У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на непрацездатну дружину,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 9 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 5 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на непрацездатну дружину.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що під час перебування у шлюбі у сторін народилася дитина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з нею та перебуває на її утриманні. Рішенням суду з відповідача стягнуто аліменти на дитину в розмірі 1/6 частини доходу, однак дитина потребує додаткових витрат на лікування та оздоровлення. Тому на підставі ст. 84 СК України ОСОБА_3 просила стягнути з відповідача на утримання позивача 1/4 частини всіх видів заробітку.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 9 вересня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на непрацездатну дружину відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 5 листопада

2014 року рішення Обухівського районного суду Київської області від

9 вересня 2014 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено позовні вимоги, оскільки не надано належних та допустимих доказів наявності у спільної дитини вад фізичного або психічного розвитку.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 червня 2012 року розірвано.

Сторони мають спільну неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 7).

Неповнолітня дитина проживає із позивачем ОСОБА_3 та перебуває на її утриманні, що підтверджується довідкою від 25 червня

2013 року № 651 (а. с. 9).

Позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до шестирічного віку, що підтверджується довідкою з місця роботи, наказом (а. с. 8).

Відповідач має постійне місце роботи, що підтверджується довідками з місця роботи, наказами.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 5 липня 2012 року стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/6 частки усіх видів заробітку, починаючи з 28 березня по

28 вересня 2012 року на період догляду за дитиною ОСОБА_5

Крім того, даним рішенням встановлено, що згідно з рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 березня 2007 року

ОСОБА_4 сплачує аліменти на користь ОСОБА_6 на сина ОСОБА_7,

ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі ј частини всіх видів доходу щомісячно до досягнення ним повноліття.

Згідно з консультативним висновком від 23 грудня 2011 року № 744 ЛКК Обухівської центральної районної лікарні ОСОБА_5 має синдром гіперзбудливості, лямбліоз, диспанкреатизм, дефіцитну анемію та потребує догляду матері до шестирічного віку. Згідно з висновком від 28 березня

2012 року № 65 Обласної дитячої ЛКК Київської обласної дитячої лікарні ОСОБА_5 потребує індивідуального догляду матері ОСОБА_3 терміном на шість місяців.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з довідкою від 21 червня

2013 року № 34, виданої Обухівською центральною районною лікарнею, ОСОБА_5 встановлено розлад психологічного розвитку резидуально-органічного генезу (наслідок перинатальної патології) з дефіцитом уваги, розладом активності, недорозвиненням мови ІІ-ІІІ рівня (а. с. 3-4).

Згідно з ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 84 СК України, якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.

Відповідно до ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Всупереч вимогам статей 214, 215 ЦПК України суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на зазначені положення закону уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин і належним чином не перевірив доводів позивача, які вона зазначала на підтвердження своїх позовних вимог.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судами не встановлені, правовідносини між сторонами не визначені, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України, оскільки порушення закону допущені як районним так і апеляційним судами, справа підлягає направленню на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 9 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 5 листопада 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді:Н.А. Горелкіна Є.П. Євграфова О.І. Євтушенко О.М. Ситнік