АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2656/15 Справа № 202/8467/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шклярук Д. С. Доповідач - Свистунова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Головне управління Державної міграційної служби Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Головне управління Державної міграційної служби Дніпропетровської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, що передбачено ст. 391 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 1649 (а.с. 6-7). Пунктом 6 вказаного договору визначено, що продавець, разом із членами своєї родини зобов"язується звільнити відчужуване нерухоме майно до підписання цього договору та знятися з реєстраційного обліку до 23 червня 2014 року.

З 23.05.2014 року за позивачем зареєстровано право власності на вищевказану квартиру у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчать відомості з витягу (а.с. 8).

У спірній квартирі з 20 жовтня 1995 року зареєстрований відповідач ОСОБА_3, що підтверджується копією його паспорта громадянина України(а.с. 12) та копією довідки житлової організації (а.с. 17).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що перехід права власності на спірну квартиру не може вважатися єдиною і окремою підставою для позбавлення відповідача права користування спірною квартирою. Суд також зазначив, що відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, але доказів того, що він у ній не мешкає, а також доказів того, що його речей у квартирі немає, у судове засідання надано не було. Також, у судовому засіданні не встановлено, з яких саме підстав відповідач був зареєстрований у квартирі.

Крім того, щодо скасування реєстрації відповідача за зазначеною адресою, то суд першої інстанції зазначив, що зняття з реєстрації місяця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, що набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням, а тому, такі позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Як встановлено у суді апеляційної інстанції відповідач у справі - ОСОБА_3 є сином колишнього власника та продавця спірної квартири - ОСОБА_4, проте, з 2005 року у спірній квартирі не проживає, оскільки у зазначений період виїхав за межі Дніпропетровської області, а починаючи з 2011 року знаходиться за кордоном, родинний зв"язок перервано.

Наданими письмовими поясненнями позивача - ОСОБА_2 та третьої особи - ОСОБА_4, підтверджено, що при здійсненні купівлі-продажу спірної квартири, ані особистих речей власника-продавця ОСОБА_4, ані особистих речей відповідача (сина власника) - ОСОБА_3 у квартирі не залишалось.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Згідно зі ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Зазначене свідчить, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою).

Таким чином, права членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкт власності є похідними від прав самого власника.

ОСОБА_3 не є членом сім'ї позивача по справі ОСОБА_2 Крім того, колегією встановлено, що позивач ніколи не надавав свою згоду на реєстрацію чи проживання відповідача у спірній квартирі.

Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Таким чином, право ОСОБА_3 на проживання у спірній квартирі похідне від права колишнього власника ОСОБА_4, членом сім'ї якої він був та за згодою якої проживав у вказаній квартирі.

Тобто, доводи апеляційної скарги позивача про те, що його звернення до суду з позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням є однією з форм захисту власником своїх прав, а тому, суд необґрунтовано відмовив йому у задоволенні позову є обґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів не може погодитись з виводами суду першої інстанції, оскільки, право користування житлом, як у колишнього власника ОСОБА_4, так і у ОСОБА_3 припинилося внаслідок припинення права власності ОСОБА_4, у зв'язку з відчуженням квартири.

Висновки суд першої інстанції про недоведеність порушення прав позивача, як нового власника житла, внаслідок перебування на реєстраційному обліку відповідача ОСОБА_3 у спірній квартирі є безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов не обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 фактично про відмову у визнанні ОСОБА_3 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в ході розгляду справи знайшло своє підтвердження, що наявність зареєстрованої особи - ОСОБА_3, в квартирі позивача створює останньому перешкоди, як власнику: у користуванні, розпорядженні та володінні, а саме, зареєструватись у спірній квартирі, переоформити комунальні договори щодо вказаної квартири та інше.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як убачається з позовних вимог, у справі, що розглядається, позивач виходив з того, що передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту порушеного права може бути реалізований через ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, при чому, залучивши відповідний орган у якості третьої особи.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Таким чином, належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про позбавлення права власності або визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами, заявивши таку вимогу до відповідного уповноваженого органу, однак, який має відповідний процесуальний статус, а саме -відповідача.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

А вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням, відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71,72,116 156 ЖК; ст. 405 ЦК).

Враховуючи вищевикладене, у зв*язку з порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення ОСОБА_3 права користування житловою квартирою - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення. У іншій оскаржуваній частині рішення залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення ОСОБА_3 права користування житловою квартирою - скасувати.

Позбавити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (іпн НОМЕР_1) права користування житловою квартирою АДРЕСА_1.

В іншій частині заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 грудня 2014 року - залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: