Єдиний унікальний номер 243/4754/15-ц Номер провадження 22-ц/775/951/2015
Головуючий у 1-ій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Соломаха Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 грудня 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Біляєвої О.М., Папоян В.В.

при секретарі Парфенюку Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Артемівську Донецької області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, про визнання договору позики недійсним з апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2015 року, -

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про повернення грошових коштів.

Зазначав, що 16 червня 2011 року між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 480 000 грн. з кінцевим терміном повернення боргу до 16 червня 2012 року.

Посилаючись на те, що до теперішнього часу відповідач гроші йому не повернув, просив стягнути з відповідача суму боргу - 480 000 грн. з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми, які разом складають 319 247,91 грн. (а.с. 3)

Відповідач ОСОБА_3 12 серпня 2015 року звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати договір позики від 16 червня 2011 року, укладений між ним та ОСОБА_2, недійсним на підставі ст.235 ЦК України.

Посилався на те, що договір позики через його безгрошовість є удаваним та відповідно є неукладеним.

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що у 2007 році між ОСОБА_2 та його братом ОСОБА_4 був укладений усний договір позики, за яким ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 50 000 доларів США. На виконання зазначеного усного договору ОСОБА_4 сплатив ОСОБА_2 15 000 доларів США та переоформив на ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2,000 га, що розташована за адресою: Донецька область, Слов'янський район, Долинська сільська рада. Після цього сторони дійшли згоди про повний розрахунок за договором позики. Проте через певний час ОСОБА_4 внаслідок морального тиску на нього та членів його родини з боку ОСОБА_2 змушений був додатково передати ОСОБА_2 у користування автомобілі «Шкода Октавія», яка належала тестю ОСОБА_4, та «Тойоту Кемрі», власником якої була дружина ОСОБА_4

Наприкінці терміну повернення позики ОСОБА_2, дізнавшись, що відносно ОСОБА_4 порушена кримінальна справа, знову почав психологічно тиснути на ОСОБА_4, вимагав нотаріально оформити повністю виконаний усний договір позики з умовою, що позичальником виступить родич ОСОБА_4, який у разі засудження ОСОБА_4, буде сплачувати йому вищезазначений борг. Під цим психологічним тиском він уклав з ОСОБА_2 договір позики від 16 червня 2011 року, проте ніякої передачі грошей не відбулося і розписки про це немає (а.с. 50-53).

Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про повернення грошових коштів задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошові кошти за договором позики від 16 червня 2011 року в розмірі 480 000 грн., заборгованість по сплаті індексу інфляції в розмірі 275 520,00 грн., 3 % річних у розмірі 43 200,00 грн., судовий збір у розмірі 3 654,60 грн., всього 802 374,60 грн.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_4, про визнання договору позики недійсним відмовлено (а.с. 106-108).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про повернення грошових коштів та задовольнити його зустрічні позовні вимоги про визнання договору позики недійсним (а.с. 112-115).

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат ОСОБА_5, який діє на підставі договору № б/н від 08 червня 2015 року про надання юридичних послуг (а.с. 23), в судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмами, які зареєстровані 01 грудня 2015 року за №№ 1479, 1481 в журналі телефонограм Апеляційного суду Донецької області № 1 (а.с. 159, а.с. 161-162),

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується телефонограмою, зареєстрованою 01 грудня 2015 року за № 1480 в журналі телефонограм Апеляційного суду Донецької області № 1 (а.с. 160, а.с. 162).

Відповідач ОСОБА_3, його представник адвокат ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_4 причини неявки у судове засідання суду не повідомили і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 15 червня 2015 року (а.с. 30), в судове засідання також не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується телефонограмами, які зареєстровані 01 грудня 2015 року за №№ 1477-1478 в журналі телефонограм Апеляційного суду Донецької області № 1 (а.с. 157-158, 162), надіслали заяву про розгляд справи 08 грудня 2015 року у їх відсутність (а.с. 163-164).

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача задоволенню не підлягає.

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 16 червня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір позики грошових коштів на суму 480 000 грн. з кінцевим терміном повернення всієї суми боргу до 16 червня 2012 року. Договір позики посвідчений приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (а.с. 4, а.с. 148).

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов'язання за договором позики не виконав, до теперішнього часу гроші в розмірі 480 000 грн. позивачу не повернув, а тому сума 480 000 грн. підлягає стягненню з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору позики удаваним, суд першої інстанції виходив з того, що вони є недоведеними.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтями 1046-1049 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Факт укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики 16 червня 2011 року та передання позикодавцем ОСОБА_2 позичальнику ОСОБА_3 грошей за цим договором підтверджується нотаріально посвідченим договором позики від 16 червня 2011 року, в пункті 1 якого категорично зазначено, що Позикодавець передав у власність, а Позичальник прийняв 480 000 грн. з кінцевим терміном повернення всієї суми боргу до 16 червня 2012 року включно. В пункті 2 договору також зазначено, що сума позики прийнята в повному обсязі від Позикодавця Позичальником до підписання цього договору (а.с. 4, а.с. 148).

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Оспорюючи договір позики на підставі його безгрошовості, відповідачем будь-яких доказів того, що гроші 16 червня 2011 року ним не одержувалися, суду не надано.

Посилання відповідача на відсутність розписки про передачу йому грошей не спростовує висновки суду, оскільки відповідно до частини 2 ст. 1047 ЦК України, крім розписки позичальника, на підтвердження укладення договору позики та його умов можуть бути представлені й інші документи, які посвідчують передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Таким документом по цій справі є нотаріально посвідчений договір позики, в пункті 1 якого зазначено про передачу у власність позичальника, тобто відповідача, 480 000 грн. до підписання цього договору.

В підтвердження цього висновку суд першої інстанції правильно послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, згідно якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

В оспорюваному відповідачем договорі позики не передбачено, що факт передачі коштів за договором посвідчується саме розпискою Позичальника.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції як свідок ОСОБА_8, мати відповідача, пояснила, що її син ОСОБА_3 ніколи гроші у ОСОБА_2 не позичав. Гроші у ОСОБА_2 позичав її син ОСОБА_4, але згодом він з ОСОБА_2 розрахувався.

Проте згідно з частиною 1 ст. 218 ЦК України рішення суду по цій справі не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Відповідно до частини 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Посилаючись на безгрошовість договору позики, відповідач не посилається на те, що договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що пояснення свідка ОСОБА_8 не є допустимим доказом безгрошовості договору позики по цій справі.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що гроші від позивача він не отримував, що договір позики є неукладеним, є необґрунтованими. Будь-яких допустимих доказів того, що гроші за договором позики від 16 червня 2011 року ним не одержувалися, відповідачем суду не надано.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом про визнання договору позики недійсним, відповідач, як на підставу визнання договору недійсним, посилався на удаваність цього договору через його безгрошовість.

Згідно ст. 235 ЦПК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Отже, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки згідно з частиною 2 ст. 235 ЦК України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

В силу приписів ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.

Посилаючись в зустрічній позовній заяві на удаваність договору позики, відповідач, по-перше, заперечує факт укладення договору позики, а по-друге, в супереч вимогам частини 2 ст. 235 ЦК України не зазначає який же правочин сторони насправді вчинили та які ж інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені договором позики, настали між сторонами. Зазначене свідчить про те, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним не ґрунтуються на законі.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тобто предмет судового розгляду формулюється в позовній заяві, в якій позивач зазначає свої вимоги.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Тобто, посилання відповідача вже в апеляційній скарзі на те, що сторони начебто приховали договір поруки є таким, що суперечить вимогам ст. 11, частини 1 ст. 303 ЦПК України.

Враховуючи зазначене, висновок суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним є законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно пункту 1 договору позики від 16 червня 2011 року відповідач зобовязаний повернути позивачу позику у строк до 16 червня 2012 року включно (а.с. 4, а.с. 148).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Згідно п. 17 договору позики цей договір складено у 3-х примірниках, один з яких залишається на зберіганні в справах приватного нотаріуса Словянського міського нотаріального округу ОСОБА_7, а інші видаються сторонам за договором.

Згідно п. 10 договору Позикодавець зобовязується після повного виконання Позичальником зобовязання за цим договором передати примірник цього договору Позичальнику з відміткою про одержання грошей, а у випадку неможливості повернення боргового документа вказати це у розписці, яку він повинен видати Позичальнику відповідно до вимог статті 545 ЦК України.

Крім того, відповідно до п. 4 договору проведення кінцевого розрахунку має бути підтверджено відповідною заявою, яка додаватиметься до цього договору як його невідємна частина (а. с 4, а.с. 148).

Відповідачем суду не надано ні примірник договору позики з відміткою про одержання Позикодавцем грошей, ні його розписка про повернення боргу, ні заява про проведення кінцевого розрахунку, тобто факт виконання своїх зобов'язань за договором позики від 16 червня 2011 року щодо повернення боргу відповідачем суду не доведено.

Враховуючи, що строк виконання зобовязання по поверненню суми позики сплинув 16 червня 2012 року, проте відповідач гроші позивачу до теперішнього часу не повернув, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача суми боргу 480 000 грн. за договором позики в примусовому порядку.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договором позики від 16 червня 2011 року інший процент не встановлений.

Тобто, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що сума боргу 480 000 грн. підлягає поверненню позивачу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми.

Перевіряючи правильність розрахунку судом першої інстанції інфляційного збільшення заборгованості та трьох процентів річних від простроченої суми, апеляційним судом встановлено, що такі відповідачу нараховані за період з 01 травня 2012 року по 30 квітня 2015 року.

