АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8401/15 Справа № 199/3944/15 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Макаров М.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Максюти Ж.І.,Прозорової М.Л.

при секретарі Самокиші О.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей Колект», треті особи : ОСОБА_3, ОСОБА_4, про захист прав споживачів та визнання недійсними кредитного договору та договору іпотеки,-

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 29 листопада 2006 року між ним та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно банк надав позивачу на умовах цього договору грошові кошти в сумі 61100 швейцарських франків, а позивач зобовязався прийняти, належним чином використати та повернути кредит в сумі, зазначеній вище, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 7,990% річних в порядку, на умовах визначених кредитним договором та додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту, з поверненням кредиту в строк до 28 листопада 2027 року. З метою забезпечення виконання зобовязання за кредитним договором 30 листопада 2006 року між позивачем та банком було укладено договір іпотеки №0/0/3, зареєстрований в реєстрі за №4084, а 11 червня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей Колект» свої права за зобовязаннями по кредитного договору, зазначеному вище.

Вважає, що вказані кредитний та іпотечний договори є незаконними, оскільки Банком при їх укладенні були порушені вимоги ст.ст. 11, 12, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», у звязку з чим просив визнати їх недійсними, виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна запис №41 та стягнути з відповідача на користь позивача всю суму сплачених процентів, комісій та інших платежів за кредитним договором.

В подальшому позивач в судовому засіданні просив залишити позовні вимоги в частині стягнення сплачених сум процентів, комісій та інших платежів без розгляду.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог відмовлено, а позовні вимоги в частині стягнення сплачених позивачем сум процентів, комісій та інших платежів за кредитним договором залишено без розгляду (а.с. 74).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить суд скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення його позову.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник якого є ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого ОСОБА_2 отримав кредит в сумі 61100 швейцарських франків зі сплатою процентів за користування кредитом в сумі 7,990% річних на строк до 28 листопада 2027 року (а.с. 8).

У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 30 листопада 2006 року між позивачем та банком було укладено договір іпотеки №0/0/3, відповідно до якого позивач передав в іпотеку Банку належну йому на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу від 30 листопада 2006 року, квартиру АДРЕСА_1 (а. с.16).

Крім того за договором факторингу №4 від 11 червня 2012 року ПАТ «УкрСиббанк» передало ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за кредитними договорами, а також і за договором про надання споживчого кредиту №0 від 29 листопада 2006 року (а.с.62-65)

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківським кредитом є будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Згідно до ч. 1 ст. 626 та ч.1 ст. 627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.2 ст. 1056 ЦК України, позивальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобовязується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобовязується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

В силу ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1080 ЦК України, договір факторингу є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

А статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Також, відповідно до ст.3 ЦПК України та ч.1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивач ОСОБА_2 звертаючись до суду із зазначеним позовом вказував на те, що кредитний договір та договір іпотеки укладені з порушенням закону, оскільки банком порушені його права як споживача банківських послуг, а також Банком безпідставно здійснюється нарахування інших платежів, крім суми кредиту та процентів, крім того Банком були порушені вимоги ст.ст. 11, 18, 12, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», разом з цим колегія суддів не погоджується з такими вимогами, оскільки укладаючи спірний кредитний договір та договір іпотеки позивач погодився на умови цих договорів, а також при укладенні цих договорів було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, які були узгоджені сторонами, на момент укладення вказаних договорів обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Крім того позивач в обумовлений законом строк не відмовився від одержання кредиту та взагалі ним не було виявлено такого наміру, у звязку з чим ці позовні вимоги є безпідставними.

Крім того, як в позовній заяві так і в апеляційній скарзі позивач послався на те, що в порушення норм матеріального права, банком незаконно було видано кредит в іноземній валюті без наявності у банка індивідуальної ліцензії, проте ці вимоги є необгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно за ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти це гроші у національній або іноземній валюті, а статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього Декрету.

Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п. в) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено.

Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за №1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку.

Згідно з роз'ясненням Національного Банку України від 07 грудня 2009 року № 13-210/7871-22612 - операція з надання банками кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

Тобто, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Крім того, згідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Посилання ОСОБА_2 у позовній заяві на ст. 524 ЦК України щодо валютного зобов'язання, яке має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, а також відповідачем порушувалися права ОСОБА_2 оскільки не було надано графіку платежів, а також неодноразово змінювалися умови кредитного договору є помилковим, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивачем виконувалися чатково кредитні зобовязання, а також факт підписання ОСОБА_2 кредитного договору свідчить про згоду останнього з його умовами, в тому числі про отримання кредиту в іноземній валюті. Крім того, ніщо не перешкоджало йому отримати кредит у національній валюті.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та у відповідності з нормами матеріального права і відсутні передбачені ст.309 ЦПК України підстави для скасування або його зміни.

Керуючись ст. 209, 218, 307, 308, 313-315ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Амур - Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: