№ 201/6641/15-ц
провадження 2/201/2098/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2015 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

при секретарі Дашкевич Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договорів поруки припиненими та стягнення судових витрат, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 24 квітня 2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача ПАТ «КБ «ПриватБанк» про визнання договорів поруки припиненими та стягнення судових витрат, позовні вимоги уточнювалися, але не змінювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилалися на те, що ТОВ «Піраміда» 24 жовтня 2007 року, 25 лютого 2008 року і 19 вересня 2008 року з відповідачем було укладено три кредитні договори, в рахунок забезпечення вказаних договорів позивач уклав з цим банком (відповідач) три відповідні договори поруки. Але 23 квітня 2015 року ТОВ «Піраміда» було офіційно ліквідовано, що підтверджується державною реєстрацію припинення дії юридичної особи за судовим рішенням. Рішенням Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року договори поруки іншого поручителя ОСОБА_2 по цим же кредитним договорам припинені і це рішення набрало законної сили, участь в розгляді цієї справи брав і позивач. Отже в звязку з ліквідацією боржника за кредитними договорами і вказаним рішенням суду, подальша дія договорів поруки незаконна, ці договори поруки з позивачем також повинні бути припиненими. Позивач з цим питанням звернувся до відповідача, але банк відповів відмовою і вважає ці договори поруки чинними. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає дії відповідача неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. Просили суд визнати припинити вказані договори поруки і стягнути судові витрати, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ПАТ «КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказавши, що дійсно ТОВ «Піраміда» 24 жовтня 2007 року, 25 лютого 2008 року і 19 вересня 2008 року з банком було укладено три кредитні договори, в рахунок забезпечення вказаних договорів позивач уклав з цим банком (відповідач) три відповідні договори поруки. Дійсно є витяг з реєстру про те, що 23 квітня 2015 року ТОВ «Піраміда» було офіційно ліквідовано, що підтверджується державною реєстрацію припинення дії юридичної особи за судовим рішенням. Рішенням Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року договори поруки іншого поручителя ОСОБА_2 по цим же кредитним договорам припинені і це рішення набрало законної сили, участь в розгляді цієї справи брав і позивача. Але вони вважають, що оформлено все ними було вірно і кошти прийняті, договори діяли. Всі істотні умови договорів вони виконали і дотримались їх при укладанні, розяснення цього позивачу було, порушень відносно сторін договорів і позивача допущено не було. Зараз вони оскаржують законність дій реєстратора про виключення ТОВ «Піраміда» з реєстру та дії реєстратора і інш.. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення, просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що ТОВ «Піраміда» 24 жовтня 2007 року, 25 лютого 2008 року і 19 вересня 2008 року з відповідачем було укладено три кредитні договори, в рахунок забезпечення вказаних договорів позивач уклав з цим банком (відповідач) три відповідні договори поруки. 23 квітня 2015 року ТОВ «Піраміда» було офіційно ліквідовано, що підтверджується державною реєстрацію припинення дії юридичної особи за судовим рішенням. Рішенням Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року договори поруки іншого поручителя ОСОБА_2 по цим же кредитним договорам припинені і це рішення набрало законної сили, участь в розгляді цієї справи брав і позивач. Отже в звязку з ліквідацією боржника за кредитними договорами і вказаним рішенням суду, подальша дія договорів поруки незаконна, ці договори поруки з позивачем також повинні бути припиненими. Позивач з цим питанням звернувся до відповідача, але банк відповів відмовою і вважає ці договори поруки чинними. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає дії відповідача неправомірними, зобовязання повинно бути законним і справедливим. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави).

Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись порукою. Згідно ст. 548 ЦК України виконання зобовязання основного зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання а вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішення у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що рішенням Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року договори поруки з цих же підстав іншого поручителя ОСОБА_2 по цим же кредитним договорам припинені і це рішення набрало законної сили, участь в розгляді цієї справи брав і позивача. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 червня 2014 року рішення Пятихатського районного суду Дніпропетровської області від 01 листопада 2013 року та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2014 року по цьому спору залишені без змін, а касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилена. Вказаними рішеннями фактично визнано законними і правомірно вимог позивача, рішення набрало законної сили і має виконуватися.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов'язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов'язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов'язання за кредитним договором.

За змістом п. 2 частини 2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним.

Судом встановлено, що підставою для звернення до суду з позовною заявою вказано те, що станом на 23 квітня 2015 року ТОВ «Піраміда» ліквідовано, що підтверджується повідомленням про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи від 02 вересня 2013 року, витягом з державного реєстру від 02 вересня 2013 року про припинення ТОВ «Піраміда» і судовим рішенням від 27 травня 2013 року №804/6308/13-а.

Відповідно до статті 59 Господарського кодексу України суб'єкт господарювання вважається ліквідованим з дня внесення до державного реєстру запису про припинення його діяльності. Згідно положень ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців» відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державною реєстру вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою. В свою чергу, згідно витягу з державного реєстру від 02 вересня 2013 року ТОВ Піраміда - боржника було ліквідовано.

Згідно із ч. 1 ст. 609 ЦК України зобов'язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно - правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема, за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Таким чином, у звязку з припиненням діяльності боржника - ТОВ «Піраміда» без правонаступників, зобовязання боржника перед відповідачем по кредитним договорам № 1699 від 24 жовтня 2007 року, № 1827 від 25 лютого 2008 року, № 2103 від 19 вересня 2008 року є припиненими.

Згідно із ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язальних правовідносин поруки, з припиненням яких втрачає чинність договір поруки. Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що порука припиняється в разі припинення основного зобов'язання. Рішенням від 01 листопада 2013 року П'ятихатського районного суду Дніпропетровської області по справі № 190/1698/13-ц (2/190/675/2013), який вірно застосував норми матеріального права - ст. 559, 598, 609 ЦК України, про що свідчить, ухвала від 04 лютого 2014 року апеляційного суду Дніпропетровської області та ухвала від 04 червня 2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі, в якій залишено в силі рішення від 01 листопада 2013 року № 190/1698/13-ц (2/190/675/2013). З урахуванням викладеного, суд вважає, що укладені позивачем договори поруки з відповідачем №1699/ДІІ-1 від 24 жовтня 2007 року, № б/н від 25 лютого 2008 року і № б/н від 19 вересня 2008 року підлягають визнанню їх в судовому порядку припиненими, у звязку з припиненням забезпечених ними зобов'язань по кредитним договорам боржника ТОВ «Піраміда» № 1699 від 24 жовтня 2007 року, № 1827 від 25 лютого 2008 року, № 2103 від 19 вересня 2008 року.

Відповідно зі ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності окремої частини правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього кодексу, однак позивач та його представник підстави позову не уточнював і не змінював.

Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові можуть бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями позивача відповідачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому звязку зі вказаними діями позивача і підлягають відновленню чи повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивача заперечує будь-які інші (крім договірних і передбачених законом) домовленості і зобовязання стосовно відповідача, а відповідач цього не довів, твердження представника відповідача про наявність будь-яких інших зобовязань є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не визнання позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та припинити договір поруки № 1699/ДП-1 від 24 жовтня 2007 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк», припинити договір поруки № б/н від 25 лютого 2008 року укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», припинити договір поруки № б/н від 19 вересня 2008 року укладений між ОСОБА_1 до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк», а також стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 730 грн. 80 коп.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання договорів поруки припиненими та стягнення судових витрат в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 3, 8, 19, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 3, 5, 7, 60, 203, 213, 215, 216, 217, 526, 546, 548, 559, 607, 627, 628, 629, 632, 638, 651 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців», ст. 59 ГК України, ст. ст. 6, 7, 55, 56 Закону України «Про Національний банк України», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Припинити договір поруки № 1699/ДП-1 від 24 жовтня 2007 року укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк».

Припинити договір поруки № б/н від 25 лютого 2008 року укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк».

Припинити договір поруки № б/н від 19 вересня 2008 року укладений між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 730 грн. 80 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя