РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №668/13201/15-ц

Пров. №2/668/3536/15

03.12.2015

Суворовський районний суд м.Херсона

в складі: головуючого судді Ус О.В.,

при секретарі Волинець Л.Л.

з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні райсуду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Таврійський» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з КП «Таврійський» на його користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, який відповідач повинний був виплатити йому за судовим рішенням за час з дня набрання рішенням законної сили та до проведення остаточного розрахунку в розмірі 2072,00 грн., а також суми індексації, які не проведені відповідачем при виплаті йому з порушенням строку заробітної плати за період з грудня 2014 року до березня 2015 року, враховуючи дати виплат на загальну суму 6291,00 грн. Крім того, просив стягнути на його користь заподіяну внаслідок тривалої невиплати заробітної плати, та сум за судовим рішенням, моральну шкоду в розмірі 4000,00 грн., що виразилася у фізичному болю та моральних стражданнях з приводу наявності боргу, його стан здоровя погіршився.

В судовому засіданні позивач підтримав позов в повному обсязі, пояснив, що заборгованість по заробітній платі йому остаточно виплатили наприкінці травня 2015 року, внаслідок чого відповідач повинний сплатити йому середній заробіток до дня розрахунку. Крім того, відповідачем не нарахована індексація. Вказав, що його стан здоровя погіршився, він хворіє, внаслідок чого відповідач повинний виплатити йому заподіяну моральну шкоду. Зазначив, що при його звільнені йому не виплачені лише суми, присуджені до виплати за рішенням суду.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, подала письмові заперечення проти позову, просила застосувати строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав позивач повинний був дізнатися з дня ухвалення судового рішення 23.03.2015 р.

Свідок ОСОБА_3 суду пояснив, що він працює лікарем у поліклініці № 2 КЗ «Херсонська міська клінічна лікарня ім. О.С. Лучанського» та позивач ОСОБА_1 у травні 2015 року звернувся до нього на прийом, з тиском 180/95, у нього були відсутні кошти на лікування, він надає йому ліки, які в якості реклами залишають представники медичних компаній. Без лікування артеріальної гіпертензії можливо погіршення стану, інфаркт або інсульт. Хвороба повязана з віком хворого, раніше він до нього звертався неодноразово, але у звязку зі струсом мозку.

Судом встановлено наступне.

26 березня 2015 року Суворовським районним судом м.Херсона постановлене рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Таврійський» про незаконне звільнення, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди за час вимушеного прогулу, відповідно до якого, з КП «Таврійский» стягнуто на користь ОСОБА_1 - 9176 грн. 31 коп. середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08.12.2014 року по 26.03.2015 року (без відрахування податків та інших обовязкових платежів) та 1000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Рішення в частині стягнення середнього заробітку за один місяць у сумі 1874 грн. 86 коп. підлягало негайному виконанню (арк. справи 41-42).

Судове рішення в частині виплати середнього заробітку в розмірі 9176,31 грн. та моральна шкода, виконане в повному обсязі: 03.04.2015 р. виплачено 1874,80 грн. (сума, що підлягала негайному виконанню), інші суми частками 10.04.2015р., 24.04.2015р., 30.04.2015р., 06.05.2015р., 07.05.2015р., 12.05.2015р., 14.05.2015р., 27.05.2015р. Остаточний розрахунок за судовим рішенням здійснений 27.05.2015р. (арк. справи 33).

Згідно запису № 27 від 03.04.2015р. у трудовій книжці ОСОБА_1 запис № 26 недійсний, поновлено на попередній посаді згідно наказу № 13-к від 03.04.2015р. (арк. справи 22).

За час поновлення на посаді ОСОБА_1 з 03.04.2015 р. по 11.04.2015 р. знаходився у плановій відпустці (наказ № 11-к від 03.04.2015р.), оплата щорічної відпустки здійснена 10.04.2015 р,. що підтверджено розрахунковим листом за квітень 2015 року (арк. справи 40).

