Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/596/15 Головуючий у 1 інстанції: Мінасов В.В.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Каракуші К.В.

Гончар М.С.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення порядку користування житловим приміщенням, який в ході судового розгляду уточнив.

У позові зазначав, що він та відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Квартира трикімнатна, кімнати площею 10,81, 17,57 кв.м. та 17,77 кв.м. Частки кожного з співвласників складають по 1/3.

Посилаючись на те, що з 2012 року він навчається у м.Києві і бажає в судовому порядку встановити порядок користування спірною квартирою, позивач просив суд виділити йому в користування кімнату площею 10,81 кв.м., яка є ізольованою, у спільному користуванні залишити кухню, коридор, ванну кімнату.

Заперечуючи проти вказаного позову у листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, у якому зазначала, що порядок користування квартирою склався ще 30 років тому. За цим порядком вона займала кімнату площею 10,81 кв.м., оскільки вона окрема. Суміжні кімнати займали її син ОСОБА_5 з дружиною та сином ОСОБА_3 Після розлучення її син з онуком проживали в цих кімнатах. Потім ОСОБА_3 виїхав на навчання до Києва.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд виділити їй в користування кімнату площею 10,81 кв.м., відповідачам дві інші кімнати, в спільному користуванні залишити кухню, коридор, ванну кімнату.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2014 року у задоволенні первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов задоволено.

Встановлено наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1: виділено ОСОБА_4 у користування кімнату площею 10,81 кв.м., ОСОБА_5, ОСОБА_3 виділено кімнати площею 17,57 кв.м. та 17,77 кв.м. Кухню, ванну кімнату, коридор залишено в загальному користуванні.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_3 судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення сторін апеляційного провадження, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1. Частки кожного з співвласників складають по 1/3 частини. Спірна квартира трикімнатна, загальною площею 68,9 кв.м., житлової - 46,15 кв.м. та складається з кімнати площею 10,81 кв.м., яка є ізольованою та суміжних кімнат - 17,57 кв.м. та 17,77 кв.м., кухні, ванної кімнати, коридору. Позивач ОСОБА_3 з 2012 року навчається та мешкає у м. Києві.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_4, суд першої інстанції, виходив із того, що між співвласниками фактично склався порядок користування спірною квартирою, за яким ОСОБА_4, яка доводиться бабусею позивачу, займає ізольовану кімнату площею 10,81 кв.м. Вказаний ОСОБА_4 порядок користування спірною квартирою підтверджений іншим відповідачем співвласником ОСОБА_5, який є батьком ОСОБА_3 Недоведеними суд вважав твердження позивача ОСОБА_3 про існування іншого порядку користування, за яким саме він займав ізольовану кімнату.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ст. 356 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (ч. 2 ст. 358 ЦК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові та задоволення зустрічного позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для встановлення порядку користування сторонами належною їм на праві спільної часткової власності квартирою, виходячи із існуючого порядку користування між співвласниками та з врахуванням розміру часток останніх в спільній частковій власності.

Доводи апеляційної скарги про наявність у створенні співвласниками обмежень ОСОБА_3 у користуванні спірної квартири є необґрунтованими.

За проханням апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має допитати свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, які підтвердять підставність позову ОСОБА_3

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За вимогами ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин.

Оскільки клопотань про допит вказаних свідків суду першої інстанції за правилами ст.131 ЦПК України позивачем ОСОБА_3 не подавалось, процесуальних підстав в розумінні вимог ст.131, 303 ЦПК України для допиту свідків в суді апеляційної інстанції не має.

Посилання апелянта на те, що спірну ізольовану кімнату він займав у дитинстві і лише з грудня 2012 року переїхав до Києва не спростовує правильності вирішення справи, оскільки як вбачається з доводів апелянта ОСОБА_3 він визнає, що наприкінці 2012 року фактично встановився порядок користування спірною квартирою, який затверджений оскаржуваним рішенням суду і з яким він не погоджується з підстав того, що він позбавлений можливості здавати вказану ізольовану кімнату в оренду або продати. Таким чином, із пояснень апелянта вбачається, що він визнає, що його бабуся ОСОБА_4 займає ізольовану кімнату, тобто користується нею, проте порушує його право розпорядження цією кімнатою, що передбачає його право в разі надання саме цієї кімнати у його користування здавати вказану кімнату в оренду або продати.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що апелянт помилково ототожнює підстави позовних вимог щодо поділу спільної часткової власності квартири та встановлення порядку користування такою власністю, оскільки право співвласника здавати свою частку в оренду або продати її охоплюється поняттям розпорядження власністю, а не користування, як помилково вважає апелянт.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 25 листопада 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: