Справа № 372/3067/14ц Головуючий у І інстанції Мостовий Р.П.
Провадження № 22-ц/780/1628/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко
Категорія 42 10.03.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

10 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кашперської Т.Ц., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Обухівський районний відділ Державної міграційної служби України в Київській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вона разом з чоловіком ОСОБА_3 є власниками житлового будинку з відповідними надвірними побудовами АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 20 вересня 2007 року укладеним з ОСОБА_4 Відповідач ОСОБА_1 є братом її чоловіка та починаючи з 18 лютого 1992 року набув право користування вказаним будинком. Враховуючи, що він тривалий час без поважних причин не проживає у будинку, позивач на підставі ст. 71 ЖК України просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2014 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 26 січня 2015 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням, 30 січня 2015 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено про невідповідність висновків суду обставинам справи, зокрема, судом не було враховано обставини відсутності відповідача за своїм місцем проживання. Відповідач вказує, що його не було належним чином повідомлено про дату та час судового засідання, тому він був позбавлений можливості подати докази, що мають значення для вирішення справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживав у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України і це доведено належними і допустимими доказами.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони не ґрунтується на матеріалах справи і зроблені в результаті неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 20 вересня 2007 року належить в рівних частках на праві приватної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3

У вказаному будинку зареєстровано п'ятеро осіб, а саме: з 6 серпня 1979 року ОСОБА_3 (чоловік), з 8 травня 2007 року позивач - ОСОБА_2 (дружина), з 6 серпня 1979 року ОСОБА_4 (мати), з 8 лютого 2006 року ОСОБА_5 (донька) та з 18 лютого 1992 року відповідач - ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.ст. 71, 72 ЖК України, на підставі яких вирішено спір, наймач або члени його сім'ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад 6 місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Отже, виходячи з аналізу зазначених правових норм член сім'ї наймача (колишній член сім'ї) може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, з підстав відсутності понад шість місяців у цьому жилому приміщенні, якщо він був відсутній протягом цього строку підряд без поважних причин, і саме ці факти повинні бути встановлені судом при вирішенні спору згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України.

Ураховуючи вимоги ч. 1 ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач як єдиний доказ відсутності відповідача у спірному житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців, долучила заяви сусідів ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в яких зазначено про те, що відповідач не проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 на протязі семи років.

Проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що заяви вказаних осіб не є належними і допустимими доказами у справі в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України, оскільки одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Так, у заявах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не зазначено, яким чином і хто у них відібрав пояснення щодо спору, кому ці заяви адресовані, і при цьому дані особи не допитувалися в судовому засіданні суду першої інстанції.

Окрім цього, на аркушах справи 107 і 108 містяться копії заяв ОСОБА_6 та ОСОБА_7 до прокуратури Обухівського району Київської області про те, що ніяких заяв відносно ОСОБА_1 ні суду, ні позивачу для передачі до суду вони не надавали.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що якщо дані отримані з порушенням порядку подання, дослідження і оцінки, то вони не можуть використовуватися як докази. А тому не мають доказового значення, і не можуть бути покладені в обгрунтування судового рішення свідчення свідків, які не допитувалися в судовому засіданні, а раніше дані ними свідчення не оголошувалися.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог позивач до суду не надала.

Переглядаючи заочне рішення, суд першої інстанції у порушення вимог ст. 212-214 ЦПК України суд першої інстанції не встановив усіх обставин справи, що мають значення для її правильного вирішення, зокрема, не перевірив та не надав оцінки доводам відповідача про те, що іншого місця проживання він та його сім'я не має, а позивач разом зі своїм чоловіком чинили перешкоди у користуванні будинку його батьків; не встановив причини його відсутності у спірному житловому будинку; а також припустився помилкових висновків про належність та допустимість наданих позивачем доказів з огляду на те, що вони не мають правового значення для правильного вирішення справи.

Крім цього, судом встановлено, що співвласниками будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, чоловік позивачки, та ОСОБА_2, позивач по справі, на підставі договору дарування від 20 вересня 2007 року.

Згідно до умов вказаного договору дарування, мати ОСОБА_3, - ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах без конкретного користування цілий житловий будинок з надвірними побудовами за вказаною адресою(а.с.11).

ОСОБА_3 як власник ? частини спірного будинку не ставив питання про визнання свого брата, відповідача по справі, ОСОБА_1 таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в даному будинку, чи його частині, та не надавав таких повноважень своїй дружині, позивачці по справі ОСОБА_2, а суд першої інстанції не звернув на це уваги, не викликав і не допитав ОСОБА_3 в якості свідка, як співвласника будинку, не з'ясував його думку щодо даного позову, та не залучив його до участі в даній справі, оскільки він є власником ? частини спірного будинку, згідно даних витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Обухівського бюро технічної інвентаризації (а.с.12).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилалась на те, що вона та ОСОБА_3 є власниками спірного будинку, в якому відповідач не проживає понад 6 місяців, тому вона вважає, що на підставі ст.71 ЖК України, відповідач є таким, що втратив право на проживання в належному їй будинку, у зв'язку з чим вона звертається до суду з позовною заявою до відповідача, при цьому не вказує які її права порушені відповідачем.

Підставами позову, які відповідно до вимог ст. ст. 31, 214 ЦПК України суд не може змінити за власною ініціативою, є не саме по собі посилання на певну норму закону, а обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Тому суд уточнює підстави позову й застосовує норму закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це позивача.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.308 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, оскільки суд вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участь у справі.

Оскільки зазначений недолік не може бути усунутий судом апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про задоволення позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, ч. 1 п. 2 ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Обухівського районного суду Київської області від 19 серпня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Обухівський районний відділ Державної міграційної служби України в Київській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: