Провадження № 2/760/5643/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А ЇН И

03 грудня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - Шереметьєвої Л.А.

за участю секретаря - Носачова А.К.

представника позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням, суд

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача звернувся до суду з позовом від імені позивача і просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Посилається в позові на те, що спірна квартира була надана батькові позивача на сім»ю з трьох осіб: він, дружина та син, на підставі ордеру на жиле приміщення від 24 березня 1971 року.

25 грудня 1987 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою, а в подальшому вона була зареєстрована в спірній квартирі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2010 року шлюб між сторонами був розірваний.

В 2011 році позивач звертався до Солом»янського районного суду м. Києва з аналогічним позовом, однак рішенням суду від 04 жовтня 2011 року йому в позові було відмовлено.

Дане рішення було залишено без змін Апеляційним судом м. Києва та Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальнних справ.

Після набрання рішенням суду законної сили відповідачка в квартирі не проживає і спроб вселитися в квартиру не робила.

Крім того, відповідачка не приймає участі в утриманні квартири, рахунки за проживання в квартирі не оплачує. Така формальна реєстрація відповідачки в квартирі фінансово обтяжує позивача у сплаті житлово-комунальних послуг.

Виходячи з цього, просить задовольнити позов.

Представник позивача вимоги останнього в судовому засіданні підтримав.

Відповідачка у судовому засіданні проти позову заперечувала.

Посилалася на те, що після рішення суду в 2011 році вона вселилася в спірну квартиру, там до цього часу залишаються її речі.

В зв»язку з тим, що вона не могла потрапити в будинок та квартиру, так як не має ключів від квартири та домофона, встановленого на вхідних дверях будинку, вона зверталася з цього приводу до органів міліції та КП»Залізничне».

Крім того зазначила, що спірна квартира є двохкімнатною і в ній проживає сам позивач, його позашлюбний син та мати. Позивач є інвалідом першої групи і за станом здоров»я має проживати в окремій від членів сім»ї кімнаті.

Перебуваючи в квартирі, вона ночувала в одній кімнаті з позивачем у кріслі, так як іншого спального місця у неї в квартирі немає.

Зазначила також, що мати позивача чинить їй перешкоди в проживанні в квартирі з метою змусити її залишити квартиру.

Виходячи з цього, просить у позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї жиле приміщення за ними зберігається протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Виходячи із вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням лише у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом.

У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз'яснено, що у справах про визнання наймача або членів його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням ( ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

В разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк.

Встановлено, що спірна квартира є 2-х кімнатною квартирою, житловою площею 31,7 кв. м. АДРЕСА_1 і складається з двох ізольованих кімнат розміром 13,6 кв.м. та 18,1 кв.м., яка на підставі ордера від 24 березня 1971 року була надана батькові позивача на сім»ю з 3-х осіб.

25 грудня 1987 року між сторонами був зареєстрований шлюб, після чого позивачка була зареєстрована в спірній квартирі.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 листопада 2010 року шлюб сторін був розірваний.

На даний час в квартирі зареєстровані сторони в справі та позашлюбний син позивача ОСОБА_10, 2000 року народження.

Крім того, встановлено та підтверджується сторонами, в квартирі без реєстрації проживає мати позивача ОСОБА_5

Згідно довідки МСЕК серії 10ААА № 813917 від 12 серпня 2013 року позивач є інвалідом 1 групи безстроково та потребує постійного стороннього догляду.

Сторони в судовому засіданні підтвердили, що такий догляд здійснює мати позивача ОСОБА_5, яка проживає в квартирі.

/ а.с.4 - 6; 31 /

З довідки КП »Залізничне» Солом»янської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.04.2015 року та доданого до нього Акту жильців вбачається, що відповідачка з 1997 року не проживає в спірній квартирі.

Обставини, приведені в Акті щодо непроживання відповідачки в квартирі, підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5

/ а.с. 7 - 8 /

Встановлено також, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва 04 жовтня 2011 року було відмовлено у задоволенні позову позивача про визнання відповідачки такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням у спірній квартирі.

Даним рішення було встановлено, що відповідачка не проживала в квартирі протягом тривалого часу, а саме з 2000 року через хворобу батька, а також зміни позивачем замків від вхідних дверей у квартирі та проживання іншої жінки в квартирі.

/ а. с.55 - 58 /

Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що після розгляду спору судом у 2011 році вона вселилася в спірну квартиру, завезла туди свої речі та періодично проживала в даній квартирі.

В той же час пояснила, що її проживанню в квартирі перешкоджала мати позивача ОСОБА_5, яка проживає в квартирі без реєстрації та здійснює догляд за позивачем.

Зазначила, що позивач за станом здоров»я потребує окремої кімнати, займає колишню їхню спальню, де вона ночувала в кріслі, оскільки іншого спального місця для неї в квартирі немає.

Умов для її проживання в квартирі немає, так як вона не може відпочивати в таких умовах, і це негативно впливає і на її стан здоров»я, так як має серйозне захворювання очей, що викликає труднощі у побуті.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_11 в судовому засіданні підтвердили, що неодноразово протягом 2012-2015 років надавали відповідачці допомогу, супроводжуючи її додому за місцем проживання до будинку АДРЕСА_1.

Це було викликано тим, що відповідачка має поганий зір і їй важко пересуватися в громадських місцях без сторонньої допомоги.

Були очевидцями, як відповідачка не могла попасти додому, так як на її виклики по домофону їй з квартири не відчиняли двері.

Ці обставини підтверджуються зверненнями відповідачки до органів міліції та КП »Залізничний», а також довідкою поліклініки №1 лікарні для вчених щодо наявних у відповідачки проблем із зором.

/ а.с.48 - 50; 102 /

Крім того, з листа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Солом'янського району м. Києва вбачається, що відповідачці 13 червня 2012 року та 12 грудня 2012 року надавалася медична допомога за адресою: АДРЕСА_1.

/а .с.97 - 102 /

Судом встановлено та не спростовується сторонами, що в спірній квартирі, окрім позивача, проживає також його позашлюбний син, 2000 року народження, та мати.

Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що з матір»ю позивача вона знаходиться в неприязних стосунках, так як саме вона є ініціатором позбавлення її права на проживання в спірній квартирі.

Даних обставин у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 не спростовувала.

Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло.

Тобто, держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Крім того, відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній особі гарантується, окрім інших прав, право на повагу до її житла.

Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини це покладає на країну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав».

Такий захист поширюється як на власника квартири, так і на наймача (Рішення в справах Баклі проти Сполученого королівства від 25.08.1996 року, Ларкос проти Кіпру від 181.02.1999 року та Гіллоу проти Сполученого королівства від 24.11.1986 року/.

Як встановлено рішенням Солом»янськеого районного суду м. Києва від 04 жовтня 2011 року, непроживання відповідачки в спірній квартирі було викликано, в тому числі, і тим, що позивачем у квартирі були замінені замки, в зв»язку з чим позивачка не могла потрапити до неї.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тобто, дана обставина встановлена судовим рішенням і повторному доказуванню не підлягає.

Відповідачка в с удовому засіданні пояснила, що після заміни замків у квартирі ключі від нового замка їй надані не були і в квартиру вона потрапляла лише з дозволу матері позивача, або його сина, які могли їй відчинити двері.

Самостійного та вільного доступу як до вхідний дверей у будинку, обладнаних домофоном, так і до самої квартири, вона не мала.

Після рішення суду від 04 жовтня 2011 року ключі ні від вхідних дверей у будинок, ні від вхідних дверей у квартиру їй позивачем надані не були.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Обставин, встановлених рішенням суду від 04 жовтня 2011 року в цій частині, представник позивача не спростовував і заперечень проти тверджень відповідачки в судовому засіданні не надав.

Крім того, не спростував і тверджень відповідачки щодо періодичного проживання в спірній квартирі, останній період якого відноситься до квітня 2015 року.

Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави вважати непроживання відповідачки в спірній квартирі без поважних причин, а тому підстави для задоволення вимог позивача відсутні.

Суд не приймає до уваги пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5вс удовому засіданні, виходячи з наступного.

Так, свідки ОСОБА_6та ОСОБА_7 підтвердили, що в спірній квартирі вони не бували, однак пояснили, що протягом 2012-2013 років з відповідачкою не зустрічалися.

Такі ж пояснення дала і свідок ОСОБА_8

Тобто, покази даних свідків не можуть підтвердити ні проживання, так і непроживання відповідачки в квартирі.

Що стосується показів свідка ОСОБА_5, вони не можуть бути прийняті до уваги, так як дана особа є зацікавленою у вирішенні спору і не може бути об»єктивною у відносинах з відповідачкою.

Що стосується володінням відповідачкою на праві власності іншою квартирою, отриманою у спадок після смерті батька, це правового значення для вирішення даного спору не має.

Крім того, спори з приводу участі відповідачки в оплаті житлово-комунальних послуг підлягають розгляду в окремому провадженні і не можуть впливати на вирішення даного спору.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці обставини встановлюються на підставі пояснень сторін, свідків, третіх осіб, письмових доказів та ін.

В п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз»яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ»я сторін та враховуючи обов»язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Будь-яких доказів, які б спростовували твердження відповідачки, а також надані нею письмові докази, та відповідали вимогам ст. 57 ЦПК України, представником позивача не надано і не спростовано.

В свою чергу твердження відповідачки підтверджені належними та допустимими доказами, в тому числі і письмовими.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Керуючись ст.ст.9, 64-65, 71, 72 Житлового кодексу України, ст. ст. 3- 4, 10-11, 57-61, 88, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користуватися жилим приміщенням відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції.

Суддя