Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/1347/15Головуючий у 1-й інстанції Петренко Л.В.
Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Стрелець Л.Г.

суддів Каракуші К.В., Гончар М.С.

при секретарі Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 30 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання

ВСТАНОВИЛА:
18 грудня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на повнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову.

В обґрунтування свого позову позивач зазначала, що 14.10.1995 року вона вступила до шлюбу з ОСОБА_2 , з яким проживали разом до 13 травня 1999 року, коли шлюб між ними було розірвано. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка знаходиться на її утриманні і проживає разом із нею. Відповідач виплачував аліменти до досягнення дитиною повноліття. На даний момент повнолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у Токмацькому механічному технікумі ЗНТУ, та потребує матеріальної допомоги від відповідача, як батька, від надання якої у добровільному порядку останній ухиляється.

Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 30 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 у своїй апеляційній скарзі просила рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позов у повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у повному обсязі, керувався ст. ст. 182, 199-200 СК України, ст. ст. 10-11, 15, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України та виходив із того, що позивачем не зазначено та не надано суду належних допустимих доказів на підтвердження того, що повнолітня дочка несе будь-які витрати у будь-якому розмірі, пов`язані з навчанням, потребує матеріальної допомоги в зв`язку з навчанням, а також, що відповідач може надавати таку матеріальну допомогу.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що сторони у цій справі ОСОБА_4 а.с. 6) ОСОБА_5 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі до 13.05.1999 року (свідоцтво про розірвання шлюбу, копія а.с.7).

Сторони у цій справі мають спільну повнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка навчається на IV курсі денного відділення Токмацького механічного технікуму ЗНТУ першого рівня акредитації, перебуває на повному державному утриманні строком з 01.09.2011 року по 30.06.2015 року та отримує стипендію (довідка № 28 від 11 грудня 2014 року а.с.2).

При цьому, сторонами у цій справі, у тому числі апелянтом, на власний розсуд тлумачаться фактичні обставини справи, правильно встановлені судом першої інстанції у цій справі, а саме: слова у довідці учбового закладу першого рівня акредитації перебуває (не перебуває) на повному державному утриманні відносяться саме до Токмацького механічного технікуму ЗНТУ, а не до студентки ОСОБА_3 (а.с.2)
Судом першої інстанції також правильно встановлено, що повнолітня дитина ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю позивачем у цій справі (довідка а.с.5).

Згідно із ст. 199 ч. 1 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.
Суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій (грошовій) сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 182 ч. 1 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно із ст. 200 ч. 2 СК України при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

За змістом ст. 199 ч. 3 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

За змістом роз`яснень, які містяться у п. 20 постанови Пленуму ВСУ №3 від 15.05.2006 року Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язковою сукупністю таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.
Проте, ст. 199 СК України не містить прямого припису про стягнення аліментів. Неодмінною умовою для цього має бути потреба у зв`язку з навчанням у матеріальній допомозі та спроможність особи, з якої стягуються аліменти, надавати таку допомогу.
Судом першої інстанції було правильно встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 28.09.2002 року на час розгляду цієї справи перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , яка не працює. Від цього шлюбу відповідач має неповнолітню дитину: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.27). Неповнолітня дитина та дружина перебувають на утриманні відповідача.

Відповідач працює в ТОВ УКРЛАН оператором та отримує заробітну плату, середньомісячна заробітна плата складає 1796,49 грн. (довідка а.с.29).

Згідно із ст. 60 ч. 1 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 60 ч. 4 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Всупереч вимогам ст. 10 ч. 3, ст. 27 ч.2, ст. 60 ч.1 ЦПК України позивач не надала суду доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовує позовні вимоги та обставин, які, відповідно до статті 199 СК України є підставою для виникнення обов`язку батьків утримувати повнолітніх дітей. Так, позивачем не зазначено та не надано суду доказів, які б підтверджували, що донька несе будь-які витрати, пов`язані з навчанням, потребує матеріальної допомоги в зв`язку з навчанням, а також, що відповідач може надавати таку допомогу.

Також позивачем не обґрунтовано розмір аліментів, які вона просила стягнути з відповідача на утримання повнолітньої дитини у зв`язку із навчанням у суді першої інстанції.

Законодавець не пов`язує виникнення обов`язку у батька утримувати повнолітню дитину з наявністю хронічної хвороби, яка наявна у повнолітньої доньки. З огляду на вказані обставини, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги у цій справі довідку від 29.12.2014 року про наявність хронічного захворювання у ОСОБА_3 (а.с.21).

Суд першої інстанції також правильно не взяв до уваги довідку № 131/ос від 19.12.2014 року (а.с.22) про те, що чоловік позивача - ОСОБА_8 перебуває на військовій службі у Збройних Силах України на посаді офіцера відділення персоналу ІНФОРМАЦІЯ_3 , оскільки вона не стосується предмету доказування.

Предметом доказування у вказаних правовідносинах є: наявність правовідносин між повнолітніми дітьми і відповідачем; непрацездатність повнолітньої дитини у зв`язку з навчанням; потреба у матеріальній допомозі; рівень забезпеченості кожного з батьків і дітей, що претендують на отримання аліментів; наявність у батьків або дітей майна, що приносить постійний дохід; наявність у дітей інших осіб, які зобов`язані надавати їм утримання.

Відповідно до ст. 10 ч. ч. 1 - 2, ст. 60 ч. ч. 1, 4 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Крім того, при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі суд першої інстанції також правильно врахував правову позицію ВСУ, викладену 17 березня 2010 року у справі № 6-24335св08, за змістом якої: лише та обставина, що на батьків покладено обов`язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

При вищевикладених обставинах, виходячи зі встановлених дійсних обставин справи та вимог закону, суд першої інстанції правильно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог у цій справі до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію позивача, яку вона висловила у своєму позові у цій справі, та яку вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.
Суд першої інстанції надав належну, з додержанням вимог ст. 212 ЦПК України, оцінку всім наданим позивачем у цій справі доказам,.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Довідки: Державної реєстраційної служби України від 06.01.2015 року (а.с.46), Токмацького механічного технікуму ЗНТУ № 1 від 05.01.2015 року (а.с.44), Токмацького міськрайцентру зайнятості № 5 від 06.01.2015 року (а.с.47), надані апелянтом до апеляційної скарги, є новим доказами у цій справі, неподання яких до суду першої інстанції не було зумовлено поважними причинами, про що також свідчить відсутність заяв позивача у матеріалах цієї справи про необхідність витребування останніх в порядку ст. ст. 135,137 ЦПК України, а тому ці довідки не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги в силу вимог ст. 303 ч. 2 ЦПК України для апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції, яке було ухвалено 30.12.2014 року.

Оскільки, апеляційний суд при апеляційному перегляді справи має досліджувати ті докази, які були наявні у матеріалах цієї справи на час ухвалення оскаржуємого рішення суду першої інстанції та досліджувались останнім при його ухваленні.

Суд першої інстанції розглядав дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 60-61 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення позивача ОСОБА_1 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції будь-яких належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог у цій справі, а тому суд першої інстанції правильно не знайшов правових підстав у цій справі для їх задоволення.

При вищевикладених обставинах, доводи апелянта не знайшли свого підтвердження у суді апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права та прийняв рішення, яким спір знайшов своє належне вирішення.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції або ж його зміни.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 30 грудня 2014 року у цій справі залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Стрелець Л.Г.Каракуша К.В.Гончар М.С.