Справа № 2/756/444/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2015 року Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шумейко О.І.,

при секретарі - Мишковець М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит», про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у позику у сумі 164000 доларів США та 5000 євро. Договірні зобов'язання належним чином відповідачем не виконувалися, позикові кошти позивачу повернуті не були.

За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики від 26 грудня 2012 року, а саме: борг за основною сумою боргу у сумі 164000 доларів США, 5000 євро, проценти за користування позиковими коштами у сумі 132772,60 доларів США, 4047,95 євро, плата за користування позикою (коефіцієнт) за сім останніх місяців у сумі 392342,41 грн.

До початку розгляду справи по суті відповідач скористався своїм правом, передбаченим ст. 31 ЦПК України, заявив зустрічний позов про недійсним договору позики, зобов'язання вчинити певні дії.

Зустрічний позов обґрунтований тим, що відповідач ОСОБА_1, який не має ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, не мав право передавати у процентну позику грошові кошти в іноземній валюті. При вчиненні такого правочину були порушені норми Цивільного кодексу України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». У зв'язку з наведеним, позивач за зустрічним позовом просить визнати недійсним договір позики від 26 грудня 2012 року № 01, визначити загальну заборгованість позивача перед відповідачем у загальному розмірі 1363652 грн., зарахувати в рахунок погашення позивачем на користь відповідача 552540 грн., визначити загальний розмір заборгованості позивача перед відповідачем у розмірі 811112 грн.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала первісні позовні вимоги, просила суд задовольнити первісний позов, заперечувала проти задоволення зустрічного позову.

Представник відповідача у своїй заяві просив задовольнити зустрічний позов, заперечував проти задоволення первісного позову.

Третя особа ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» заяв, клопотань на адресу суду не надіслала.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне.

26 грудня 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики № 01, відповідно до якого позивач надав відповідачу у позику 164000 доларів США та 5000 євро для закупівлі матеріалів для виробництва, строком до 26 лютого 2014 року.

Відповідно до п. 1.2. договору позика надається позичальнику на процентній (платній) основі під 30% річних плюс коефіцієнт у розмірі 4551 доларів США на місяць, які сплачуються в гривнях по курсу на день виплати кожного місяця 26 числа.

Договір укладений між сторонами у простій письмовій формі, підписаний сторонами.

У відповідність положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж кількості.

Згідно з ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За приписами ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Положеннями Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до одного з виду фінансових послуг віднесені операції з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. (ст. 4 Закону)

При цьому, фінансовою установою є юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у листі від 27 вересня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов'язань, що виникають із договорів та інших правочинів», аналіз норм чинного законодавства (зокрема пунктів 6, 7 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", статей 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку про те, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительство), можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є суб'єктами підприємницької діяльності.

При цьому Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, а відносини між фізичними особами, зокрема щодо договорів позики, поруки, регулюються нормами ЦК України (статті 553 - 559, 1046 - 1053).

Договір позики як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки норми ЦК України не містять жодного винятку як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок одержання встановлюється договором (частина перша статті 1048 ЦК України).

Таким чином, Закон України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами статей 1046 - 1048 ЦК України

За приписами ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.

При цьому, споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

Отже, заборона, встановлена законом, на надання споживчих кредитів в іноземній валюті не поширюється на правовідносини, які виникли між фізичними особами на підставі ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України.

За змістом ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Як убачається з матеріалів справи, 26 грудня 2012 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого відповідач ОСОБА_2 отримав від позивача ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 164000 доларів США та 5000 євро, строком до 26 лютого 2014 року.

Згідно з умовами договору позичальник зобов'язався протягом одного дня після закінчення строку позики повернути позикові кошти одним платежем у сумі 164000 доларів США та 5000 євро. Під час користування позиковими коштами позичальник зобов'язався сплачувати проценти у розмірі 30% річних плюс коефіцієнт у сумі 4551 доларів США кожного місяця.

Як вказано вище, кредитор ОСОБА_1 в порядку, передбаченому ст. ст. 1046-1048 ЦК України, мав право надати у проценту позику кошти в іноземній валюті. Вчинення сторонами такого правочину не суперечило наведеним положенням ЦК України, Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Закону України «Про захист прав споживачів».

