У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,
суддів:Леванчука А.О., Мазур Л.М., Маляренка А.В.,Юровської Г.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - служба у справах дітей органу опіки і піклування Калуської міської ради, про позбавлення батьківських прав, за касаційною скаргою ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_8, на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 20 лютого 1999 року між нею та відповідачем ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб. У шлюбі мають дочку ОСОБА_9, 1999 року народження. 30 липня 2002 року шлюб між ними було розірвано. З 1 квітня 2008 року ОСОБА_9 визнана дитиною-інвалідом. Оскільки відповідач не бере участі у вихованні дитини, не спілкується з нею, не цікавиться її життям, а також не несе додаткових витрат на її лікування, ОСОБА_6 просила позбавити ОСОБА_7 батьківських прав відносно їхньої дочки.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2014 року, позов ОСОБА_6 задоволено. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_7 відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга ОСОБА_7 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення не відповідають цим вимогам.

Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дочки ОСОБА_9, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку, що ОСОБА_7 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, самоусунувся від виховання та утримання дитини, долею, життям та здоров'ям дочки не цікавиться, не турбується про її майбутнє, достатньої матеріальної допомоги та моральної підтримки не надає, чим завдає шкоду психічному та фізичному здоров'ю дитини.

Проте з таким висновком судів погодитися не можна, оскільки суди дійшли його без повного дослідження всіх обставин у справі, з'ясування прав і обов'язків сторін.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

В абз. 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками .

Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції й обґрунтувань.

Судами попередніх судових інстанцій встановлено, що з 20 лютого 1999 року до 30 липня 2002 року ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7 У шлюбі мають дочку ОСОБА_9, 1999 року народження. Згідно довідки про склад сім'ї, ОСОБА_9 проживає разом із матір'ю ОСОБА_6, за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_9 є дитиною-інвалідом та хворіє цукровим діабетом І типу, важка форма, що підтверджується медичним висновком від 22 лютого 2008 року № 24 та копією посвідчення серії НОМЕР_1, виданого 1 серпня 2008 року Управлінням праці та соціального захисту населення Калуської міської ради. Згідно даних, які містяться в повідомленні Калуського МВ УМВС України в Івано-Франківській області від 23 березня 2011 року № 4883 ОСОБА_7 з 10 серпня 2010 року перебуває за кордоном. Фотокопія довідки, виданої місцевим медичним відділенням УМБРІЯ № 1 від 31 травня 2014 року підтверджує, що відповідач проживає в Італії, у м. Ассізі, провінція Перуджа та знаходиться на обліку у медичному центрі діабету м. Ассізі. Згідно довідки від 21 лютого 2013 року № 2050-07-35, виданої ВДВС Калуського МРЮ, ОСОБА_6 отримує аліменти від ОСОБА_7 за виконавчим листом Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 вересня 2009 року № 2-1600, на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_9 у розмірі 500 грн. щомісячно. Заборгованість станом на 1 січня 2013 року відсутня.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 24 лютого 2011 року, ухваленим у справі № 2-406/2011р., задоволено позов ОСОБА_6 Надано дозвіл ОСОБА_9 на виїзд за кордон без згоди і супровіду її батька ОСОБА_7 із матір'ю ОСОБА_6

З висновку від 24 січня 2013 року № 07/0118/01 вбачається, що орган опіки та піклування Калуської міської ради вважав за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_7 щодо його дочки ОСОБА_9, 1999 року народження.

Вирішуючи спір, на підставі досліджених у судовому засіданні доказів та пояснень свідків і самої неповнолітньої ОСОБА_9, суд вважав наявними підстави для позбавлення відповідача батьківських прав.

Однак зробивши такий висновок, суди у порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України, не звернули належної уваги на обставини, якими обґрунтовувалися заперечення відповідача; не надали належної оцінки показанням усіх свідків; не з'ясували належним чином, чи чинилися перешкоди ОСОБА_7 у виконанні ним своїх батьківських обов'язків, які безспірні докази свідчать про ухилення останнього від виконання своїх обов'язків щодо виховання дитини та не навели у рішеннях достатніх обставин, які б свідчили про необхідність застосування до батька дитини такого крайнього заходу впливу на нього як позбавлення батьківських прав.

Отже, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди залишили поза увагою вищенаведене, а тому оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору і ці порушення були допущені як місцевим, так і апеляційним судами, то рішення місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7, подану представником ОСОБА_8, задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

А.В. Маляренко

Г.В. Юровська