Відповідно до частини 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Виходячи з того, що строк виконання зобовязання сплинув 16 червня 2012 року, строк прострочення повернення боргу відповідно до статей 251, 253, 612 ЦК України почався з 17 червня 2012 року, що судом першої інстанції не враховано та інфляційне збільшення заборгованості та три проценти річних від простроченої суми за період з 01 травня 2012 року по 16 червня 2012 року нараховані помилково.

Виходячи з того, що строк виконання зобовязання сплинув 16 червня 2012 року, строк прострочення виконання зобовязання по поверненню боргу почався з 17 червня 2012 року і відповідно кількість днів прострочення станом на 30 квітня 2015 року склала 1 048 днів (з 17 червня 2012 року по 31 грудня 2012 року 198 днів, 2013 рік 365 днів, 2014 рік 365 днів, з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2015 року - 1230 днів), а не 1 095 днів, як зазначив суд першої інстанції, три проценти річних від простроченої суми за період з 17 червня 2012 року по 30 квітня 2015 року складає 41 345,75 грн. (480 000 х 3% : 365 х 1 048), а не 43 200 грн., як зазначив суд першої інстанції.

При обчисленні інфляційного збільшення заборгованості судом першої інстанції також не враховано, що індекс інфляції розраховується в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. Судом першої інстанції сукупний індекс інфляції за період з 17 червня 2012 року по 30 квітня 2015 року не розраховано, інфляційне збільшення розраховувалося за кожний місяць прострочення окремо.

З урахуванням індексів інфляції за період з 17 червня 2012 року по 30 квітня 2015 року, які були опубліковані в газеті «Урядовий кур'єр» (а.с. 165-168), сукупний індекс інфляції за період з 17 червня 2012 року по 30 квітня 2015 року складає 1,716:

99,5% - процент інфляції за період з 17 червня 2012 року по 31 грудня 2012 року (99,8% х 99,7% х 100,1% х 100,00% х 99,9% х 100,2);

100,5% - процент інфляції за 2013 рік (100,2% х 99,9% х 100,0% х 100,0% х 100,1% х 100,0% х 99,9% х 99,3% х 100,0% х 100,4% х100,2% х100,5%);

124,9% - процент інфляції за 2014 рік (100,2% х 100,6% х 102,2% х 103,3% х 103,8% х 101,0% х 100,4% х 100,8% х 102,9% х 102,4% х 101,9% х 103,0%);

137,1% - процент інфляції за період з 01 січня 2015 року по 30 квітня 2015 року (103,1% х 105,3% х 110,8% х 114,0%);

171,6% - процент інфляції за період з 17 червня 2012 року по 30 квітня 2015 року (99,5% х 100,5% х 124,9% х 137,1%);

1,716 сукупний індекс інфляції за період з 17 червня 2012 року по 30 квітня 2015 року (171,6% : 100%).

Тобто, інфляційне збільшення заборгованості за період з 17 червня 2012 року по 30 квітня 2015 року включно складає 343 680,00 грн. (480 000 грн. х 1, 716 (сукупний індекс інфляції за період з 17 червня 2012 року по 30 квітня 2015 року) сума боргу 480 000 грн.).

Тобто, сума інфляційного збільшення та трьох процентів річних від простроченої суми за період з 17 червня 2012 року по 30 квітня 2015 року, що підлягає стягненню з відповідача складає 385 025,75 грн. (343 680,00 + 41 345,75).

Судом першої інстанції на користь позивача стягнуто інфляційне збільшення заборгованості та три проценти річних від простроченої суми за період з 01 травня 2012 року по 30 квітня 2015 року у розмірі 318 720,00 грн. (275 520,00 + 43 200).

Враховуючи зазначене, судом першої інстанції невірно визначений строк прострочення та відповідно суми інфляційного збільшення заборгованості та трьох процентів річних від простроченої суми, що відповідно до п. 3 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду. Проте в апеляційній скарзі відсутні доводи відповідача щодо обчислення трьох процентів річних та індексу інфляції. Позивачем нарахована сума інфляційного збільшення та трьох процентів річних від простроченої суми (318 720,00 грн.) також не оскаржується.

Відповідно до частини 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Згідно пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Оскільки невірне визначення строку прострочення та відповідно суми інфляційного збільшення заборгованості та трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до пункту 3 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду, а не для його скасування в цій частині, позивачем в цій частині рішення суду не оскаржено, а відповідачем відповідні доводи в апеляційній скарзі не наведені, апеляційний суд не може вийти за межі доводів апеляційної скарги та змінити в бік збільшення суми, що підлягають стягненню з відповідача.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду, тому відповідно до частини 1 ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. 307, ст. 308, ст. 314, ст. 315 ЦПК України, Апеляційний суд Донецької області, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 16 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Л.І. Соломаха

Судді: О.М. Біляєва

ОСОБА_9