АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3031/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Білич І.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого судді: Білич І.М.

Суддів: Болотова Є.В., Поліщук Н.В.

при секретарі: Прохоровій В.С.

за участю: позивача ОСОБА_3

представника позивача ОСОБА_4

представників відповідача Борщ А.В., Передереєва В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - Шуліки Аліни Володимирівни на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») про захист прав споживачів та стягнення збитків.

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом та ставив питання про захист прав споживачів та стягнення збитків у розмірі 192 511,45 гривень. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що банк без дозволу власника самостійно розпорядився предметом застави - автомобілем ВMW Х5, д/н НОМЕР_2, 2005 року випуску, у спосіб який не було передбачено договором застави.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_3 матеріальні збитки в розмірі 192 511,45 гривень

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з судовим рішенням представник відповідача подав апеляційну скаргу. Де ставив питання про його скасування та постановлення нового про відмову у задоволенні позову у повному обсязі. Вказуючи при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Представники апелянта у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просив суд її задовольнити у повному обсязі.

Позивач та його представник апеляційну скаргу не визнали, заперечували проти її задоволення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення осіб, що з'явилися у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Так, судом при розгляді справи було встановлено, що 07.02.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого, банк надав позивачу 43225,74 доларів США у вигляді не поновлювальної кредитної лінії - на купівлю автомобіля на строк з 07.02.2007 року по 06.02.2010 року.

07.02.2007 року між сторонами було укладено договір застави рухомого майна, відповідно до умов якого, в забезпечення виконання заставодавцем зобов'язань за кредитним договором, останній надав в заставу автомобіль: марка ТЗ ВMW Х5, рік випуску: 2005, тип ТЗ легковий універсал, номер кузова (шасі): № НОМЕР_3 реєстраційний номер: НОМЕР_2.

Умовами пункту 7 договору застави визначено, що на строк дії договору застави, предмет застави залишається у володінні та користуванні заставодавця.

21.03.2012 року представником ПАТ КБ «Приватбанк» у відповідності до акту прийому автомобіля було прийнято автомобіль - ВMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2 разом зі звітом про визначення ринкової вартості КТЗ від 21.03.2012 року, де була визначена ринкова вартість автомобіля - 266 004,57 гривень.

Згідно службової записки №8540 від 21.01.2014 року, сума реалізації заставного автомобіля склала 84 000 гривень, що становило 9823,76 доларів США, які і були зараховані банком у рахунок погашення заборгованості позивача за кредитним договором.

Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того, що вимоги позивача є доведеними та обґрунтованими. Так як починаючи із 21.03.2012 року автомобіль знаходився лише в закладі у банку, без передання права володіння та права власності. Зважаючи на факт продажу автомобіля відповідачем без рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, та відсутності проведення дій щодо реалізації майна з публічних торгів, суд вважав, що банк без дозволу власника самостійно розпорядився предметом застави, чим спричинив матеріальні збитки в сумі 192511,45, які підлягають відшкодуванню на користь позивача у відповідності до діючих норм ЦК та Закону України «Про заставу».

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, апелянт вказував на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою анулювання реєстрації предмету застави ( лист УДАІ ГУМВС України в Дніпропетровській області ВРЕР № 1 у м. Дніпропетровськ). А також те, що анулювання реєстрації автомобілю суттєво знижує його вартість від вартості, вирученої від продажу автомобіля на запчастини. Також із часу складення Звіту № 51/7 від 21.03.2012 року і до дати продажу автомобіля (12.02.2014 року), минуло два роки, а відтак його ринкова вартість знизилася. Крім того, апелянтом вказувалось на те, що звіт про визначення ринкової вартості предмету застави не враховував даних щодо анулювання реєстрації. Позивач також не оспорював зроблену банком оцінку автомобіля що склала 84 000 гривень в той час як за звітом вартість автомобіля складала 266 004,57 гривень.

Колегія суддів вважає, що зазначені вище доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

Застава є способом забезпечення зобов'язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) згідно ст. 1 ЗУ «Про заставу» та ст. 572 ЦК України.

За умовами укладеного між сторонами договору, банк мав право реалізувати предмет застави за вибором заставодержателя, а саме: передачі предмету застави у власність шляхом укладення договору купівлі -продажу з третьою особою - покупцем або на публічних торгах: на підставі виконавчого напису нотаріуса: не забороненим чинним законодавством способом.

Відповідно до положень ст. 20 Закону України "Про заставу" звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором.

Аналогічні вимоги передбачені в ЦК України. Відповідно до положень ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

ст. 591 ЦК України передбачений порядок реалізації предмета застави. Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом.

Рішення суду про звернення стягнення на предмет застави банком надано не було як і доказів проведення публічних торгів щодо реалізації майна.

Як доказом реалізації предмету застави банком було надано службову записку від 21.01.2014 року згідно якої автомобіль позивача було продано без зняття з обліку, без аукціону як конфіскований ( на запасні частини) за 84 тисячі гривень при оціночній вартості 285 тисяч гривень з урахуванням анулювання реєстрації у зв'язку з неправильним проходженням митниці.

Конфіскація - це особливий спосіб припинення права власності на майно. Відповідно до положень ст. 354 ЦК України (конфіскація) до особи може бути застосовано позбавлення права власності на майно за рішенням суду як санкція за вчинення правопорушення (конфіскація) у випадках, встановлених законом. Обсяг та порядок конфіскації майна встановлюються законом.

Також слід відзначити, що питання реалізації конфіскованого та арештованого майна регулюється Постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку розпорядження майном, конфіскованим за рішенням суду і переданим органам державної виконавчої служби" від 11 липня 2002 р. N 985, Постановою Кабінету Міністрів № 1448 від 22.12.1997 року "Про затвердження Положення про порядок проведення аукціонів (публічних торгів) з реалізації заставленого майна", Наказом Міністерства юстиції України "Про затвердження Порядку реалізації арештованого майна" від 15" липня 1999 року N 42/5, Наказом Міністерства юстиції України "Про затвердження Положення про Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень" від 20 травня 2003 року N 43/5.

Будь-якого рішення суду щодо конфіскації у позивача ОСОБА_3 заставного майна, а саме автомобіля на час його відчуження банком не надано.

Крім того згідно постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 22.10.2008 року, провадження по справі по факту порушення митних правил закрито в зв'язку з відсутністю адміністративного правопорушення, автомобіль ВMW Х5, реєстраційний номер НОМЕР_2 повернуто ОСОБА_3, даний автомобіль до теперішнього часу зареєстрований за позивачем, що підтверджується довідкою УДАІ ГУ в м. Києві. Оригінал технічного паспорту на зазначений вище автомобіль знаходиться у ОСОБА_3, доручення на укладення договору купівлі - продажу від свого імені він банку також не надавав.

Зазначене вище свідчить про те, що банк( відповідач) самостійно реалізував предмет застави в спосіб який не було передбачено умовами договору застави що був укладений між сторонами.

Рішення відповідача щодо передачі ОСОБА_8 запчастин автомобіля (внаслідок конфіскації за визначенням самого банку), а не автомобіля який був на той час предметом застави, повністю не узгоджується з нормами діючого законодавства, та виходить за межі повноважень банку.

Крім того, як вбачається із тексту заочного рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 квітня 2014 року банк ( відповідач по справі ) передав ОСОБА_8 зазначений вище автомобіль, а не запчастини. Тому позивач просив суд визнати договір купівлі - продажу автомобіля укладений 31.01.2014 року між ним та ПАТ «Приватбанк» дійсним. ( а.с. 123 -126).

Визначена банком ціна також не відповідала як вартості предмету застави, що повинна була визначатись на час реалізації предмету застави у спосіб визначений умовами договору, так і вартості предмету застави на час передачі його до банку ( звіт про визначення ринкової вартості КТЗ від 21.03.2012 року.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» - Шуліки Аліни Володимирівни відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: