Справа № 307/519/15-ц
Провадження № 2/307/594/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого Чопик В.В при секретарі Олексій Я.В., з участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, Тячівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та надвірними спорудами,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, Тячівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та надвірними спорудами, посилаючись на те, що вона вступила в шлюб із відповідачем ОСОБА_3 від якого народила сина ОСОБА_4, який проживає разом з нею. По скільки відповідач ніде не працював, пиячив не давав грошові кошти, за її позовною заявою, 2 березня 2011 року, шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач покинув її з дитиною та перейшов проживати в с. Вільхівці до своєї сестри де перебуває і зараз, жодних відносин з нею та сином не підтримує не надавав та не надає жодної матеріальної допомоги. Під час перебування в шлюбі вони з відповідачем проживали в помешканні її батька ОСОБА_5, в с. АДРЕСА_1,. який при своєму житті. 19 березня 1998 року згідно заповіту передав все своє майно їй. ІНФОРМАЦІЯ_3 її батько помер після чого вона звернувшись належним чином у відповідності до вимог закону до державного нотаріуса Тячівської державної нотаріальної контори та 20 листопада 2012 року отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом та отримала витяг про державну реєстрацію її майнових прав. Таким чином, будинок №14 та надвірні споруди, що розташований на АДРЕСА_1 є її власністю, а тому стверджую, що починаючи з 2 березня 2012 року по теперішній час відповідач ОСОБА_3 не проживає в ньому не цікавилась ним, не брав та не бере участь в оплаті комунальних послуг, його ремонті та жодним чином не піклувався про його стан то б то не виконував обов'язки передбачені ст. 64 ЖК України на протязі 4-х років. Відповідач ОСОБА_3 проживає в АДРЕСА_2 у своєї сестри та у добровільному порядку знятись з реєстрації категорично відмовляється. З цього приводу вона в усній формі, звернулась до начальника СПРФО Тячівського РВ анулювати прописку відповідача в її будинку, однак він відмовив їй у знятті з реєстраційного обліку ОСОБА_3 пояснюючи тим, що для цього необхідна його особиста заява, або заява іншої особи на підставі її нотаріально посвідченого доручення або за рішенням суду, а тому він немає відповідних правових повноважень для зняття з реєстраційного обліку та анулювання прописки відповідача ОСОБА_3 Згідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира: (ст.ст. 379,382 ЦК України). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку, (ст. ст. 72 163 ЖК України). При тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жилі приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжені наймодавцем, а в разі спору - судом. А відтак відповідач, який протягом останніх 4-х років не проживав у її будинку, не є його власником чи співвласником, втратив право на користування жилим приміщенням. Крім того, права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Так у відповідності до вимог ст..150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок для особистого проживання, мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд; продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,укладати інші незаборонені законом угоди. З огляду на наведені вище обставини вважає, що своїми протиправними діями а саме фактом прописки в її будинку, відповідач ОСОБА_3 порушує її майнові і житлові права, право власності, оскільки згаданий вище стан речей заважає вільно володіти, розпоряджатися і користуватися належним їй житловим будинком або відчужити його. В даному випадку СПРФО немає відповідних повноважень для зняття ОСОБА_3 з реєстраційного обліку. Тому просить суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим будинком та надвірними спорудами, що розташовані за адресою АДРЕСА_1.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просять їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову заперечив та пояснила, що має право бути прописаним в будинку позивачки, однак не проживає в ньому більше двох років з тих підстав, що позивачка його виганяє., а тому просить суд в задволенні позову відмовити.

Представник відповідача Тячівського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки суду не повідомив, а тому суд на підставі ст. 169 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 є приватною власністю позивача ОСОБА_1., що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20.11.2012 року реєстровий номер № 1-3196 та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності серії СЕІ № 866751 від 06.12.2012 року.

Рішенням Тячівського районного суду від 02.03.2011 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано.

Довідкою Нересницької сілької ради №47 від 04.02.2015 року стверджено, що ОСОБА_3 в АДРЕСА_1 не проживає з 2011 року.

В судовому засіданні самим відповідачем визнано факт не проживання в будинку позивачки більше року.

Твердження відповідача про те, що його позивачка вигнала з будинку і не впускає в нього жодними доказами не підтверджено.

Так суду не надано доказів, що позивач звертався до суду з позовом про його вселення, або інших належних та допустимих доказів на підтвердження свої тверджень.

Згідно ст. 150 Житлового кодексу громадяни , які мають у приватній власності будинок ( частину будинку) , квартиру, користуються ним ( нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати , дарувати, заповідати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.. ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння , користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які несу перечать закону.

У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним.

А у відповідності до вимог ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть

Отже, виходячи з вище наведеного суд приходить до висновку, що оскільки будинок АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 відповідач немає жодних правових підстав на проживання у ньому і вказаний будинок не може вважатися його місцем проживання, а тому суд вважає, що позов слід задовольнити.

Керуючись ст.ст. 3, 60, 169, 209, 213-215, 234 ЦПК України, ст. 150 Житлового кодексу громадяни, ст.. ч.1 ст. 316 ст. 317 ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право користування житловим будинком та надвірними спорудами, що розташовані за адресою АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: В.В.Чопик.