З 14.04.2015р. по 27.04.2015 р. ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати (наказ № 4-к від 03.04.2015р.), а 27.04.2015р. ОСОБА_1 на підставі наказу № 14к від 27.04.2015р. звільнений за згодою сторін ст. 36 п.1 КЗпП України (арк. справи 22,30).

Вказані обставини визнані сторонами та не оспорюються.

Тобто, на час звільнення 27.04.2015 р. КП «Таврійський» повністю розрахувалось з ОСОБА_1, заборгованості з заробітної плати не було, нарахована йому заробітна плата (за час планової відпустки) виплачена 10.04.2015р.

Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Таким чином, результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Заробітна плата (ст. 94 КЗпП України) - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

До структури заробітної плати за ст. 2 Закону України «Про оплату праці» віднесені:

- основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців;

- додаткова заробітна плата. Це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 Кодексу і статті 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України «Про оплату праці» (рішення Конституційного Суду України № 8/рп від 15.10.2013 р. у справі № 1-13/2013).

Згідно ст. 12 Закону «Про оплату праці» мінімальними державними гарантіями є норми і гарантії в оплаті праці, що передбачені цим Законом та КЗпП України: норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Суд вважає, що позивачем помилково віднесено до сум, щодо виплати яких він просить застосувати наслідки, визначені ст. 117 КЗпП України, середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральна шкода, які присуджені за рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 26.03.2015 р., оскільки останні стягнуті з відповідача судовим рішенням та не є заробітною платою або мінімальною державною гарантією в розумінні КЗпП України, Закону України «Про оплату праці», яка повинна бути виплачена при звільненні, до них наслідки, передбачені ст. 117 КЗпП України, не застосовуються.

Згідно із ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку на підставі ст. 117 КЗпП України у звязку з невиплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, стягнутої за рішенням суду, до дня остаточної виплати зазначених сум.

Щодо проведення індексації сум середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди за рішенням Суворовського районного суду м.Херсона від 26.03.2015р.

Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1999 р. № 1282-XII, передбачено, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 р. затверджено Порядок проведення індексації грошових доходів населення, яким визначено правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.

До обєктів, які підлягають індексації згідно абзаца третього п.3 (в редакції Постанови КМ № 36 від 29.01.2014, що діяла на момент звільнення та розрахунку за судовим рішенням) вищевказаної Постанови не відносяться виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Відшкодування моральної шкоди також не віднесена до обєктів індексації.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди.

Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1цього Кодексу роз'яснив, що право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України.

Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п'ята).

Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 2371 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено.

Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором.

У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16).

Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права.

Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди.

Виходячи з наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Позивач просить відшкодувати моральну шкоду, яка заподіяна йому несвоєчасним з ним розрахунком при звільненні.

Оскільки судом встановлено, що при звільненні з ОСОБА_1 КП «Таврійський» розрахувався повністю, тобто відсутній факт порушення строків виплати сум, які відповідач повинний був сплати позивачеві при звільненні, відповідно моральна шкода позивачу відповідачем з цього приводу не заподіяна.

Застосування до спірних правовідносин наслідків пропущення строку позовної давності у вигляді відмови у задоволенні позову, на якому наполягає відповідач, є обґрунтованим, оскільки позивачем пропущений трьохмісячний строк звернення до суду (при цьому не можуть бути прийняті до уваги доводи позивача про те, що до даних правовідносин строк позовної давності не застосовується через те, що сума за рішенням судом не є виплатою, яку відповідач зобовязаний був сплатити на підставі та у строки передбачені ст. 116 КЗпП України).

В той же час, суд прийшов до висновку, що права позивача, про відновлення яких шляхом виплати грошових сум він просить, не порушені, позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, внаслідок чого задоволенню не підлягають.

На підставі ст. ст. 94, 116, 117, 221, 231, 233, 237-1 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», ст. 2. Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою КМУ № 1078 від 17.07.2003 р., керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Таврійський» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексації та відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набуває законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_4