Станом на 06 листопада 2014 року заборгованість відповідача за договором позики становила за основною сумою боргу - 164000 доларів США та 5000 євро, по процентам за користування позиковими коштами, розрахованим за період з 26 лютого 2012 року по 06 листопада 2014 року, у сумі 132772,60 доларів США та 4047,95 євро, плюс щомісячний коефіцієнт, який входить до складу процентів за користування кредитними коштами, за період з 26 квітня 2014 року по 26 жовтня 2014 року у загальній сумі 392342,41 грн.

Судом встановлено, що на час розгляду справи відповідачем не повернуто суму позики, а тому проценти за користування позиковими коштами мають нараховуватися до дня повернення позики, незважаючи на те, що строк повернення позики вже настав. Крім того, враховуючи те, що позивач просить стягнути з відповідача основну суму боргу, проценти за користування позиковими коштами та коефіцієнт, відповідно до договірних умов, суд позбавлений можливості зменшити загальний розмір нарахованих процентів за користування позиковими коштами пропорційно до основної суми боргу та з врахуванням засад розумності та справедливості.

Долучені відповідачем до матеріалів справи копії розрахункових документів про перерахування на ім'я ОСОБА_1 грошових коштів, не змінюють обов'язок відповідача здійснити повернення позикових коштів та сплату нарахованих процентів за користування позикою.

Як встановлено судом під час розгляду справи, вказані розрахункові документи підтверджують сплату відповідачем щомісячного коефіцієнту у розмірі 4551 доларів США. Починаючи з грудня 2012 року, відповідачем ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачено 554240 грн., що за офіційним курсом НБУ на час укладення договору становить 36362,49 доларів США та відповідно складає оплату приблизно 15 щомісячних платежів, тобто за період з січня 2013 року по березень 2014 року, за який позивач не здійснював нарахування коефіцієнту.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК, частина третя статті 533 ЦК).

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог ОСОБА_2про визнання недійсним договору позики, зобов'язання вчинити певні дії суд вирішує відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав, наведених вище.

Згідно із ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Позивач просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 5250 грн., посилаючись на договір про надання юридичних послуг від 26 серпня 2014 року, укладений з ТОВ «Перша всеукраїнська незалежна адвокатська компанія «Ліга Справедливості», рахунки, квитанції про оплату послуг та акти виконаних робіт.

Разом з тим, інтереси позивача ОСОБА_1 під час розгляду справи представляла представник за довіреністю. Доказів перебування представника ОСОБА_4 у трудових відносинах з товариством, наявності у неї освіти в галузі права, посвідчення на право здійснення адвокатської діяльності до матеріалів справи не долучено.

За таких обставин, суд вирішує відмовити у стягненні з відповідача витрат на правову допомогу, заявлених позивачем.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 3654 грн.

Керуючись ст.ст.4, 10, 11, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: публічне акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит», про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 заборгованість по договору позики від 26 грудня 2012 року № 01, а саме: суму основного боргу у розмірі 164000 (сто шістдесят чотири тисячі) доларів США, що станом на день ухвалення рішення за офіційним курсом НБУ становить 3544040 (три мільйони п'ятсот сорок чотири тисячі сорок) гривень, та 5000 (п'ять тисяч) євро, що станом на день ухвалення рішення за офіційним курсом НБУ становить 114750 (сто чотирнадцять тисяч сімсот п'ятдесят) гривень, проценти за договором позики за період з 26 лютого 2012 року по 06 листопада 2014 року у сумі 132772 (сто тридцять дві тисячі сімсот сімдесят два) долари США 60 центів, що станом на день ухвалення рішення за офіційним курсом НБУ становить 2869215 (два мільйони вісімсот шістдесят дев'ять тисяч двісті п'ятнадцять) гривень 89 копійок, та 4047 (чотири тисячі сорок сім) євро 94 євроцентів, що станом на день ухвалення рішення за офіційним курсом НБУ становить 92859 (дев'яносто дві тисячі вісімсот п'ятдесят дев'ять) гривень 74 копійок, та коефіцієнт, який включений до складу процентів за користування позикою, за період з 26 квітня 2014 року по 26 жовтня 2014 року у сумі 392342 (триста дев'яносто дві тисячі триста сорок дві) гривні 41 копійка.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) гривні.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики, зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду міста Києва через Оболонський районний суд міста Києва шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення суду апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя О.І. Шумейко