АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9199/15 Справа № 207/2269/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

02 грудня 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Хлус Ю.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 вересня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Смоли» про визнання незаконним наказу про накладення дисциплінарного стягнення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.09.2015 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права / а. с. 78-83/.

Зазначеним рішенням від 16.09.2015 року ОСОБА_2 відмовлено в її позовних вимогах /а. с. 70-75/.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 (раніше ОСОБА_3В.) працювала на підприємстві ДП «Смоли» з 01.07.2015 року по 17.08.2015 року на посаді радника директора з комерційної роботи.

Наказом ДП «Смоли» від 21.04.2015 року № 44/К «Про накладання дисциплінарного стягнення» їй було оголошено догану за порушення трудової дисципліни, що проявилася у відсутності на робочому місці 23.03.2015 року без поважної причини, протягом всього робочого часу / а. с. 5 /.

З цим наказом від 21.04.2015 року № 44/К позивачка ознайомлена того ж дня.

Факт відсутності 23.03.2015 року на робочому місці ОСОБА_2В підтверджується відповідним актом від 23.03.2015 року /а. с. 38 /, доповідною референта та пояснювальною охоронника / а. с. 39,40 /.

На розпорядження директора ДП «Смоли» від 30.03.2015 року № 31 / а. с. 36 / позивачка надала письмові пояснення від 31.03.2015 року за №39 / а. с. 11 /, де вказала, що після нарахування їй заробітної плати за лютий 2015 року дізналася, що її переведено на чотириденний графік роботи. З наказом про суттєву зміну умов праці та з графіком роботи вона ознайомлена не була, що повинно бути здійснено роботодавцем згідно ст. 32 КЗпП України. За таких обставин, позивачка залишила право встановлення робочих днів (виходів на роботу), на свій розсуд і в період з 23.03.2015 року по 27.03.2015 року відпрацювала чотири календарні дні з 08 год. до 15 год. 30 хв., а саме 24.03.2015 року, 25.03.2015 року, 26.03.2015 року, 27.03.2015 року.

Відповідно до розяснень Верховного Суду України, викладених в п.24 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 (з послідуючими мінами і доповненнями), - прогулом визначається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Згідно ст. 149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За порушення трудової дисципліни відповідно до ст. 147 КЗпП України до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно ч. 3 ст. 149 КЗпП України, при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення у вигляді догани,на думку суду першої інстанції, застосоване відповідачем до позивачки в межах строків, визначених ст. 148 КЗпП України.

Суд першої інстанції вважає, що прийняття наказу про накладання дисциплінарного стягнення на позивачку у вигляді догани за прогул здійснено відповідно до вимог 147-149 КЗпП України з дотриманням процедури застосування дисциплінарного стягнення.

Доводи позивачки щодо не ознайомлення її з наказом ДП «Смоли» від 03.09.2013 року № 225 «Про зупинку виробництва», яким, на думку позивачки, відповідач змінив істотні умови праці, порушивши вимоги ст. 32 КзпП України, у звязку з чим, їй надано право встановлення робочих днів (виходів на роботу) на власний розсуд, - суд оцінює критично.

Відповідно до ч. 2 ст. 32 КЗпП України, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. В цьому випадку про зімну істотних умов праці систем розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно розяснень Верховного Суду України, викладених в п.10 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року №9 (з послідуючими змінами і доповненнями), - встановлено, що зміною в організації виробництва і праці визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у т.ч. перехід на бригадну або індивідуальну форму впровадження передових методів, технологій, тощо.

Наказом № 225 від 03.09.2015 року «Про зупинку виробництва» зупинено виробництво підприємства, що викликане відсутністю сировини у звязку ії зупинкою ПАТ «Дніпроазот», постачальника АВС, азоту, хлору.

Тобто, даним наказом на ДП «Смоли» запроваджено простій, що є відповідно до вимог ст.34 КЗпП України, зупиненням роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

У разі простою застосовуються норми ст.113 КЗпП України, а не ч. 3 ст. 32 КЗпП України.

Як пояснив суду першої інстанції представник відповідача, на підставі наказу № 225 від 03.09.2013 року працівники виробничих професій не виходили на роботу у період простою та отримували 2/3 заробітної плати у відповідності із законом. Черговий персонал отримував заробітну плату в повному обсязі з усіма додатковими виплатами в межах законодавства. Працівники заводоуправління працювали за скороченим графіком роботи.

Жодних заяв, скарг від працівників підприємства про відмову працювати на умовах неповного робочого часу, не було.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що процедура попередження працівників за два місяці, що передбачена ст. 32 КЗпП України, на яку посилається позивачка у позові, у цьому випадку не застосовується, оскільки змін в організації виробництва і праці на підприємстві не було; на підприємстві запроваджено простій з відповідним графіком роботи, а Позивачка фактично з ним була ознайомлена, перебуваючи на посаді радника директора з комерційної роботи, тому відсутні підстави у позивачки на власний розсуд встановлювати робочі дні (виходи на роботу). Причини поважності відсутності позивачки 23.03.2015 року на роботі протягом всього робочого часу, не доведені.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі зясував права та обовязки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивачки не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Посилання позивачки в апеляційній скарзі на те, що відповідач безпідставно наклав на неї дисциплінарне стягнення за неявку на роботу 23.03.2015 року, так як з наказом № 225 від 03.09.2013 року «Про зупинку виробництва» (на який відповідач посилається, як на підставу притягнення її до дисциплінарної відповідальності), - не можуть бути прийняті до уваги, оскільки факт невиходу на роботу в понеділок 23.03.2015 року без поважних причин (тобто скоєння прогулу) знайшов підтвердження під час розгляду справи в суді, проти чого не заперечувала і позивачка. Як пояснила суду сама позивачка, то їй ще в лютому місяці, після нарахування заробітної плати за лютий 2015 року, стало відомо про переведення її на чотириденний робочий тиждень, а отже у неї не було жодних правових підстав залишати за собою право встановлення робочих днів (виходів на роботу), на свій розсуд, оскільки це право належить власнику або уповноваженому ним органу, про що останній достеменно відомо, оскільки вона працює на підприємстві не простим працівником, а радником директора з комерційної роботи і є обізнаною особою щодо питань роботи підприємства. Крім того, згідно Посадової інструкції № 270 радника з комерційної роботи (з якою позивачка ознайомлена а. с.27-35), зокрема, п. 2.2 Посадової інструкції, позивачка зобовязана контролювати строки виконання завдань та зобовязань, виконання плану, контролювати виробничу дисципліну при виконанні завдань і зобовязань і таке інше, а відповідно до п.4.6 Посадової інструкції, позивачка несе відповідальність за Правила внутрішнього трудового розпорядку, внутрішньообєктового режиму, виконання виробничої та трудової дисципліни, - а тому посилання позивачки на те, що їй невідомо ні її графік роботи, ні графік роботи підприємства є неправдиві, оскільки це безпосередня щоденна робота позивачки.

Отже, навіть сам же факт не ознайомлення позивачки з графіком її роботи не надава їй жодних правових підстав залишишати за собою право встановлення робочих днів (виходів на роботу), на свій розсуд.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 вересня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: