АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 грудня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Лознян О.С.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа: ОСОБА_2, про визнання договору поруки припиненим,-

УСТАНОВИЛА:

Головний державний виконавець Телявський А.М. звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з поданням про тимчасове обмеження права виїзду боржника за межі України, а саме ОСОБА_1 посилаючись на те, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби знаходиться виконавчий лист № 2-235/2010 виданий 14.02.2011 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» боргу в сумі 1610724 грн. 73 коп. Боржник рішення суду не виконує. Тому наявність у особи невиконаних зобов'язань, покладених на неї судовими рішеннями є підставою для обмеження її у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Телявського А.М. про тимчасове обмеження права виїзду ОСОБА_1 за межі України - задоволено. Встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, (ІПН НОМЕР_1) у праві виїзду за межі України до виконання ним добровільно або в примусовому порядку рішення Дніпровського районного суду м. Києва по справі: № 2-235/2010 про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» боргу в сумі 1610724 грн. 73 коп.

Унікальний номер справи: 2-235/2010
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/16318/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, неправильне застосування норм процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні подання державного виконавця.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що на примусове виконання рішення суду він щомісячно сплачує 20% заробітної плати.

Вказує, що державним виконавцем було накладено арешт та оголошено в розшук причіп для перевезення човнів, що належить апелянту, який вилучено співробітниками ДАІ, однак подальші дії з його реалізації ВДВС не проведено.

Зазначає, що вказане свідчить про добровільне виконання ним обов'язків та зобов'язань, покладених рішенням, тому застосування до боржника юридичних санкцій у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України є передчасним.

Колегія суддів, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у головного державного виконавця Дніпровського РУЮ у м. Києві Телявського А.М. перебуває виконавче провадження ВП № 25148722 з примусового виконання виконавчого листа: № 2-235/2010 виданий 14.02.2011 року Дніпровським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» боргу в сумі 1610724 грн. 73 коп.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Відповідно до п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується з огляду на таке.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Вирішення судами питання тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України можливе тільки у випадку, визначеному ст. 377 ЦПК України, та за поданням державного виконавця на підставі п. 18 ст. 11 Закону України № 606-ХІV у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні (п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України № 3857-ХІІ).

Судом першої інстанції встановлено, що згідно даних подання державного виконавця, боржник ОСОБА_1 в добровільному порядку не виконує рішення суду щодо стягнення з нього на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованості у розмірі 1 610 724,73 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції не з'ясував фактичні обставини проведення виконавчих дій у даному виконавчому провадженні, а саме: чи вжито державним виконавцем всіх заходів, спрямованих на виконання зазначеного рішення, тобто: розшук майна боржника, арешт майна та коштів боржника, оголошення заборони на відчуження нерухомого та рухомого майна, виїзд державного виконавця за місцем проживання боржника з метою опису майна, та чи вплинули такі заходи на виконання боржником рішення суду.

Пунктом 18 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право державного виконавця, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання пpo тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України "ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)", вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-ХІІ та у п. 18 ч. З ст. 11 Закону № 606-XIV, позначає зоб'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала є необґрунтованою, оскільки особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Відповідно до положення ч. 3 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, який вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків. На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання в'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно ним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Розглядаючи доводи апеляційної скарги, що боржник не ухиляється від виконання зобов'язань, колегія суддів з ними погоджується з огляду на таке.

Поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" слід розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини переборної сили, події тощо).

З огляду на фактичні обставини справи та зміст подання державного виконавця про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України і доданих до нього матеріалів, зокрема, відсутність у поданні вказівки на дії ОСОБА_1, які свідчать ухилення від виконання рішення суду, а також реальний майновий стан боржника, відображений у відповідях реєстраційних органів, щомісячне погашення заборгованості шляхом відрахування 20% заробітної плати, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав вважати, що боржник свідомо та умисно ухиляється від виконання покладених на нього судовим рішення зобов'язань, і тому підстав для задоволення подання не вбачається.

Крім того, в матеріалах справи відсутні належні докази, які свідчать, що державним виконавцем вжито всі можливі заходи щодо розшуку боржника чи його майна, а також реалізації ВДВС вилученого причепу для перевезення човнів, що належить апелянту.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є доведені та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаний або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як закріплено в ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

За таких підстав, ухвалу суду першої інстанції слід скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.

Відповідно до ч. 2 ст. 312 ЦПК України розглянувши апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і постановляє ухвалу з цього питання, якщо воно було вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Керуючись, ст. ст. 303, 304, 307, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2015 року - скасувати.

Постановити нову ухвалу наступного змісту: «В задоволенні подання головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Телявського А.М. про тимчасове обмеження права виїзду ОСОБА_1 за межі України - відмовити».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: