Справа №333/5234/15-ц
Пр. №2/333/2320/15

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 грудня 2015 року м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого судді Наумової І.Й.,
при секретарі Мойсеєнко В.М.,
розглянувши в судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, -
Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі, повідомлені судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявилися і не повідомили суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків.
За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно зі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.
Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.
Відповідно до укладеного між Відкритим акціонерним товариством «ОСОБА_1 Аваль», правонаступником якого у звязку із зміною найменування є позивач, і ОСОБА_2 кредитного договору №014/17-47/195-07 від 29.08.2008 року остання отримала кредит у вигляді не відновлюваної кредитної лінії з лімітом 25 000,00 дол. США строком до 29.08.2015 року зі сплатою 14,35 % річних, а позивальник зобовязався належним чином використати та повернути Банку суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобовязання в порядку та строки, визначені договором.
Відповідно до п.3.3 кредитного договору №014/17-47/195-07 від 29.08.2008 року проценти нараховуються щомісяця на суму кредиту за весь строк користування кредитом, включаючи день надання та день повного погашення кредиту, виходячи з фактичної кількості днів в місяці та році (метод факт/факт). Проценти підлягають сплаті позичальником у складі ануїтетних платежів у порядку, визначеному ст.7 кредитного договору.
Згідно з п.7.1 кредитного договору №014/17-47/195-07 від 29.08.2008 року позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними платежами в розмірі згідно з графіком погашення кредиту та інших платежів.
На підставі п.7.2 кредитного договору №014/17-47/195-07 від 29.08.2008 року позичальник зобовязується здійснювати погашення кредиту та процентів ануїтетними платежами у валюті кредиту кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту в дату, визначену п.1.3.3 договору (29 числа кожного календарного місяця протягом строку кредиту).
Відповідно до п.9.1 кредитного договору №014/17-47/195-07 від 29.08.2008 року у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором кредитор має право вимагати дострокового виконання грошових зобовязань позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату предявлення вимоги, включаючи проценти за кредитом (в тому числі, прострочені проценти), пеню та штрафи відповідно до кредитного договору.
На підставі п.16.3 кредитного договору №014/17-47/195-07 від 29.08.2008 року за прострочення виконання будь-яких грошових зобовязань за кредитним договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1% від простроченої до оплати суми за кожен календарний день прострочення.
Відповідно п.2.1 іпотечного договору №б/н від 29.08.2008 року іпотека забезпечує повне виконання грошових зобовязань ОСОБА_2, що випливають та/або виникнуть у майбутньому з кредитного договору №014/17-47/195-07 від 29.08.2008 року, укладеного між іпотекодержателем та позичальником, а також з будь-яких змін до нього.
На підставі п.2.2 іпотечного договору №б/н від 29.08.2008 року іпотекодержатель також має право задовольнити за рахунок предмета іпотеки свої вимоги, зокрема, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за кредитом, сплати неустойки.
Відповідно до п.7.1 іпотечного договору №б/н від 12.08.2008 року іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а в разу їх невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, зокрема, у разі повного або часткового невиконання або неналежного виконання всіх або окремих зобовязань, що забезпечені іпотекою.
На підставі п.7.2 іпотечного договору №б/н від 29.08.2008 року у випадках, передбачених п.7.1 договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю (та позичальнику) письмову вимогу про усунення відповідного порушення протягом 30 днів з моменту отримання іпотекодавцем (та позичальником) цієї вимоги. Якщо протягом встановленого 30-тиденного строку вимога іпотекодержателя залишається невиконаною, іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до п.7.3.1 іпотечного договору №б/н від 29.08.2008 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, за рішенням суду у встановленому законодавством порядку.
Пунктом 7.3 іпотечного договору №б/н від 29.08.2008 року передбачено, що право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя, передбачених договором іпотеки, належить іпотекодержателю.
ОСОБА_2 вимоги кредитного договору №014/17-47/195-07 від 29.08.2008 року не виконує, в обумовлені строки кредит та відповідну платню по ньому не сплачує.
Позивач звертався до відповідачів з вимогою про сплату заборгованості по кредиту, попереджав про звернення до суду, однак останні заходів до погашення заборгованості не вжили.
Станом на 05.06.2015 року у ОСОБА_2 виникла заборгованість за кредитним договором №014/17-47/195-07 від 29.08.2008 року в сумі 7793,61 доларів США (163772,68 грн.), яка складається з: заборгованість за кредитом - 3 126,13 дол. США (65 691,60 гривень); заборгованість по сплаті відсотків - 542,15 дол. США (11 392,58 гривень); пеню за невчасну сплату кредиту та відсотків - 4 125,33 дол. США (86 688,50 гривень),що підтверджується відповідним розрахунком.
Статтями 14 та 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики.
На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно зі ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення.
Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом.
На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів.
Згідно з ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Частиною 6 ст.3 Закону «Про іпотеку» встановлено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.
Відповідно до ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотекиє
Згідно зі ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст.12 цього Закону.
Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК).
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 є майновими поручителями перед позивачем за виконання позичальником ОСОБА_2 умов кредитного договору №014/17-47/195-07 від 29.08.2008 року.
Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №49262743 від 07.12.2015 року відповідачам ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1 загальною площею 67,74 кв.м., яка згідно відомостей з Державного реєстру іпотек № 7822741 зазначена квартира знаходиться під обтяженням - іпотека на підставі Договору іпотеки,,3151, 29.08.2008 року.
У звязку з невиконанням позичальником вимог зазначеного кредитного договору банк набув право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобовязання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом та відсотками, пені, незалежно від настання строку виконання боргового зобовязання, який зазначено у кредитному договорі.
При цьому як роз'яснено у п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій).
Відповідно до Звіту про оцінку квартири розташованої за адресою: м.Запоріжжя, вул.Новокузнецька, б. 10 кв.232 станом на 26.10.2015 року вартість предмета іпотеки становить 470 319,00 грн., курс долара НБУ на дату оцінки складає 22,5747 грн. за 1 дол. США.
Суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України «Про іпотеку» (або статті 589 ЦК України щодо заставодавця).
Таким чином, з урахуванням викладеного, установивши, що особа позичальника є відмінної від особи іпотекодавця, суд приходить до висновку про задоволення вимог ПАТ «ОСОБА_1 Аваль» про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки через порушення боржником основного зобов'язання, банк в силу ст.ст.33, 39 Закону України «Про іпотеку» має право задовольнити свої вимоги щодо стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на іпотечне майно.
Отже, є підстави для одночасного звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення суму заборгованості за кредитним договором, відповідно до приведеного позивачем розрахунку, який суд визнає належним доказом по справі.
Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
Разом з тим, у зв'язку із набуттям чинності Законом України №1304-VІІ від 03 червня 2014 року "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" рішення суду в частині звернення стягнення на майно не підлягає виконанню на період дії цього Закону.
Так, відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" (далі - Закон) протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.
Загальна площа вказаної спірної квартири не перевищує 140 кв. м, доказів того, що у власності відповідачів знаходиться інше нерухоме житлове майно, воно є його постійним місцем проживання не має, кредит є споживчим і наданим в іноземній валюті.
З огляду на ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.
За своїм змістом Закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.
Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, з урахуванням уточнених останнім позовних вимог, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідачів.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.14, 526, 610, 612, 617, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст.3, 11, 12, 33 Закону «Про іпотеку», ч.4 ст.169, ст.ст.10, 11, 16, 59, 60, 88, 209, 214-215 ЦПК України, суд
Позов Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_1 Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки та дострокове солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.
Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя І.Й. Наумова