Ухвала

іменем україни

04 березня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,Маляренка А.В.,Юровської Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 березня 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що у березні 2010 року ОСОБА_7 взяв у нього в борг гроші у сумі 440 000 грн, що дорівнювало на той час 55 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 30 травня 2010 року. Відповідач борг не повернув до цього часу.

З урахуванням наведеного ОСОБА_6 просив суд стягнути на його користь з ОСОБА_7 суму боргу в розмірі 514 350 грн 99 грн, 20 000 грн на відшкодування витрат з оплати юридичних послуг, витрати на банківські послуги − 20 грн та судові витрати у сумі 1 820 грн (а. с. 4−6).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 березня 2013 року позов частково задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 суму боргу у розмірі 440 000 грн, збільшення боргу з урахуванням індексу інфляції - 4 989 грн 60 коп., 3 % річних за прострочення зобов'язання - 23 072 грн 88 коп., 20 000 грн на відшкодування витрат з оплати юридичних послуг; 20 грн на відшкодування банківських витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2013 року рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 05 березня 2013 року змінено в частині стягнення з ОСОБА_7 відшкодування витрат з оплати юридичних послуг. Зменшено суму витрат на правову допомогу, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6, з 20 000 грн до 2 000 грн. В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані рішення суду, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позов, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, курувався тим, що відповідно до розписки ОСОБА_7 взяв у борг у позивача 440 000 грн, а суду не надано доказів тому факту, що боргова розписка написана внаслідок погроз чи обману.

Такий висновок судів є правильним, відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права, які правильно застосовані з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики.

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судами встановлено, що згідно з розпискою, яка була власноруч написана відповідачем, 18 березня 2010 року ОСОБА_7 взяв у ОСОБА_6 в борг грошові кошти у сумі 440 000 грн, яка еквівалентна 55 000 доларів США, та зобов'язався повернути борг до 30 травня 2010 року (а. с. 7).

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом .

Відповідач належних доказів, які б спростовували доводи позивача суду не надав.

З урахуванням наведеного колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не знаходить підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що рішення апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська
Судді: А.О. Леванчук Л.М. Мазур А.В. Маляренко Г.В. Юровська