: заборгованість за договором № 16771-45.7 банківського вкладу від 13.02.2014 року в сумі 141 955, 98 грн., з яких 139 600, 00 грн. сума вкладу, 2 355, 98 грн. сума нарахованих процентів за користування вкладом; пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 1 419, 56 грн.; суму 3% річних в розмірі 2 088, 50 грн. та суму інфляційних нарахувань в розмірі 17 048, 91 грн.

В подальшому позивачка неодноразово уточнювала та збільшувала свої позовні вимоги, згідно останньої заяви про збільшення позовних вимог, остання просить стягнути з відповідача на її користь: суму вкладу в розмірі 139 600, 00 грн.; суму нарахованих процентів за користування вкладом в розмірі 28 271, 76 грн.; пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 1 419, 56 грн.; суму 3% річних в розмірі 3 931, 98 грн.; суму інфляційних нарахувань в розмірі 36 951, 13 грн.; судові витрати у вигляді витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 10 000, 00 грн.

Позивачка та представник відповідача в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, від представника позивачки до суду надано заяву згідно якої останній у зв'язку зі повторною неявкою відповідача просить розглянути справу заочно та без його участі. Причини неявки представника відповідача суду не відомі.

Суд вважає за можливе розглядати справу та ухвалити рішення при заочному її розгляді за відсутності зазначених осіб, відповідно до вимог ст.ст. 158, 169, 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, 13.02.2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» (надалі - Банк) та ОСОБА_1 (надалі - Вкладник) було укладено Договір № 16771-45.7 банківського вкладу в національній валюті «Вигідний 2014» (надалі - Договір), згідно умов якого Вкладник надає Банку, а Банк приймає від вкладника на зберігання грошові кошти в формі депозитного Вкладу в сумі 139 600, 00 грн. Термін внесення вкладу 13.02.2014 року. Для розміщення Вкладу Банк відкриває Вкладнику рахунок № НОМЕР_2 в день підписання цього Договору. Процентна ставка по Вкладу встановлюється у розмірі 22% річних. Термін повернення Вкладу - 13.03.2014 року. Поповнення вкладу не здійснюється (а.с. 7).

Суд проаналізувавши характер правовідносин, які виникли між сторонами, приходить до висновку, що вони підпадають під регулювання загальних норм ЦК України, які визначають поняття зобов'язань та порядок їх виконання та норм Параграфа 3 Глави 71, Книги п'ятої ЦК України («Банківський вклад»), а також до них підлягають застосуванню норми ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки позивач в даному випадку є споживачем послуг, які надаються відповідачем в сфері фінансових послуг.

Так стаття 11 ЦК України визначає, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вже зазначалося вище судом встановлено, що 13.02.2014 року між ПАТ «Банк «Київська Русь» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 16771-45.7 банківського вкладу в національній валюті «Вигідний 2014».

Статті 1058, 159 ЦК України визначають, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

В п. 2 Договору сторони погодили, що Вкладник надає Банку, а Банк приймає від вкладника на зберігання грошові кошти в формі депозитного Вкладу в сумі 139 600, 00 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на виконання зазначеного пункту Договору було надано Банку грошові кошти в сумі 139 600, 00 грн., що об'єктивно підтверджується Квитанцією № 2674 від 13.02.2014 року (а.с. 8).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про доведеність посилань позивачки в своєму позові про належне виконання нею своїх зобов'язань за Договором.

За приписами статті 1060 ЦК України в редакції чинній на день виникнення правовідносин, договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

Суд дослідивши зміст укладеного між сторонами Договору, приходить до висновку, що він укладений на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад), оскільки сторони в п. 2.4. погодили, що терміном повернення Вкладу є 13.03.2014 року.

Частини 2-4 статті 1060 ЦК України в редакції чинній на день виникнення правовідносин визначають, що за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Згідно п.п. 2.4., 2.6. Договору, з настанням терміну повернення Вкладу грошові кошти повертаються Вкладнику шляхом їх перерахування на рахунок № НОМЕР_2 відкритий у Банку. Проценти за користування Вкладом виплачуються в кінці строку зберігання Вкладу на Рахунку, з настанням терміну повернення Вкладу зазначеного в п.2.4 цього Договору, шляхом перерахування коштів на рахунок № НОМЕР_2 відкритий у Банку.

З системного аналізу вищезазначених норм ЦК України з врахуванням умов укладеного між сторонами Договору можна зробити висновок, що з 13.03.2014 року у Банку виник обов'язок з повернення позивачці її грошових кошів (Вкладу та процентів за його користування) шляхом їх перерахування на рахунок № НОМЕР_2 відкритий у Банку.

Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦК України не спростовано, що останнім після закінчення строку розміщення вкладу не було здійснено його повернення в спосіб вказаний вище, а саме не перераховано їх на рахунок позивачки № НОМЕР_2 відкритий у Банку.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.06.2014 року позивачкою було подано до Банку заяву про повернення грошових коштів у зв'язку із закінченням строку депозитного договору (а.с. 9), однак вона (заява) була залишена Банком без виконання та відповіді.

01.07.2014 року позивачкою на адресу Національного банку України було направлено заяву з проханням здійснити заходи реагування до ПАТ «Банк «Київська Русь» у зв'язку із неповерненням її депозиту і процентів по ньому. Копію вказаної заяви також було направлено позивачкою на адресу відповідача (а.с. 10, 11, 12).

Судом встановлено, що відповідачем незважаючи на отримання вказаної заяви позивачки, не було здійснено дій з повернення Вкладу та процентів за його користування.

Національний Банк України ж своїм Листом від 06.08.2014 року № 47-606/42648 повідомив позивачку, що зобов'язання Банку за договором банківського вкладу (депозиту) мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Усі питання, що виникають внаслідок укладення договорів, вирішуються сторонами, а у випадку недосягнення домовленості, спори розглядаються у судовому порядку.

Статті 526, 525 ЦК України визначають, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст.ст. 612, 614 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом встановлено, а відповідачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не спростовано, що останній незважаючи на вимоги вищезазначених норм чинного законодавства України та умов укладеного між ним та позивачкою Договору 16771-45.7 банківського вкладу в національній валюті «Вигідний 2014», не виконав свого обов'язку та не здійснив повернення Вкладу та процентів за його користування позивачці.

Стаття 41 Конституції України положення якої кореспондуються із положеннями ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність наявності порушення права позивача, як Вкладника у зобов'язанні, яке виникло між нею та відповідачем, та наявності в нього права вимагати усунення зазначених порушень в спосіб стягнення з відповідача на її користь суми вкладу в розмірі 139 600, 00 грн. та суми нарахованих процентів за користування вкладом в розмірі 28 271, 76 грн. (згідно із здійсненим позивачкою розрахунком, який суд визнає достовірним та правильним), що не суперечить умовам укладеного Договору, відповідає характеру самого порушеного права та узгоджується із ст. 16 ЦК України.

Відповідачем же в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів в підтвердження того, що ним було вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань, що в свою чергу слугувало б підставою для звільнення його від відповідальності.

За приписами статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статті 546, 548 ЦК України визначають, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Судом встановлено, що в п. 3.1. Договору сторони погодили, що у випадку несвоєчасного повернення Владу і нарахованих на нього процентів, Банк сплачує Вкладнику пеню в розмірі 0,1% від суми заборгованості за кожен день прострочення, починаючи з дня, наступного за днем виникнення зобов'язання по поверненню Вкладу чи сплаті процентів, але не більше 1% суми Вкладу, що мала бути виплачена вкладникові.

Як вбачається із здійсненого позивачкою в тексті позовної заяви розрахунку, останньою було нараховано відповідачу неустойку за порушення ним своїх зобов'язань із повернення Вкладу, а саме пеню в розмірі 1 419, 56 грн.

Суд визнає зазначений розрахунок пені достовірним та правильним, оскільки він не спростований та не оскаржений відповідачем, та приймає його до уваги як належний та допустимий доказ в розумінні ст. 57-59 ЦПК України, який підтверджує факт нарахування неустойки та її розмір.

Враховуючи вищевикладене, а також ту обставину, що судом встановлено факт порушення відповідачем своїх зобов'язань за Договором, які стосуються повернення Вкладу в строки визначені ним, суд приходить до висновку про доведеність також позовних вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь пені в розмірі 1 419, 56 грн.

Крім того, судом встановлено, що позивачкою зважаючи на прострочку виконання відповідачем свого грошового зобов'язання (не повернення Вкладу та процентів за його користування в строки визначені Договором) було розраховано 3% річних від простроченої суми та індекс інфляції, розмір яких склав: сума 3% - 3 931, 98 грн.; сума інфляційних нарахувань - 36 951, 13 грн. (а.с. 123).

Стаття 625 ЦК України визначає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 18 своєї Постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказав, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки про стягнення з відповідача суми Вкладу та процентів за його користування із врахуванням трьох процентів річних від простроченої суми в розмірі 3 931, 98 грн. та з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 36 951, 13 грн., відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, розмір яких суд визнає правильним, у зв'язку з чим вважає зазначені вимоги позивачки також доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

Що стосується вимог позивачки про стягнення з відповідача на її користь судових витрат у вигляді витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката в розмірі 10 000, 00 грн. то в їх задоволенні необхідно відмовити виходячи з наступного.

Так судом встановлено, що дійсно 08.12.2014 року між адвокатом Лавренчук М.І. та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання правової допомоги (а.с. 61-62).

Стаття 79 ЦПК України визначає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема витрати на правову допомогу.

Згідно статті 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

За приписами статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 48 своєї Постанови від 17.10.2014 року, № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив, що Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Судом же встановлено, що позивачкою незважаючи на вимоги вищезазначених норм ЦПК України та роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не надано до суду належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б підтверджували б факт понесення нею витрат на правову допомогу, а ті які надані, саме Акт про надання послуг від 26.02.2015 року, не може бути взятим до уваги судом, оскільки він підтверджує лише факт погодження між сторонами наданих послуг та їх вартості, однак не підтверджує факту їх оплати позивачкою.

Статті 15-16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За приписами статей 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінивши, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки знайшли своє часткове доведення в судовому засіданні, з підстав та в частині вказаних вище, а тому позов підлягає частковому задоволенню.

Крім того, оскільки суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову позивачки, в силу ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 101, 74 грн., пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 15, 16, 202, 317, 319, 321, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 614, 625, 626, 629, 636, 1058, 1059, 1060, 1061 ЦК України, Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 57-60, 79, 84, 88, 208, 209, 213-215, 217- 218, 223, 224 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь», на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1:

- суму Вкладу в розмірі 139 600, 00 грн.;

- суму нарахованих процентів за користування Вкладом в розмірі 28 271, 76 грн.;

- пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за Договором в сумі 1 419, 56 грн.;

- суму 3% річних в розмірі 3 931, 98 грн.;

- суму інфляційних нарахувань в розмірі 36 951, 13 грн.;

- судовий збір в розмірі 2 101, 74 грн.

В іншій частині вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя В. С. Декаленко