Дата документу 01.12.2015
Справа № 320/5302/15-ц
01 грудня 2015 року. Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді ЗИМОГЛЯД В.В.
при секретарі ГАЛИКІНІЙ Н.Г.
Представник позивача у судове засідання не зявився, але надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, та просить у разі відсутності відповідача проводити заочний розгляд справи /а.с. 74/.
Відповідач в судове засідання повторно не зявився, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, не надав суду доказів у підтвердження фактів поважності неявки в судове засідання.
Представник третьої особи Приватного акціонерного товариства страхова компанія «ЮНІВЕС», у судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення /а.с. 69/.
Згідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні докази, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню на наступних підставах.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як у межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.
Згідно вимог ст. 61 УПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з постанови Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 12.03.2014 року /а.с. 7/, ОСОБА_1, 29.01.2014 року о 12-15 годині, на 374 км. + 222 м. а/ш Харків-Сімферополь-Алушта-Ялта, керуючи автомобілем НОМЕР_1 не врахував дорожню обстановку, виїхав на смугу дорожнього руху, де скоїв зіткнення в автомобілем НОМЕР_2, який рухався у зустрічному напрямку, чим порушив правила розташування транспортних засобів на дорозі, яке призвело до дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив, п.п. 11.1, 11.3 ПДР України. В звязку з чим ОСОБА_1 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у розмірі 340 гривень.
Як вбачається зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу /а.с. 5/ автомобіль НОМЕР_2 належить ПАТ «Державний ощадний банк України».
Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження № 2375 від 29.04.2015 року сума матеріальної шкоди, завданої ПАТ «Державний ощадний банк», внаслідок вищевказаного ДТП становить 143930,66 копійок. Крім того, як вбачається з зазначеного висновку вартість матеріальної шкоди прирівнюється до дійсної ринкової вартості автомобіля, оскільки ремонт вважається економічно необґрунтованим.
Згідно ст. 1187 ч. 2 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку; та згідно вимог ст. 1166 ч. 1 ЦК України, майнова шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Як вбачається з матеріалів справи, власником автомобіля НОМЕР_1, є ОСОБА_1 Тозоєвич.
Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно до ч. 2 ст. 30 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Як вбачається з ч. 4 ст. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 01.03.2014 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.
Крім того, представник відповідача в своєму запереченні просить передати знищений автомобіль НОМЕР_2, після відшкодування завданої шкоди відповідачу та при стягненні суми відшкодування з відповідача врахувати наявність боргу позивача перед ОСОБА_1Т у сумі 3500 грн., яка виникла на підставі ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24.03.2015 року.
Аналізуючи вимоги представника відповідача, суд вважає необхідним зобовязати позивача передати автомобіль НОМЕР_2, відповідачу, після повного відшкодування останнім завданої шкоди, оскільки це передбачено чинним законодавством України.
Однак, суд вважає недоцільним при стягнення з відповідача на користь позивача завданої шкоди враховувати наявність боргу позивача перед ОСОБА_1Т у сумі 3500 грн., яка виникла на підставі ухвали Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 24.03.2015 року. Оскільки зобовязання передбачені вказаною ухвалою суду підлягають виконанню в окремому провадженні.
Також, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача документально підтвердженні витрати повязані зі сплатою збору у розмірі 960,55 грн.; витрати за проведення судової експертизи у розмірі 1500 грн., що підтверджується актом виконаних робіт на надання послуг № 101 від 27.05.2015 року /а.с. 40/.
Крім того, суд вважає необхідним повернути на користь позивача надмірно сплачений судовий збір у розмірі 2693,45 грн.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 57, 88, 209, 212, 214-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 23, 1167, 1187 ЦК України, суд, -
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Запорізької області через Мелітопольський міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

СУДДЯ В.В. ЗИМОГЛЯД