Справа № 1505/2293/2012
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

01 липня 2015 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Шевчук Ю.В.

при секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Моторно (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Моторно (транспортного) страхового бюро України та уточнивши позовні вимоги просить суд стягнути солідарно з відповідачів на її користь матеріальну шкоду в розмірі 31 194,36 грн., моральну шкоду в розмірі 50 000 гривень та судові витрати. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає наступне.

25 березня 2011 року на автодорозі Т 1604 - село Приморське - місто Татарбунари, ОСОБА_2, управляючи автомобілем «Mercedes Benz Vito», державний номерний знак НОМЕР_1, який належить на праві власності його батьку - ОСОБА_3, порушив вимоги Правил дорожнього руху, а саме п. п. 10,1 і 12.1 Правил, не впорався з управлінням автомобіля, виїхав на смугу зустрічного руху, де скоїв зіткнення з автомобілем «УАЗ - 3303-01», під управлінням ОСОБА_4, який рухався в зустрічному йому напрямі. В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобілю «УАЗ - 3303-01» ОСОБА_1, були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, у вигляді політравми з забоями головного мозку, переломами шийного відділу хребта, переломами кісток лівої голені, множинні переломи кісток тазу с гострою втратою крові, травматичного шоку, множинні садини, синців на обличчі, лівої голені, гемартроз лівого колінного суглобу. Органом досудового слідства дії відповідача ОСОБА_2 кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України. У кримінальній справі ОСОБА_1 визнана потерпілою. Згідно постанови Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.08.2011 року, ОСОБА_2 був звільнений від кримінальної відповідальності на підставі п. «в» ч.1, ст.6 Закону України «Про амністію», кримінальна справа у відношенні нього була закрита.

Після отриманих тілесних ушкоджень ОСОБА_1 знаходилася на стаціонарному лікуванні з 25 березня 2011 року по 09 липня 2011 року в Одеській обласній клінічній лікарні. Всі витрати на придбання ліків для лікування ОСОБА_1 сплачувала сама. Нею були понесені матеріальні витрати, пов'язані з поїздками до м. Одеси в лікарню, з придбанням бензину, продуктів харчування. Сума всіх понесених витрат складає 31 194,36 гривень.

Також, ОСОБА_1 вказує, що відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 їй була завдана і моральна шкода, яка полягає в стражданнях, перенесених в результаті стресу під час дорожньо-транспортної події, відчутим фізичним болем від отриманих тілесних ушкоджень, моральними стражданнями, безсонням, яке виникло у звязку з нервовим стресом і постійними болями. Спричинені їй моральні страждання ОСОБА_1 оцінює в 50 000 грн.

Представник позивача ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримав уточнені позовні вимоги та просиві суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні пояснив, що він погоджується з тим, щоб матеріальна та моральна шкода були стягнуті з нього та з відповідача - Моторно (транспортного) страхового бюро України, на запитання суду стосовно розміру матеріальної шкоди, яка вказана позивачем у позові, відповідач ОСОБА_2 відповів, що погоджується з цією сумою.

Адвокат в інтересах відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснив, що не погоджується з уточненим позовом, оскільки вважає, що відповідачем по вказаному позову має бути виключно ОСОБА_2, а не він, що він детально виклав у своїх запереченнях.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засідання підтримав доводи свого адвоката, просив суд відмовити у тих позовних вимогах, які предявлені до нього, оскільки він не є належним відповідачем.

Представник відповідача - Моторно (транспортного) страхового бюро України у судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи сповіщався належним чином, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки. Направив на адресу суду лист№ 7/2-28/5064 від 19.02.2015 року, в якому зазначив, що на дату ДТП 25.03.2011 року, у Єдиній централізованій базі даних МТСБУ відсутній договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного по відношенню до ТЗ д/н НОМЕР_2.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, зясувавши всі суттєві обставини справи та перевіривши їх наявними доказами, суд дійшов висновку, що позовна заява ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 25 березня 2011 року водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_3, власником якого є його батько ОСОБА_3, грубо порушив Правила дорожнього руху і здійснив зіткнення з автомобілем «УАЗ - 3303-01», пасажиром якого була позивач ОСОБА_1 В наслідок зіткнення позивачу були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, серед яких політравма з забоями головного мозку, переломи шийного відділу хребта, переломи кісток лівої голені, множинні переломи кісток тазу з гострою втратою крові, травматичний шок, множинні садини, синці на обличчі, лівої голені, гемартроз лівого колінного суглобу. Такі обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема висновком експерта КУ «Одеське обласне бюро судово-медичної експертизи» № 65, в якому також був встановлений ступень тяжкості тілесних ушкоджень - «тяжкі».

Згідно з вимогами ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За розясненням Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в п.4 постанови № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Отже, для відшкодування шкоди за правилами ст. 1166 ЦК необхідно довести такі факти:

а) Неправомірність поведінки особи.

б) Наявність шкоди.

в) Причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

г) Вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов'язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди (Ухвала Верховного Суду України (судова колегія з цивільних справ) від 21.12.2005 року).

За встановленими фактами у відношенні відповідача ОСОБА_2 порушено кримінальну справу за звинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Постановою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.08.2011 року ОСОБА_2 було звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п. «в» ст..1, 6 ЗУ «Про амністію».

Відповідно до роз'яснень викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 20.02.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ», звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи.

Рішення про звільнення від кримінальної відповідальності та покарання внаслідок акту амністії є видом обвинувального вироку, що постановляється лише в разі доведеності вини особи у вчиненні злочину. Звільнення особи від кримінальної відповідальності внаслідок акту амністії не може свідчити про не вчинення особою злочину, звинуваченою у ньому.

У цьому висновку суд має застосувати положення частини 4 статті 61 ЦПК України, за яким вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Отже, обставини вчинення злочину ОСОБА_2 у всіх його складових та кваліфікуючих елементах, в тому числі у питаннях вини, протиправності дій, причинного зв'язку між діями особи та настанням шкоди інтересам потерпілої особи, розміру та обґрунтування шкоди вважаються встановленими зазначеною постановою суду від 03.08.2011 року в усіх складових та обставинах пред'явленого цій особі звинувачення.

Вказаною постановою суду від 03.08.2011 року вважаються встановленими обставини скоєного відповідачем злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, вчиненого відносно позивача. Під час проведення досудового розслідування вказаної кримінальної справи органами досудового слідства та судом ОСОБА_1 визнано потерпілою стороною внаслідок злочинних дій відповідача. Вказаним злочином позивачу заподіяно матеріальної шкоди на суму 31 194,36 гривень, що вбачається з копій квитанцій наданих позивачем по придбанню ліків на відновлення здоровя.

За частиною 4 статті 1193 ЦК України, суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Виходячи з вищезазначених положень законодавства, суд вважає позовну вимогу ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь матеріальної шкоди в розмірі 31 194,36 гривень обґрунтованою, правомірною та доведеною, а тому суд вважає за необхідне задовольнити її в повному обсязі.

Разом з тим, суд покладає обовязок по відшкодуванню матеріальної шкоди лише на ОСОБА_2 з огляду на наступне.

Згідно з інформаційним листом МТСБУ № 7/2-28/10998 від 15.04.2015 року, на момент ДТП, 25.03.2011 року договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, укладеного по відношенню до автомобілю НОМЕР_4, відсутній.

Відповідно до ст.. 25 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТ СБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування.

Тобто, ОСОБА_3, як власник автомобілю НОМЕР_5 зобов'язаний був застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоров'ю або майну інших осіб при використанні транспортного засобу.

Статтею 41 вищезазначеного Закону (п.1 ч.1) передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Статтями 22-24 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлений обовязок МТСБУ здійснювати регламентні виплати та відшкодовувати у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. У звязку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, повязані з лікуванням, реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоровя, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів.

Одночасно, зазначеним Законом встановлений порядок здійснення такого відшкодування нанесеної шкоди заподіяної транспортним засобом, власник якого не застрахував свою відповідальність.

