Номер провадження: 22-ц/785/7710/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Ісаєвої Н.В., Гайворонського С.П.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лазурне узбережжя», Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Київської районної адміністрації Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ПАТ «Радікал Банк», ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про захист прав власника суміжної земельної ділянки та будівель, оточуючих нове будівництво, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2015 року,

встановила:

У березні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 22.01.2008 року йому було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку 0,0668 га, розташовану м. Одеса, вул. Гаршина, 5, кадастровий № :34:010:0109, а 05.02.2008 року позивач отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння, що знаходиться у м. Одеса, вул. Гаршина, 5 та складається з житлових будинків літ. «И», літ. «В», загальною площею 355,3 кв. м.

Зазначив, що Облспоживспілка, яка була суміжним землекористувачем, здійснювала будівництво двоповерхового спального корпусу реабілітаційно-оздоровчого центру у м. Одесі по вул. Гаршина, 3, однак в подальшому продала його фізичним особам ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 як обєкт незавершеного будівництва із покладенням на останніх обов'язків за договором будівництва спального корпусу реабілітаційного центру.

Замість виконання п. 8 договору купівлі-продажу від 27.11.2002 року, земельну ділянку, на якій був розташований незавершений будівництвом спальний корпус реабілітаційного центру, було продано ТОВ «Лазурне узбережжя», яке одержало Державний акт від 08.04.2004 року на право власності на земельну ділянку площею 0,2797 га, розташовану в м. Одесі, по вул. Гаршина, 3.

Позивач зазначає, що ТОВ «Лазурне узбережжя» зруйнувало двоповерхову будівлю та почало будувати багатоповерховий 2-х секційний житловий будинок з мансардою і підземним паркінгом без відповідного дозволу на виконання будівельних робіт.

17.03.2005 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради видала розпорядження № 310, яким дозволило ТОВ «Лазурне узбережжя» будівництво 5-поверхового житлового будинку на 22 квартири з мансардним поверхом та підземним паркінгом на 22 машино-місця у м. Одеса вул. Гаршина, 3.

22.03.2005 року Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, видала ТОВ «Лазурне узбережжя» дозвіл № 156/05 на виконання будівельних робіт строком до 01.04.2006 року, який в подальшому відмовилась продовжувати у зв'язку з відмовою відповідача зменшити поверховість будинку.

Позивач вказує, що ТОВ «Лазурне узбережжя» отримало дозволи на виконання відповідних будівельних робіт Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 15.08.2007 року № 13 та від 22.08.2012 року № 3.

Позивач посилається також на те, що 27.08.2008 року КП «ОМБТІ та РОН», пізніше перейменоване в КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, прийняло рішення про реєстрацію права власності ТОВ «Лазурне узбережжя» на об'єкт незавершеного будівництва, 5-ти поверхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом у м. Одеса, вул. Гаршина, 3, про що позивачу стало відомо лише 10.11.2012 року.

30.05.2013 року Державна архітектурно-будівельна інспекція України прийняла рішення № IV 99 про реєстрацію декларації ТОВ «Лазурне узбережжя» про готовність 5-ти поверхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом у м. Одеса, вул. Гаршина, 3 до експлуатації.

Будинку було присвоєно поштову адресу м. Одеса, вул. Гаршина, 5 А.

Позивач стверджує, що вказані рішення та дії відповідачів є незаконними, оскільки були здійснені без належно затвердженого проекту, істотно порушують будівельні норми і правила, а також права та інтереси позивача ОСОБА_2

Так, позивач зазначає, що відстань між довгою стороною будинку відповідача ТОВ «Лазурне узбережжя» та довгою стороною будинку літ. «В» позивача складає 16 м, літ. «И» - 17 м, а тому ТОВ «Лазурне узбережжя» своїм будівництвом порушило правило побутових розривів, яке в цьому випадку згідно п. 3.13, примітки 2 до цього пункту ДБН 360-92**«Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» повинно дорівнювати 20 м.

Прибудинкова територія будинку відповідача ТОВ «Лазурне узбережжя» складає 1419,7 кв.м, в той час як має бути не менше 1835 кв. м у зв'язку з побудовою більшої кількості квартир та поверхів, ніж було заявлено у розпорядженні 17.03.2005 року (замість 22 квартир - 44, замість 5 поверхів з мансардою - фактично 7, тому що мансарда двоповерхова), а тому ОСОБА_2 вважає, що ТОВ «Лазурне узбережжя» порушило правило про дотримання мінімальної розрахункової площі земельної ділянки для окремого будинку, яке в цьому випадку згідно примітки 1 до п. 3.8 ДБН І 92** «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» має складати не менше 1835 кв.м; при цьому також неможливо дотримати вимоги п.п. 3.15, 3.17 цього ДБН щодо розміщення відповідних ділянок (для відпочинку, господарських цілей тощо).

Позивач вказує, що висота будинку, який побудувало ТОВ «Лазурне узбережжя» складає 25 м, будинок побудовано в районі сталої малоповерхової забудови (не більше 3 поверхів) без відповідного проекту та узгоджень, з цих підстав ОСОБА_2 вважає, що ТОВ «Лазурне узбережжя» порушило правила добросусідства, не дотримало вимоги ст. 27 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст. 5 Закону України «Про основи містобудування», ст. ст. 91, 103 ЗК України і без згоди суміжних землекористувачів та власників будинків, які оточують будівництво (зокрема, позивача), підвищило межу вітрового підпору вже існуючих димових труб будинку позивача по вул. Гаршина, 5, що згідно п. Ж. 15 примітки Ж до ДБН В.2.5-20- 2001 «Газопостачання» має наслідком заборону ОСОБА_2 використовувати газообладнання в його приміщеннях.

Також при будівництві будинку по вул. Гаршина, 3, за твердженням позивача, порушено норми додатку 3.1 ДБН 360- 92** «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень», тому що відстань від краю проїзду до стін будинку (ширина проїзду для пожежних машин) менше нормативної через не врахування при будівництві існуючого газопроводу, який йде поверх землі, крім того, цей будинок затінює земельну ділянку позивача від світанку до 10 години ранку.

На підтвердження цих обставин позивач посилається на технічний висновок ДНДПВІ «Ндіпроектреконструкція» від 28.02.2014 року та припис від 18.09.2008 року Відкритого акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Одесагаз», згідно з яким будинок позивача опинився в зоні вітрового підпору в результаті будівництва відповідачем ТОВ «Лазурне узбережжя» будинку по вул. Гаршина, 3, та ОСОБА_2 зобов'язано наростити д/к та в/к або замінити газове обладнання на бездимове, інакше йому відключать газопостачання.

Здійснене ТОВ «Лазурне узбережжя» будівництво фактично позбавляє позивача права використовувати встановлену в його будинку систему газопостачання, створює загрозу пожежної безпеки, підвищену скупченість людей та автомашин на 1 кв.м території навколо належних ОСОБА_2 земельної ділянки та будинків, а також погіршує інсоляцію останніх.

Виходячи з наведених обставин позивач вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. ст. 375, 376 ЦК України щодо самочинного будівництва.

Крім того, позивач вказує, що 24.07.2014 року під час сильного дощу через відсутність відповідних улаштувань покрівлі будинку ТОВ «Лазурне узбережжя», необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів із покрівель та карнизів будівель на територію суміжної земельної ділянки в порушення п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», відбувся залив підвальних приміщень у домоволодінні позивача та внаслідок цього їх пошкодження.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив:

визнати незаконним та скасувати розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 17.03.2005 року № 310 про дозвіл будівництва 5-поверхового житлового будинку на 22 квартири з мансардним поверхом та підземним паркінгом на 22 машино-місця у м. Одесі по вул. Гаршина, 3;

визнати незаконним та скасувати дозвіл ТОВ «Лазурне узбережжя» на виконання відповідних будівельних робіт від 22.03.2005 року № 156/05, виданий Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради;

визнати незаконним та скасувати рішення Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» від 27.08.2008 року, реєстраційний № 24483107, номер запису: 16 в книзі 1н/с-24, про реєстрацію права власності за ТОВ «Лазурне узбережжя» на обєкт незавершеного будівництва 5-поверхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом у м. Одесі по вул. Гаршина, 3;

визнати незаконним та скасувати рішення від 30.05.2013 року № IV 99 про реєстрацію декларації ТОВ «Лазурне узбережжя» про готовність 5-поверхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом у м. Одесі по вул. Гаршина, 3 (поштова адреса м. Одеса, вул. Гаршина, 5-А) до експлуатації, прийняте Державною архітектурно- будівельною інспекцією України;

усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні належними йому на праві власності земельною ділянкою площею 0,0668 га у м. Одесі по вул. Гаршина,5, кадастровий № :34:010:0109, та домоволодінням у м. Одесі по вул. Гаршина,5, що складається з житлових будинків літ. «И», літ. «В», загальною площею 355,3 кв. м., шляхом зобовязання ТОВ «Лазурне узбережжя» здійснити перебудову 5-поверхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом у м. Одесі по вул. Гаршина, 3 (поштова адреса м. Одеса, вул. Гаршина, 5-А) з метою усунення порушень будівельних норм та правил відповідно до технічного висновку від 28.02.2014 року Науково-дослідницького і проектно-вишукувального інституту «Ніпроектреконструкція»: знести (демонтувати) двоповерхову мансарду та четвертий і пятий поверхи будинку, знизити поверховість будинку до трьох поверхів;

зобовязати ТОВ «Лазурне узбережжя» влаштувати житловий будинок за адресою: м. Одеса, вул. Гаршина, 3 (поштова адреса м. Одеса, вул. Гаршина, 5-А) необхідними інженерно-технічними заходами, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжної земельної ділянки площею 0,0668 га у м. Одесі по вул. Гаршина,5, кадастровий № :34:010:0109, яка належить на праві власності ОСОБА_2;

стягнути з ТОВ «Лазурне узбережжя» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 10000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2015 року у задоволені позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що згідно договору купівлі - продажу від 30.11.1997 року позивач ОСОБА_2 придбав домоволодіння, що знаходиться у м. Одеса, вул. Гаршина, 5, яке складалося з двох житлових будинків літ. «А», літ. «И», надвірних споруд «Б», № № 2-3 - огородження, І мощення, розташованих на земельній ділянці площею 642 кв.м.

У 1998 році позивач отримав згоду на здійснення будівництва у м. Одесі, по вул. Гаршина, 5 від суміжних землекористувачів, в тому числі і від реабілітаційно-оздоровчого комплексу Одеської обласної спілки споживчих товариств, розташованої у м. Одесі, вул. Гаршина, 3, а також погодив із ними межі своєї земельної ділянки.

16.07.1999 року позивач отримав дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку в м. Одеса, вул. Гаршина, 5.

Рішенням Державної приймальної комісії житловий будинок за вказаною адресою було прийнято в експлуатацію, про що свідчить акт від 12.11.2007 року, зареєстрований інспекцією ДАБК м. Одеси від 23.11.2007 року № 597, затверджений розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 11.11.2007 року № 1292.

22.01.2008 року ОСОБА_2 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку 0,0668 га, розташовану м. Одеса, вул. Гаршина, 5, кадастровий № :34:010:0109.

05.02.2008 року позивач отримав свідоцтво про право власності на домоволодіння, що знаходиться у м. Одеса, вул. Гаршина, 5 та складається з житлових будинків літ. «И», літ. «В», загальною площею 355,3 кв. м.

Облспоживспілка, яка була суміжним із ОСОБА_2 землекористувачем, здійснювала будівництво двоповерхового спального корпусу реабілітаційно-оздоровчого центру у м. Одеса по вул. Гаршина, 3, який продала фізичним особам ОСОБА_17, ОСОБА_15, ОСОБА_16 як обєкт незавершеного будівництва за договором купівлі-продажу від 27.11.2002 року.

В подальшому ТОВ «Лазурне узбережжя» набуло право власності на земельну ділянку, на якій був розташований незавершений будівництвом спальний корпус реабілітаційного центру, згідно Державного акту від 08.04.2004 року на право власності на земельну ділянку 0,2797 га. в м. Одесі вул. Гаршина, 3.

ТОВ «Лазурне узбережжя» здійснило знесення недобудованої двоповерхової будівлі та розпочало будівництво житлового будинку з мансардою і підземним паркінгом.

17.03.2005 року Київська районна адміністрація Одеської міської ради прийняла розпорядження № 310, яким дозволила ТОВ «Лазурне узбережжя» будівництво 5-поверхового житлового будинку на 22 квартири з мансардним поверхом та підземним паркінгом на 22 машино-місця у м. Одеса вул. Гаршина, 3.

22.03.2005 року Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради видала ТОВ «Лазурне узбережжя» дозвіл № 156/05 на виконання відповідних будівельних робіт строком до 01.04.2006 року, який в подальшому відмовилась продовжувати у зв'язку з відмовою відповідача зменшити поверховість будинку.

ТОВ «Лазурне узбережжя» отримало дозвіл на виконання відповідних будівельних робіт Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 15.08.2007 року № 13.

Станом на час ухвалення судового рішення збудованому ТОВ «Лазурне узбережжя» житловому будинку присвоєно поштову адресу м. Одеса, вул. Гаршина, 5-А.

30.05.2013 року будинок було введено в експлуатацію, шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України Декларації про готовність обєкта до експлуатації.

ТОВ «Лазурне узбережжя» здійснено відчуження квартир на користь фізичних осіб.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 у справі № 1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям права, треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо неопосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції України, суспільним інтересам, справедливості, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо скасування розпорядження Київської районної адміністрації Одеської міської ради, визнання недійсним дозволу №156/05 від 22.03.2005 року на виконання будівельних робіт, скасування рішення КП «ОМБТІ та РОН» від 27.08.2008 року, визнання недійсним та скасування рішення про реєстрацію декларації ТОВ «Лазурне узбережжя» про готовність 5-ти поверхового житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом у м. Одеса, вул. Гаршина 3, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги, обґрунтовано виходив з того, що вищезазначені нормативні акти індивідуальної дії жодним чином не стосуються та не порушують права та охоронювані законом інтереси позивача. ОСОБА_2 не є стороною правовідносин, в результаті яких ці акти видавалися та не навів належних доказів того, що вказані акти будь-яким чином порушують його права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Посилання апеляційної скарги на те, що судом також було встановлено, що Київська районна адміністрація Одеської міської ради при прийнятті оскаржуваного розпорядження № 310 від 17.03.2005 року дійсно вийшла за межі своєї компетенції, будівництво здійснено відповідачем без належним чином затвердженого проекту, ТОВ «Лазурне узбережжя» навело недостовірні відомості у Декларації про готовність обєкта до експлуатації, не спростовує висновків суду першої інстанції щодо неможливості задоволення позовних вимог ОСОБА_2, чиї права зазначені акти жодним чином не порушують.

Обґрунтовуючи порушення своїх прав з боку ТОВ «Лазурне узбережжя», ОСОБА_2, як на підставу задоволення позову посилався на технічний висновок, виконаний на його замовлення 28.02.2014 року ДНДПВІ «Ндіпроектреконструкція».

Проте, судом першої інстанції встановлено, що вказаний технічний висновок складений з порушенням вимог чинного законодавства України та містить недостовірні данні, оскільки жоден представник ДНДПВІ «Ндіпроектреконструкція» не звертався до ТОВ «Лазурне узбережжя» з проханням надати доступ на територію та до приміщень будівельного об'єкту, експерт не отримував проектну документації на будівництво, відповідно неможливо встановити яким чином у технічному висновку було визначено площу забудови, висотність об'єкту, побутові розриви, кількість квартир тощо. Так, кількість квартир у будинку становить 26, а не 44, висота будівлі становить 23,3 м, а не 25, поверховість будинку становить 5 поверхів, а не 7. Кількість квартир у будинку експертом взагалі визначалася з даних рекламних листів.

Отже, проаналізувавши розділ 1. «Вихідні дані» технічного висновку, суд першої інстанції, всупереч твердженню апелянта, дійшов до обґрунтованого висновку про неналежність даного висновку, як допустимого доказу у справі.

Судом неодноразово пропонувалося та розяснювалося в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України позивачу ОСОБА_2 та його представнику право на звернення до суду із заявою про призначення судової будівельно-технічної експертизи, що зафіксовано у журналах судових засідань, проте позивач своїм правом не скористався, заяв про проведення експертизи не надавав.

Не заявлено клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи і в суді апеляційної інстанції.

Одночасно, матеріалами справи підтверджено, що ТОВ «Лазурне узбережжя» 05.03.2005 року отримало в Укрінвестекспертизі Державного комітету України з будівництва та архітектури комплексний експертний висновок (позитивний) № 69 по проекту багатоквартирного житлового будинку з мансардою та підземним паркінгом по вул. Гаршина, 3 в м. Одеса, яким рекомендувала його для затвердження з визначеними в ньому параметрами.

Наявна в матеріалах справи копія акту про затоплення цокольного поверху будинку № 5 по вул. Гаршина є неналежним доказом, оскільки судом було встановлено, що зазначений акт був складений за відсутності та без повідомлення представників забудовника ТОВ «Лазурне узбережжя» та містить припущення про те, що залиття будинку ОСОБА_2 внаслідок зливи відбулося в основному через відсутність системи водовідведення дощових стоків з даху будинку по вул. Гаршина, 5-А.

При цьому доводи позивача про те, що суд не дав належної оцінки фотографіям, які підтверджують залиття, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок доказування таких обставин.

Судом також встановлено, що 18.09.2008 року ВАТ «Одесагаз» видало ОСОБА_2 припис у строк до 30.09.2008 року у звязку із будівництвом на суміжній земельній ділянці здійснити підвищення д/к та в/к, або замінити газове обладнання на бездимоходне за рахунок забудовника.

В матеріалах справи відсутні докази виконання ОСОБА_2 вказаного припису до цього часу як і докази відключення його будинку від газопостачання, проте у будь-якому випадку ОСОБА_2 не позбавлений можливості здійснити підвищення д/к та в/к, або замінити газове обладнання на бездимоходне за рахунок забудовника ТОВ «Лазурне узбережжя», або звернутися до ТОВ «Лазурне узбережжя» з позовом про відшкодування витрат на здійснення цих робіт та придбання устаткування.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року у п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Всупереч доводів апеляційної скарги, висновок суду першої інстанції, щодо відмови позивачу у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди є правильним, оскільки останнім не надано належних та допустимих доказів на підтвердження спричинення йому діями ТОВ «Лазурне узбережжя» моральної шкоди.

Враховуючи встановлене, в тому числі приймаючи до уваги наявність права власності у фізичних осіб на квартири у спірному будинку, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 липня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_18

ОСОБА_19