Категорія 20Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" березня 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Нікушина В.П.

суддів: Денишенко Т.О., Стеблюк Л.П.

при секретарі Кирилюк Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участі в якості третіх осіб: приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, першої Вінницької державної нотаріальної контори, реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції, ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу квартири, реєстраційного посвідчення, переведення прав покупця, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та зобов'язання зареєструвати право власності на квартиру за апеляційними скаргами: представника в інтересах ОСОБА_2, представника в інтересах ОСОБА_3 та апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ПАТ Альфа-Банк») на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2014 року, ухвалене у даній справі,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участі в якості третіх осіб приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, першої Вінницької державної нотаріальної контори, реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції, ПАТ «Альфа-Банк».

Мотивуючи позовні вимоги, він посилався на те, що в наслідок приватизації він набув право власності на 1/3 частку квартири по АДРЕСА_1, його батько ОСОБА_6 та брат ОСОБА_7 набули також право власності по 1/3 частки цієї ж квартири.

В 1998 році батько помер і право на його частку набув брат ОСОБА_7

З вересня 1999 року по грудень 2010 року він перебував за кордоном. Після повернення в Україну йому стало відомо, що квартира продана. Влітку 2013 року звернувшись за допомогою до правників він взнав, що 2/3 частки квартири були предметом неодноразової купівлі-продажу. Передостаннім власником цієї частини квартири стала ОСОБА_4, яка діючи від свого імені та від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності від 07.05.2008 року, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_5 продала цілу квартиру 09.06. 2008 року ОСОБА_3, посвідчивши договір купівлі-продажу в Першій Вінницькій державній нотаріальній конторі.

ОСОБА_2 стверджував, що ніякої довіреності на продаж квартири він нікому не давав, в тому числі і ОСОБА_4 та взагалі перебуваючи за кордоном він нікого не уповноважував на продаж своєї частки спірної квартири.

Крім цього, він не давав згоди і на відчуження 2/3 часток цієї ж квартири, адже він мав переважне право на придбання.

Рішенням суду першої інстанції позов задоволено частково, а саме визнано недійсною довіреність від 07.05.2008 року, видану від імені ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_4, для продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, визнано недійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини цієї квартири, укладений 09.06.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 А також, визнано право власності на 1/3 частку квартири за ОСОБА_2

В решті позовних вимог відмовлено.

З таким рішенням не погодився ОСОБА_2, в інтересах якого представником подана апеляційна скарга, в якій ставиться питання про скасування рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог з урахуванням доповнень, що подавались в суді першої інстанції та були відхиленні.

На підтвердження вимог апеляційної скарги наведені ті ж обставини що і на обґрунтування позовних вимог, а також обставини про порушення судом першої інстанції норм процесуального законодавства, які регулюють питання пов'язані зі збільшенням позовних вимог.

В апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_3 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і про ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підтвердження вимог апеляційної скарги наведені обставини про те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 11 ЦПК України вийшов за межі позовних вимог так як в позові не ставилось питання про визнання права власності на 1/3 частину спірної квартири. Окрім цього, суд залишив поза увагою ту обставину, що позивач ставив питання про визнання договору відчуження майна, посилаючись на ст.ст. 378, 388 ЦК України, в той час коли ці норми регулюють відносини, пов'язані з витребуванням майна.

Визнаючи правочин недійсним, суд посилався на обставини, які свідчать про його нікчемність. За таких обставин, на переконання представника ОСОБА_3, в задоволенні цієї вимоги мало б бути відмовлено, оскільки недійсність нікчемного правочину визначена законом.

Законність оскаржуваного рішення поставлена під сумнів і через те, що суд не застосував строків позовної давності, на чому наполягав відповідач, посилаючись на те, що оспорюваний правочин було вчинено 09.06.2008 року в той час коли позов про його оспорювання подано до суду через п'ять років.

В апеляційні скарзі ПАТ «Альфа-Банк» ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення в частині задоволених позовних вимог і постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

На підтвердження вимог апеляційної скарги наведені доводи про те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, а встановленим по справі обставинам дана невірна оцінка. Окрім того, суд не застосував до спірних правовідносин закону який підлягав застосуванню, що призвело до винесення помилкового та неправомірного рішення.

Окрім цього, доводи апеляційної скарги ПАТ «Альфа-Банк» ґрунтуються на обставинах про те, що рішення є суперечливим, оскільки мотивувальна частина суперечить резолютивній частині.

Судом першої інстанції не наведено підстав для визнання довіреності недійсною, а також не перевірені доводи позивача про те, що він на момент підписання довіреності від 07.05.2008 року перебував за межами України.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, ОСОБА_2 та його представника, ОСОБА_3, його представників, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів, наведених в апеляційних скаргах прийшла до висновку про те, що вони не тягнуть за собою скасування оскаржуваного рішення.

Таких висновків колегія дійшла з огляду на наступні обставини.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання недійсними довіреності від 07.05.2008 року та договору купівлі-продажу від 09.06.2008 року в частині продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, здійсненого ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2, виходив із того, що позивач не надавав довіреності ОСОБА_4 на здійснення будь-яких дій щодо відчуження належної йому частки вказаної квартири.

Дані обставини знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи.

Доводи ОСОБА_2 про те, що він нікого не уповноважував в тому числі і ОСОБА_4 на здійснення відчуження належної йому частини квартири є доведеними і узгоджуються з доказами по справі.

Відповідно до висновку почеркознавчої експертизи № 471/472/14-21 від 27.03.2014 року у графі «Підпис» довіреності від 07.05.2008 року, на підставі якої діяла ОСОБА_4 від імені довірителя, виконана не самим довірителем, в даному випадку не ОСОБА_2 (а. с. 29-32 том 2).

Отже, договір купівлі-продажу належної позивачу частини квартири був здійснений всупереч його волі. За правилами ч. 1 ст. 215 ЦК України недотримання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції визнав недійсним, який був неукладеним, ґрунтуються на суб'єктивному тлумаченні норм матеріального права з використанням окремих фрагментарних положень постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», в бажаному аспекті.

Окрім цього, ставлячи під сумнів рішення суду в цій частині, ОСОБА_3 посилався на те, що суд першої інстанції мав би відмовити в позові і через пропуск позивачем строків позовної давності, про застосування яких ставилось питання. Ставлячи під сумнів законність рішення з цієї підстави, ОСОБА_3 фактично визнав обґрунтованість вимог ОСОБА_2, адже за змістом ч. 1 ст. 15 ЦК України захисту підлягає порушене, невизнане або ж оспорюване право.

Відмовляючи в застосуванні строків позовної давності щодо вимог в частині визнання недійсними довіреності від 07.05.2008 року та договору купівлі-продажу від 09.06.2008 року в частині продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, здійсненого ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2, виходив із того, що позивач прибув на територію України згідно Посвідчення особи на повернення в Україну 22.12.2010 року (а.с. 14 том 2), а з позовом він звернувся до суду в жовтні 2013 року, тобто в межах строків позовної давності, визначених ст. 257 ЦК України.

Разом з цим, суд визнавши обґрунтованими позовні вимоги щодо переведення прав покупця на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, відмовив в позові в зв'язку з пропуском строку позовної давності, тривалість якого відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 258 ЦК України для таких вимог визначена в один рік.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що про існування договору купівлі-продажу 2/3 частин спірної квартири стало йому відомо лише в 2013 році, суперечить його поясненням в суді першої інстанції, в яких він стверджував, що про продаж квартири йому стало відомо по приїзду із закордону, тобто на початку 2011 року коли він самотужки розв'язував свої проблеми.

За таких обставин, суд першої інстанції цілком обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині за пропуском строку.

Щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі продажу в частині 2/3 квартири АДРЕСА_1, вчиненого між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 09.06.2008 року то така вимога не підлягала задоволенню, оскільки вона суперечила вимозі позивача про переведення прав покупця на підставі цього ж договору.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 щодо зобов'язання реєстраційних органів Вінницького міського управління юстиції до вчинення певних дій, пов'язаних з переходом права власності на нерухоме майно, оскільки відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно, затвердженого постановою КМ України від 17 жовтня 2014 року № 868 для підтвердження прав на нерухоме майно подаються документи що підтверджують виникнення, перехід та припинення права на це майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовив у прийнятті збільшених позовних вимог в ході слухання справи з порушенням вимог цивільно-процесуального законодавства знайшли своє підтвердження, однак вони не тягнуть за собою скасування оскаржуваного рішення.

Подаючи збільшені позовні вимоги, ОСОБА_2 фактично заявив новий позов про визнання недійсним договору купівлі продажу 2/3 частин тієї ж спірної квартири, укладеного між ОСОБА_8, який діяв в інтересах ОСОБА_9 та ОСОБА_10, який діяв в інтересах ОСОБА_11 від 24.07.2003 року .

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України зміна предмету або підстав позову можлива була до початку розгляду позову по суті. Тому суд першої інстанції цілком обґрунтовано відмовив у прийнятті цих змін до позову. Відмовляючи в задоволенні цієї заяви, суд першої інстанції в порушення вимог ч. 4 ст. 209 ЦПК України постановив протокольну ухвалу, однак це не вплинуло на законність оскаржуваного рішення і не позбавило ОСОБА_2 права звернутись в суд з новим позовом.

Не впливають на законність ухваленого рішення і доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що суд першої інстанції в порушення вимог ст. 11 ЦПК України вийшов за межі зав'ялених позовних вимог, визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину спірної квартири. В даному випадку право власності за позивачем на нерухомість підлягає відновленню за наслідками визнання договору купівлі-продажу продажу недійсним і тому вказівка в рішенні про визнання за ним права власності носить лише дублюючий характер.

Щодо доводів апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» то вони є необґрунтованими і такими що не відповідають встановленим по справі обставинам.

Питання законності набуття ОСОБА_4 права власності на 2/3 частини спірної квартири взагалі не було предметом розгляду даної справи, тому доводи апеляційної скарги про те, що суд не досліджував цього питання є взагалі безпідставними.

Не відповідають дійсності і доводи про те, що судом не встановлено та не наведено підстав визнання довіреності недійсною, адже незаперечно доведено, що ОСОБА_2 не уповноважував ОСОБА_4 на вчинення від його імені правочинів, пов'язаних з відчуженням належної йому частки квартири.

Безпідставними є доводи ПАТ «Альфа-Банк» про те, що судом не перевірені обставини щодо можливого в'їзду ОСОБА_2 на територію України на момент видачі довіреності ОСОБА_4 07.05.2008 року.

ОСОБА_2, заперечуючи факт підписання ним цієї довіреності надав Посвідчення особи на повернення в Україну, згідно якого він прибув до України 22.12.2010 року. За висновками почеркознавчої експертизи ОСОБА_2 своїм підписом оспорювану довіреність не посвідчував.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог цієї норми, саме відповідачі в противагу доводам позивача мали б доводити зворотне.

Ч. 4 ст. 10 ЦПК України визначає, що суд лише сприяє повному і всебічному з'ясуванню обставин справи.

А тому, керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області,

УХВАЛИЛА :

Апеляційні скарги: представників в інтересах ОСОБА_2, ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14.11.2014 року, ухвалене по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, за участі в якості третіх осіб приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_5, першої Вінницької державної нотаріальної контори, реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції, ПАТ «Альфа-Банк» про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу квартири, реєстраційного посвідчення, переведення прав покупця, скасування державної реєстрації права власності на квартиру та зобов'язання зареєструвати право власності на квартиру, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий - суддя Підпис В. П. Нікушин

Судді: Підпис Т.О. Денишенко

Підпис Л. П. Стеблюк

Згідно з оригіналом

Суддя Апеляційного суду

Вінницької області ________ В. П. Нікушин