Згідно з ч.1 ст.35 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Згідно абз. 4 п. 16 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Як вбачається з представлених доказів та обставин справи, позивач, з метою отримання страхових сум, не зверталась з відповідною вимогою до МТСБУ, тим самим не скористалася своїм правом на отримання страхового відшкодування від МТСБУ.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму ВССУ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», за вибором потерпілого вимога про відшкодування шкоди може бути пред'явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Таким чином, законодавством, з метою забезпечення відновлення прав потерпілої особи, створений інститут страхування та гарант страхового відшкодування у вигляді МТСБУ, однак, це не знімає з правопорушника обовязок відшкодувати нанесену шкоду.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди з МТСБУ. Таких самих висновків суд приходить й щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди з ОСОБА_3.

Так, згідно з ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

ОСОБА_2 на момент скоєння ДТП та нанесення позивачу тяжких тілесних ушкоджень керував автомобілем на підставі довіреності, що була видана йому власником автомобілю ОСОБА_3, тобто правомірно володів транспортним засобом і керував ним.

Відповідно до п.6 Постанови № 4 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобовязана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий її власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа, буде нести відповідальність за завдання шкоди (п.2.2 Правил дорожнього руху).

Тому, беручи до уваги положення законодавства про законність та обґрунтованість позовних вимог, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_3 матеріальної чи моральної шкоди на користь позивача у звязку отримання тяжких тілесних ушкоджень, оскільки, законодавством чітко встановлено особу, яка повинна нести такі відшкодування особа, яка завдала шкоду, ким може бути власник транспортного засобу, або титулований користувач, тобто ОСОБА_2

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідачів на її користь моральної шкоди в розмірі 50 000 гривень, суд, надавши оцінку всім представленим доказам та проаналізувавши обставини справи, приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, дією чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як роз'яснив Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов'язковому з'ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою та протиправними діями заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

До матеріалів справи позивач надала безліч висновків та виписів з лікарень та клінік в яких вона проходила лікування. Їх дослідження показує той тяжкий стан в якому позивач опинилася в результаті отриманні безліч травм. Тому, приймаючи рішення щодо виплати моральної шкоди позивачу, суд враховує не тільки характер триманих тілесних ушкоджень, а й вік потерпілої 57 років та наявність інвалідності другої групи, що вбачається з виписки акту огляду МСЕК № 004355. Жінці, інваліду другої групи в такому віці практично не можливо повернутися в той стан здоровя, який у неї був до отримання травм через злочинні діяння ОСОБА_7, не враховуючи навіть ті страждання, переживання та стрес, який позивачу довелось пережити.

Крім того, за весь цей час ОСОБА_2 жодного разу добровільно не запропонував позивачу своєї допомоги, не відшкодовував витрати на лікування, що свідчить про його зневажливе відношення не тільки до самої події 25.03.2011 року, а й до потерпілої в тому числі.

Відповідно до ч.3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, враховуються вимоги розумності та справедливості. Отже розмір відшкодування, що присуджується, не може бути надмірним та має кореспондувати глибину та силу страждань, які мала позивач у зв'язку із порушенням її прав, а також відповідати поведінці ОСОБА_2 Виходячи з цього, суд вважає за необхідне позовну вимогу про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 тисяч гривень задовольнити частково, зменшивши розмір стягнення до 15 000 гривень.

Суд, оцінюючи належність та достовірність кожного доказу окремо, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 знайшли своє часткове доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а тому підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. 25, 22-24, 41 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», п.4, 6, 11 постанови № 4 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», п.5 постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 20.02.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ», ст..ст.23, 1166, 1167, 1187, 1193 ЦК України, ст..ст.11, 16, 22, 23, 60, 61, 208, 213-215, 218 ЦПК, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Моторно (транспортного) страхового бюро України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної злочином задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, суму матеріальної шкоди у розмірі 31 194, 36 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, суму моральної шкоди у розмірі 15 000,00 гривень.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

СУДДЯ :