Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" березня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді ЛАСТОВКИ Н.Д.

при секретарі Фузік Г.В.

за участю

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_3 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права на житло, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3, звертаючись з позовом до суду з врахуванням заяви про зміну позовних вимог, просить визнати право позивача на отримання житла; визнати його право на забезпечення окремим жилим приміщенням (кімнатою), площею не менше ніж передбачено нормами чинного житлового законодавства України, за рахунок житлового фонду Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації; визнати оформленим з порушенням вимог нормативного акту - Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України 16.12.2009 N 396, Зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 р. за № 109/17404 Документ z20109-10, чинний - право власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на 13/100 частин квартири АДРЕСА_1

Свої вимоги позивач мотиву тим, що 04 липня 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Органом приватизації Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації було видано Свідоцтво про право власності на 13/100 частин квартири АДРЕСА_1, однак вказана кімната впродовж багатьох років ніким не використовується, тому передача цієї кімнати у приватну власність особам які не проживають в даній кімнаті - грубо порушує норми чинного законодавства і позбавляє його права на житло, оскільки він перебуваю на обліку громадян, потребують поліпшення житлових умов з 10.09.2009 року, і відповідно до ст.ст. 34, 54 Житлового кодексу Української кімната, яка звільнилась в квартирі, в якій проживає два або більше наймачі, мала бути передана йому, як наймачеві, що потребує поліпшення житлових умов.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених в заяві про зміну позовних вимог та письмових поясненнях, долучених до матеріалів справи. (а.с. 63-66, 73-76)

Представник відповідача Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації - ОСОБА_2 в судовому засіданні просила відмовити з задоволенні позову, з підстав викладених у письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. (а.с. 33-35)

Відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, врахувавши покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно довідки № 1381 від 17.10.2014 року в неприватизованій кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_7, його колишня дружина - ОСОБА_8 та брат - ОСОБА_3. (а.с. 10)

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 04.07.2013 року виданого Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією 13/100 частин квартири АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної сумісної власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних долях. (а.с. 12)

Відповідно до акту від 15.03.2013 року затвердженого начальником ЖРЕО-402, в квартирі АДРЕСА_1 де зареєстровані ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6 нікого не було, меблі відсутні, зі слів сусідів, в даній квартирі багато років вже ніхто не проживає.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_7 в судовому засіданні показали, що ОСОБА_5 та її син ОСОБА_6 в спірній квартирі АДРЕСА_1 не проживають багато років.

За постановою окружного адміністративного суду м. Києва від 20.01.2014 року, яку залишено без змін Київським апеляційним адміністративним судом, в задоволені позову ОСОБА_3 до органу приватизації житла Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, треті особи: Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання незаконно виданим та скасування свідоцтва про право власності відмовлено. (а.с. 36-42)

Так, в Постанові окружного адміністративного суду м. Києва від 20.01.2014 року зроблено висновок про те, що: "оскаржувані позивачем рішення органу приватизації житла - розпорядження №33-49 та свідоцтво про право власності від 04.07.2013 - прийняті в установленому законом порядку. ОСОБА_3 не надав доказів звернення до відповідача стосовно передачі йому у власність та приватизацію кімнати №5 у комунальній квартирі АДРЕСА_1, отже спірні рішення відповідача жодним чином не порушили прав позивача одержання у власність вказаної кімнати.

Враховуючи наведене, зокрема, те, що позивач перебуває на квартирному обліку в загальній черзі, проте не звертався з клопотаннями стосовно передачі йому зазначеної кімнати №5, відсутність будь-яких доказів того, що ОСОБА_3 має право на вказане житло, є наявним висновок, що право останнього на поліпшення житлових порушено та має бути вирішено в порядку черговості відповідно до закону."

Як роз'яснено в п. 1, 7 Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 № 14, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 14 ЦПК).

Оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники (частина третя статті 61 ЦПК), то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах.

А тому, враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 правомірно набули право власності на 13/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За нормою ч.1 ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Оскільки судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 правомірно набули право власності на 13/100 частин квартири АДРЕСА_1, приватизували вказане житлове приміщення, розпорядження № 33-49 та свідоцтво про право власності від 04.07.2013 року прийняті в установленому порядку, що не дає підстави вважати, що оформлення права власності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 спірної квартири відбулося з порушенням вимог норм закону, а тому в цій частині задоволенню не підлягає.

Крім того, судом встановлено, що позивач з 10.09.2009 року перебуває на квартирному обліку в Дніпровському районі в загальній черзі, та станом на 26.11.2014 року номер черги за списками загальної черги становить 11576.

Відповідно до ст. 43 ЖК РСР громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Черговість надання жилих приміщень визначається за часом взяття на облік (включення до списків осіб, які користуються правом першочергового одержання жилих приміщень).

А тому, враховуючи викладене, слід зробити висновок, що право позивача на поліпшення житлових порушено має бути вирішено в порядку черговості, як громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, а не за рахунок жилого приміщення, яке перебуває у власності третіх осіб, в даному випадку відповідачів по справі.

Оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_3 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права на житло є необгрутованим та задоволенню не підлягає.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання з приводу розподілу судових витрат, оскільки в позові було відмовлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 47 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 № 14, ст.ст. 9, 43 Житлового кодексу УРСР, ст. ст. 317, 319, 328, 383, Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 58, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права на житло - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: