Справа №442/7472/15-ц
Провадження №2/442/2577/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі головуючої - судді Гарасимкків

при секретарі - Петрів В.М

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.,

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи позов тим, що 04.06.2011 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб. Його дружина, відповідач по даній справі є власником нежитлового приміщення літ. А-1 загальною площею 27.9 кв.м., яке знаходиться в м. Дрогобичі по вул. Грушевського, 10/2, що підтверджується технічним паспортом виданим КП ОСОБА_3. Дане нежитлове приміщення розташоване на земельній ділянці, яка знаходиться в користуванні відповідача згідно рішення Дрогобицької міської Ради від 22.07.2015 року і договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 31.07.2015 року та є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто є його власністю та власністю його дружини. В даний час він з дружиною не може домовитись про порядок поділу спірного нерухомого майна, тому змушений звернутися до суду за захистом своїх права та інтересів.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з»явився, надіславши на адресу суду заяву в якій просить слухати справу за його відсутності. Позовній вимоги підтримує та просять її задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з»явилася, надіславши на адресу суду заяву в якій просить слухати справу за її відсутності. Щодо позовних вимог не заперечує.

Відповідно до ст. 197 ЦУПК України судовий розгляд справи проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши і перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 69 СК України обумовлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України є визнання права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплена і у вітчизняному законодавстві України

Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. З Цивільного кодексу України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч. 2 ст. 5 Господарського кодексу України.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності на майно, витребування його із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача у передбачених законом випадках, про визнання правочину недійсним, про визнання незаконним правового акта, що порушує право власності, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, про заборону вчинення дій, які можуть порушити право власності, або про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, про визначення порядку володіння та користування спільним майном, про поділ спільного майна або виділ з нього частки, про виключення майна з опису, про відшкодування шкоди, заподіяної майну, або збитків, завданих порушенням права власності і подібне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбу з 04.06.2011 року.

Відповідно до технічного паспорту виданого КП ОСОБА_3 у спільній власності сторін перебуває нежитлове приміщення літ. А-1 загальною площею 27.9 кв.м., яке знаходиться в м. Дрогобичі по вул. Грушевського, 10/2, даний факт сторонами не оспорюється.

Дане нежитлове приміщення розташоване на земельній ділянці, яка знаходиться в користуванні відповідача ОСОБА_2, згідно рішення Дрогобицької міської Ради від 22.07.2015 року і договору про встановлення особистого строкового сервітуту від 31.07.2015 року.

Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження будівльних конструкцій та інженерних мереж об»єкта від 23 листопада 2015 року, вбачається, що за результатами проведення технічного обстеження об»єкта: будівництво нежитлового приміщення на вул. Грушевського, 10/2 в м.Дрогобич Львівська область встановлено його відповідність вимогам відповідають надійності і безпечної експлуатації і можливість його безпечної експлуатації.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК до правомочностей власника належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Під правомочністю володіння розуміється передбачена законом (тобто юридично забезпечена) можливість мати (утримувати) у себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.).

Правовомочності користування означають передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочності розпорядження означають юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

Згідно з нормою ст. 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, котрі, однак, не повинні суперечити закону та не порушувати прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою створення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб'єктами права.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Тобто власник майна має право вимагати захисту свого права від особи, яка перешкоджає йому користуватися чи розпоряджатися своїм майном. Підставою відповідного звернення до суду може слугувати посилання позивача на належне йому право користуватись і розпоряджатись майном, а також факти , що підтверджують дії відповідача у створені позивачеві перешкод, щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт обєктивно існуючих перешкод у здійсненні ним своїх правомочностей.

Факт чинення перешкод, відповідачем ОСОБА_2 позивачу у оформленні права власності на нежитлове приміщення встановлений матеріалами справи , відповідач не спростував вимоги наведені у позовній заяві, а навпаки їх визнав, що відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню.

Таким чином будівництво нежитлового приміщення літ. А-1 загальною площею 27.9 кв.м., що знаходиться за адресою вул. Грушевського, 10/2 м. Дрогобич Львівської області, проведено без порушень будівельних норм і правил. Ця забудова відповідає санітарним, протипожежним та будівельним нормам забудови, не порушує прав інших осіб, тому є підстави для визнання вище вказаного приміщення спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та визнання права власності на дане будівництво за ними.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 73, 88, 209, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 11,16, 317, 319, 391, 392 ЦК України, ст.ст, 60, 69 Сімейного Кодексу України суд, -

в и р і ш и в

Позовні вимоги задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на нежитлове приміщення літ. А-1 загальною площею 27.9 кв.м., що знаходиться за адресою вул. Грушевського, 10/2 м. Дрогобич Львівської області.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Головуюча суддя : __________________