Єдиний унікальний номер 235/7358/15-ц Номер провадження 22-ц/775/910/2015
Головуючий у 1 інстанції Філь О.Є.
Доповідач Постолова В.Г
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2015 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Постолової В.Г.

суддів : Халаджи О.В., Жданової В.С.

за участю секретаря Бондарчуку І.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 9 жовтня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики , посилаючись на те, що 13 вересня 2012 року він передав відповідачу у борг грошові кошти у сумі 39600 грн, про що останнім власноручно було написано розписку та ними укладено нотаріально посвідчений договір позики від 13.09.2012 року , з кінцевим терміном повернення грошей 13 вересня 2013 року. До теперешнього часу відповідач ухиляється від повернення суми боргу, позивач неодноразово в усному порядку починаючи з вересня 2013 року звертався до нього з приводу повернення грошей, а в липні 2015 року направив до нього письмову вимогу . Просив стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики в розмірі 83045,17 грн, з яких 69641,92 грн заборгованність з урахуванням індексу інфляції, 2320,67 грн-3 % річних, 11082,58 грн.-відсотки та судовий збір в розмірі 830,45 грн.

Не погодившись з вказаним позовом ОСОБА_1 16 вересня 2015 року звернувся до ОСОБА_2 із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, посилаючись на те, що ніяких грошей він у ОСОБА_1 не брав, тому що між ними до укладання вказаного договору існували інші стосунки, а саме вироком Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 6.01.2011 року він був засуджений за ч.2 ст. 286 КК України за вчинення у ДТП тілесних ушкоджень ОСОБА_3 та ОСОБА_2 Цим вироком з нього було стягнуто на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 25000 грн та матеріальну шкоду в сумі 59617,19 грн., а всього 84617,19 грн. З цього приводу було відкрито виконавче провадження та він погашав суму боргу зі своїх доходів. Останню суму в розмірі 20000 грн він передав ОСОБА_2 після продажу свого автомобіля 11.09.2012 року, що підтверджується його розпискою. Після цього ОСОБА_2 став наполягати , щоб вони уклали договір позики та звернулися до нотаріуса , на що він погодився , оскільки не є фахівцем в області права і вони уклали договір позики та він написав розписку, хоча ніяких грошей не отримував, так як навпаки був повинен ОСОБА_2 та потім перераховував інші суми . На час звернення його до суду він повинен йому 36600 грн. В подальшому у нього склалися тяжкі сімейні обставини, він звільнився з роботи, у нього не було можливості продовжувати виплачувати борг за вироком суду, після чого ОСОБА_2 звернувся до суду з приводу нарахування пені та індексу інфляції на нібито отриману суму боргу.

Вважає, що між ними фактично була укладена фіктивна угода, яка не передбачала укладення дійсного правочину та передачу грошей від одного до іншого, тому просив визнати договір позики, укладений 13.09.2012 року та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_4 недійсним на підставі ст. 234 ЦК України .

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 9 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2О задоволені. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 13.09.2012 року в розмірі 83045,17 грн ,з яких 69641,92 грн заборгованність з урахуванням індексу інфляції,2320,67 грн-3% річних, 11082,58 грн-відсотки та судовий збір в сумі 830,45 грн.

В задоволені зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення його зустрічного позову та про відмову у задоволені позову ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам по справі , на необгрунтованість рішення , яке порушило його права та права членів його сім*ї.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 не з*явився до суду апеляційної інстанції, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, просив розглянути справу у його відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача , пояснення відповідача , перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає , що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині стягнення процентів від суми позики підлягає скасуванню , а в частині розміру судового збору підлягає зміні за таких підстав.

Відповідно доч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Установлено, що 13 вересня 2012 року відповідач ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 39600 грн , про підтверджено власноручно складеною ним розпискою та укладеним між сторонами договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Красноармійського районного нотаріального округу Донецької області та зареєстрованим в реєстрі за № 3711.

Відповідно до п. 7 вказаного договору позики сторони свідчили, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких сторони зобов*язані утримувати за законом чи договором; договір не укладається під впливом тяжкої для них обставини; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови цього договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого права на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. З укладенням цього правочину були згодні також і дружини сторін.

Вказану в договорі позики суму в розмірі 39600 грн відповідач ОСОБА_1 зобов'язувався повернути не пізніше 13 вересня 2013 року.

Встановлено, що зазначені грошові кошти в установлений строк відповідач ОСОБА_1 не повернув.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов*язання на вимогу кредитора зобов *язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних від простроченної суми, якщо інше не встановлено договором або законом.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку щодо стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми позики з урахуванням індексу інфляції та 3-х відсотків річних.

У ч. 5 ст. 203 ЦК України зазначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину.

Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 не доведено, що вказаний договір було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

З огляду на викладене, суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволені зустрічного позову про визнання договору позики недійсним.

Доводи скарги стосовно цих частин рішення були предметом дослідження суду першої інстанції і не спростовують вказаних правових висновків суду.

Разом з цим , стягуючи з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 проценти від суми позики, суд не врахував , що відповідно до п.2 пп.а вищевказаного договору позики він є безпроцентним.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 п.4 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення норм матеріального права.

З урахуванням того, що вказаний договір є безпроцентний, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду в частині стягнення процентів від суми позики та ухвалити нове про відмову у задоволені вказаних вимог та змінити загальну суму стягнення , стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованність за договором позики від 13.09.2012 року з урахуванням індексу інфляції в сумі 69641,92 грн 3% річних -2320,67 , а всього 71962,59 грн .

Відповідно до ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням вказаних вимог закону та документально підтвердженого сплаченого позивачем ОСОБА_2 судового збору , апеляційний суд вважає за необхідне змінити рішення в частині розміру судового збору та стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 719,62 грн .

В решті рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст.303,309, 316 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 9 жовтня 2015 року в частині стягнення процентів від суми позики скасувати, в частині розміру судового збору змінити.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення процентів від суми позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 13.09.2012 року в сумі 71962,59 грн: з яких заборгованність з урахуванням індексу інфляції в сумі 69641,92 грн, три відсотка річних -2320,67 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 719,62 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: