Справа № 346/40/15-ц
Провадження № 22-ц/779/637/2015
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.

секретаря Капущак С.В.

з участю: представників відповідача - ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Комунального закладу «Івано-Франківський центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» третя особа Коломийська центральна районна лікарня про зобов'язання прийняти на роботу, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, - за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 27 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В січні 2015 року ОСОБА_4 звернулась в суд з зазначеним позовом, зазначивши, що в жовтні 2011 року прийнята на роботу на посаду молодшої медичної сестри виїзної бригади Коломийської станції швидкої медичної допомоги. У грудні 2013 року, вона написала заяву про звільнення для подальшого працевлаштування у порядку переведення у комунальний заклад «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф». Вказує, що всі медичні працівники в тому числі і вона були ознайомлені з гарантійним листом про зобов'язання подальшого працевлаштування у вказаному закладі. Проте, протягом 2014 року позивача жодного разу не було включено до місячних графіків роботи, керівництвом не викликалась, інформації щодо звільнення не надавалось, розрахунок не проводився, а трудову книжку вона отримала тільки у квітні 2014 року. Позивач вважає, що звільнення відбулось незаконно, а відповідачем не виконано зобов'язання по її працевлаштовуванню. Через втрату роботи позивач перенесла душевні хвилювання, втратила спокій, а для відновлення конституційних прав доклала значних зусиль, в зв'язку з чим їй завдана моральна шкода. Просила зобов'язати Комунальний заклад «Івано-Франківський обласний центр медичної допомоги та медицини катастроф» прийняти її на посаду молодшої медичної сестри у ввірені йому заклади охорони здоров'я в Коломийському районі, виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2013 року по день набрання рішенням суду законної сили та стягнути 10000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 27.01.2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвели до неправильного вирішення спору ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу.

Вказує, що оскільки в трудовій книжці не зроблений належний запис, копію наказу про звільнення позивач так і не отримала, вважає, що порушення її прав з боку відповідача є триваючим, а тому строк на подання позовної заяви до суду не пропущений. Проте, якщо суд вважає інакше просила поновити цей строк в зв'язку з об'єктивними обставинами. Зокрема, після отримання трудової книжки в квітні 2014 року позивач зверталась до керівництва Коломийської станції швидкої медичної допомоги та комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з метою добровільного вирішення питання працевлаштування, а тому пропустила строк звернення до суду.

Суд належним чином не мотивував у своєму рішенні обставини справи, пославшись тільки на пропуск строку позовної давності, а тому з мотивувальної частини рішення не зрозуміло його позицію щодо підставності позовних вимог.

Також зазначає, що незважаючи на те, що прийняття її на роботу оформлене з порушенням чинного законодавства,(прийнята на роботу - поза штат на підміну, що не передбачене КЗпП України), трудовий договір вважається укладеним, оскільки фактично позивач була допущена до виконання посадових обов'язків та отримувала заробітну плату. У наказі про прийняття не визначений строк, на який укладено договір з позивачем, такий вважається безстроковим, що укладений на невизначений строк.

Вважає, що її не мали права звільняти із займаної осади у зв'язку із переведенням, оскільки таке суперечить ст.32 КЗпП України. Відповідно до ч.ч.3,4 ст.36 Кодексу зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також його реорганізації дія трудового договору працівника продовжується.

Вказує, що згідно гарантійного листа роботодавець зобов'язався працевлаштувати її до створеного комунального закладу. Також, всупереч вимог ст.44 КЗпП України позивачу не було виплачено вихідної допомоги та не проведено повного розрахунку.

За наведених доводів просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Апелянт в судове засідання не прибула, хоча належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, про поважність причин неявки не повідомила, тому апеляційну скаргу слід розглянути у її відсутності, а рішення ухвалити по наявних у справі та наданих сторонами доказах.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників відповідача, оцінивши зібрані докази, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оспорюване рішення суду відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, головним лікарем Комунального закладу «Івано-Франківський обласний центр екстреної медичної допомоги та медичних катастроф» ОСОБА_5 головному лікарю Коломийської СШНМД ОСОБА_6 надано гарантійний лист про працевлаштування в порядку переведення штатних працівників станції(а.с.15).

В списку наданому працівників станції ШНМД під номером 81значиться і молодша медична сестра ОСОБА_4

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 пропустила встановлений ст.233 КЗпП строк звернення до суду за захистом свого права.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Відповідно до ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 цього Кодексу суд може поновити ці строки.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів", встановленні статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, застосовується тримісячний строк на звернення до суду за вирішенням спору (ст. 233 КЗпП України).

Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України без обмеження будь-яким строком до суду може звернутися працівник лише з позовом про стягнення належної йому заробітної плати.

В даному випадку предметом позову є трудовий спір про зобов'язання відповідача працевлаштувати позивача в зв'язку з незаконним звільненням, стягнення коштів за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 звернулась з позовом до суду в січні 2015 року, тобто через рік після винесення головним лікарем Коломийської СШНМД наказу №69-к від 31.12.2013 року про звільнення її з займаної посади за згодою сторін. З даним наказом у виконання вимог трудового законодавства позивач була ознайомлена, що вбачається з відмітки на наказі(а.с.52). Сама ОСОБА_4 в позовній заяві вказує, що про порушення свого права довідалась в квітні 2014 року. Про те, що позивачу точно було відомо про звільнення ще в квітні 2014 року підтверджує доданий нею лист Територіальної державної інспекції праці в Івано-Франківській області від 18.04.2014 року з відповіддю на звернення (а.с.9).

Таким чином, суд дійшов законного та обґрунтованого висновку про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України.

Строк встановлений ст. 233 КЗпП України може бути поновлено лише у разі його пропуску з поважних причин, однак позивачем не надано доказів пропуску зазначеного строку з поважних причин і колегія суддів вважає, що вона мала можливість своєчасно звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Посилання апелянта на те, що вона тривалий час очікувала працевлаштування, а порушення є триваючим, суд сприймає критично, оскільки такі не узгоджуються з нормами трудового законодавства та не є поважними причинами пропуску строку для звернення до суду.

Відповідно до ч.1 ст.265 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18.12.2009 роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Зважаючи на зазначені норми та встановлені обставини суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду викладених в оскаржуваному рішенні, тому не можуть бути підставою для скасування справедливого і по суті правильного рішення суду лише з одних формальних міркувань.

Колегія суддів вважає оскаржуване рішення таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення, за доводами апеляційної скарги не встановлено.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303,307,308,313-315,317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 27 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк