Справа №333/3673/15-ц
Пр. № 2/333/1877/15
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
03.11.2015р. м. Запоріжжя
Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Боровікової А.І., при секретарі Середницькому Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Запорожжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди та визнання трудового договору розірваним, -
У травні 2015р. позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що 04.02.2008 р. між нею, ОСОБА_3 (після укладання шлюбу - ОСОБА_4Б.) та відповідачем ОСОБА_2 - субєкт підприємницької діяльності без створення юридичної особи, укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою.
Укладення даного трудового договору проведено відповідно з Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001р.№ 260.
Далі позивач вказала, що вона як Працівник, керуючись п. 2 трудового договору належним чином виконувала свої обовязки щодо вивчення купувального попиту, розроблення дизайнпроекту, оформлення замовлення на меблі та супроводження виконання норм та відповідних завдань нормованих. Відповідно до п.3 трудового договору за виконану позивачем роботу відповідач зобовязався оплачувати позивачу - Працівнику, щомісячно, згідно діючого законодавства, заробітну плату не нижче мінімальної, а також забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці, облаштувати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці.
Однак Відповідачем без поважних причин не виконано прийнятих на себе забовязань, передбачених п.3 трудового договору, а саме: з дня повернення позивача на роботу 11.08.2014р. у звязку з закінченням соціальної частково оплачувальної відпустки, наданої їй відповідно до ст. 181 КЗпП України по догляду за дитиною віком до 3 років, позивачу не було надано робоче місце і заробітна плата Відповідачем не виплачена.
У відповідності до вимог п.1 ст.36 КЗпП України позивач звернулась з письмовою заявою до відповідача - Работодавця про звільнення її з роботи відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Проте, відповідачем не надано позивачу будь-якої відповіді на її письмове звернення, щодо звільнення її з роботи відповідно до діючого трудового законодавства.
Крім того, позивач зазначила, що порушення відповідачем законних прав позивача призвели де моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації мого життя. Тобто неправомірні дії (бездіяльність) відповідача в частині невиплати заробітної плати, невиконання прохання позивача щодо звільнення з роботи, умаляє честь та достоїнство престиж та ділову репутацію позивача, вона не може належним чином вирішити питання трудоустрою, стати на облік у центрі зайнятості, також має місце порушення нормальних життєвих зв'язків щодо неможливості продовження активного громадянського життя, порушення відношень з оточуючими особами. Моральну шкоду, яка спричинена з вини відповідача позивачу, остання оцінює в розмірі 4000 грн.
В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала суду пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила суд задовольнити позов.
Відповідачка ОСОБА_2 до судового зсідання не зявила, про час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомила.
Керуючись ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та, за згодою позивача, ухвалити заочне рішення.
Вислухавши пояснення позивача, свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено:
04.02.2008 року позивачем ОСОБА_3 (після укладання шлюбу - ОСОБА_4Б.) та відповідачем ОСОБА_2 - субєкт підприємницької діяльності без створення юридичної особи укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою.
Укладення даного трудового договору проведено відповідно з Наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 08.06.2001р.№ 260.
Відповідно до п. 1 договору, він є безстроковим та укладеним на невизначений строк.
Як вбачається з пояснень позивача у судовому засіданні, вона як Працівник, у відповідності до п. 2 трудового договору, укладеного між сторонами, належним чином виконувала свої обовязки щодо вивчення купувального попиту, розроблення дизайнпроекту, оформлення замовлення на меблі та супроводження виконання норм та відповідних завдань нормованих.
Відповідно до п.3 трудового договору за виконану позивачем роботу Відповідач зобовязався виплачувати позивачу - Працівнику, щомісячно, заробітну плату згідно діючого законодавства у розмірі не нижче мінімальної, а також забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці, облаштувати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів про охорону праці.
Однак, Відповідачем без поважних причин не виконано прийнятих на себе зобовязань, передбачених п.3 трудового договору, а саме: з дня мого повернення позивача на роботу 11.08.2014р. у звязку з закінченням соціальної частково оплачуваної відпустки, наданої позивачу відповідно до ст. 181 КЗпП України по догляду за дитиною віком до 3 років, позивачу не було надано робоче місце і заробітна плата Відповідачем не виплачена..
Згідно п.7 трудового договору, укладеного між сторонами, при вирішенні питань, не передбачених цим договором, сторони керуються загальними нормами законодавства про працю в Україні.
Проте, як вбачається з пояснень позивача в судовому засіданні, останній відповідачем не надано будь-якої відповіді на її письмове звернення, щодо звільнення її з роботи відповідно до діючого трудового законодавства.
Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої залежності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами - підприємцями без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, повязану з наданням послуг.
Згідно зі ч.2 ст.2 КЗпП України працівники реалізують право на працю через укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації, в тому числі з фізичною особою.
Згідно зі ч. 1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи.
Згідно з ч.2 ст. 48 КЗпП України, трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад пять днів.
Тобто, записи про прийняття на роботу та звільнення найманого працівника провадяться підприємством відповідно до укладеного між ними письмового договору.
Статтею 21 КЗпП України, у якій встановлено, що «трудовий договір є угодою між працівником та володільцем підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, або фізичною особою, згідно до якого робітник зобовязується виконував роботу ..., а володілець підприємства, ... зобовязується виплачувати робітнику заробітну плату...»
Згідно зі ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяті календарних днів.
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, проводиться в день звільнення.
Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Приймаючи до уваги вищезазначені обставини, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог в судовому засіданні, відповідачем Роботодівцем ОСОБА_2 порушені вищезазначені права працівника, оскільки, судом встановлено, що має місце невиплата з вини відповідача належних працівників заробітної плати у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України також має місце невнесення відповідачем запису у трудову книжку позивача про прийняття останньої на роботу з 04.02.2008р. та звільнення з 30.04.2015р. за згодою сторін.
Крім того, суд приходить до висновку, що неправомірними діями відповідача, в частині невиплати заробітної плати позивачу, невиконанні вимог позивача щодо звільнення з роботи, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в моральних стражданнях позивача через не вирішення з вини відповідача питання працевлаштування, позбавлення можливості стати на облік у центрі зайнятості, порушення нормальних життєвих зв'язків щодо неможливості продовження активного громадянського життя, порушення відношень з оточуючими особами, а тому на користь позивача підлягає стягненню з відповідача моральна шкода у сумі 4000 грн., яку суд визначив з урахуванням вимог розумності та справедливості.
Відповідно до розділу 5 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору, а тому останній підлягає у відповідності до вимог ст.. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави.
Керуючись ст.ст. 2,3, 21, 48, 115,116, 237-1 КЗпП України, ст..ст. 212-214 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги задовольнити.
Визнати трудовий договір між працівником і фізичною особою, укладений 04.02.2008 року між ОСОБА_2 - фізичною особою-субєктом підприємницької діяльності без створення юридичної особи та ОСОБА_3 - працівником, розірваним з 30.04.2015року з підстав п.1 ст.36 КЗпП України, за згодою сторін.
Зобовязати субєкта підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму працівників ОСОБА_2 внести записи у трудову книжку ОСОБА_3 про прийняття на роботу з 04.02.2008р. та звільнення з 30.04.2015р. за згодою сторін, пункті ст.36 КЗпП України.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати у сумі 243 грн. 60 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів після отримання його копії.
На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Запорізької області через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом десяти днів з дня його проголошення.
Суддя: А.І. Боровікова