Справа №461/1232/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року м.Львів

Галицький районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді - Романюка В.Ф.,

при секретарі судових засідань - Куц Н.З.,

за участю прокурора - Кравець Н.Н.

представника відповідача - Собко В.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держземагенства у Львівській області, з участю третьої особи: Управління Державної казначейської служби України у Львівській області м Львова Львівської області, та з участю прокуратури Галицького району м. Львова, про відшкодування моральної шкоди -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Держземагенства у Львівській області, з участю третьої особи: Управління Державної казначейської служби України у Львівській області м Львова Львівської області, в якому просить стягнути з відповідача 25000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилається на те, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2014 року по справі №813/3568/14 визнано протиправною відмову Головного управління Держземагенства у Львівській області в задоволенні запиту на інформацію ОСОБА_3 від 16.04.2014 року, яку 18.12.2014 року підтримано Львівським апеляційним адміністративним судом. Стверджує, що у зв'язку з неправомірними діями відповідача, був вимушений відстоювати свої законні права у суді, що супроводжувалось постійними стресовими ситуаціями, занепокоєнням, безсонням, страхом, знервованістю та відчаєм. Через постійну необхідність приймати участь в судових засіданнях, став менше приділяти уваги своєму сину та дружині. Більш того, через відсутність вільного часу для відпочинку його не покидало відчуття перевтоми. Наслідком пережитого стали конфліктні ситуації в сім'ї, сварки з дружиною, погіршення самопочуття. Це все принесло, як зазначає позивач, великих переживань і душевних страждань. Відтак, просить суд стягнути 25000 грн. моральної шкоди.

В судове засідання позивач подав заяву від 04.03.2015 року про розгляд справи без його участі та позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задоволити.

Представник відповідача подав заперечення на позов, в якому зазначав, що позивач обґрунтував заподіяну йому моральну шкоду виключно словами, що містяться у позові, не надавши належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації в сумі, яка становить 25000 грн. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Представник третьої особи в судове засіданні не з'явився, причини неявки суду не пояснив, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Прокурор прокуратури Галицького району м. Львова, який встаупив у розгляд вказаної справи на підставі клопотання від 17.02.2015 р., проти заявленого позову заперечив, вказавши на те, що жодних доказів заподіяння позивачу моральної шкоди не наведено, такі відсутні в матеріалах справи, а тому у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23 липня 2014 року по справі №813/3568/14 визнано протиправною відмову Головного управління Держземагенства у Львівській області в задоволенні запиту на інформацію ОСОБА_3 від 16.04.2014 року, яку 18.12.2014 року підтримано Львівським апеляційним адміністративним судом.

В своїх рішеннях суди першої та апеляційної інстанції зазначили таке.

Згідно ч. 2 ст. 32 Конституції України не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Інформацію, яку вимагав надати гр. ОСОБА_3, містить дані про осіб, яким передані у власність земельні ділянки (прізвище, ім'я, по батькові, їх місце проживання, ідентифікаційний номер, майновий стан тощо), яка у відповідності до положень Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про захист персональних даних» є конфіденційною інформацією.

Так, згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про інформацію» до конфіденційної інформації про Фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Конституційний Суд України у своєму рішенні № 971030 уп5-зп від 30.10.1997 у справі щодо офіційного тлумачення статей 3,23, 31, 47, 48 Закону України «Про інформацію» та статті 12 Закону України «Про прокуратуру» (справа ОСОБА_4) також зазначив, що до конфіденційної інформації, зокрема, належать свідчення про особу (освіта, сімейний стан, релігійність.

Таким чином, запитувана гр. ОСОБА_3 інформація і документи розкриватимуть майновий стан як гр. ОСОБА_5, так і майновий стан інших осіб, а також окремі персональні дані тих та інших осіб, а отже, така інформація є конфіденційною та доступ до неї є обмежений.

Крім того, суди звернули увагу на те, що відсутні будь-які дані та свідчення про те, що особи, яких така інформація стосується, надали згоду на її розкриття й поширення. Можливість отримання інформації про особу, в тому числі і публічну, без її згоди може бути реалізована у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Збирання, зберігання, використання і поширення конфіденційної інформації про особу, без попередньої згоди цієї особи, має ознак" неправомірного втручання її в особисте життя.

Таким чином, відповідачем правомірно, з дотриманням вимог чинного законодавства відмовлено гр. ОСОБА_3 у задоволенні запиту на інформацію, оскільки це призведе до поширення в не правовий спосіб конфіденційної інформації про особу (доступ до якої є обмежений) та без згоди осіб, яких вона стосується.

Позивачем в позові зазначено, що у зв'язку з неправомірними діями відповідача, він був вимушений відстоювати свої законні права у суді, що супроводжувалось постійними стресовими ситуаціями, занепокоєнням, безсонням, страхом, знервованістю та відчаєм. Через постійну необхідність приймати участь в судових засіданнях, як стверджує позивач, він став менше приділяти увагу своєму сину та дружині. Більш того, через відсутність вільного часу для відпочинку його не покидало відчуття перевтоми. Наслідок пережитого стали конфліктні ситуації в сім'ї, сварки з дружиною, погіршення мого самопочуття. Це все понесло йому великих переживань і душевних страждань, оскільки через якогось чиновника страждаю він та його сім'я.

Однак, позивач, пред'явивши вимоги про стягнення з відповідача компенсацію за заподіяну ним моральну шкоду не надав жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст. ст. 57-60 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як передбачено ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Абзацом 1 п.4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

У п. 5, п. 9 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Однак, незважаючи на вказані вимоги закону та постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивач не підтвердив заподіяну йому моральну шкоду, а саме, не надав належних та допустимих доказів, які б підтвердили заподіяння йому моральної шкоди та відповідно її розмір компенсації в сумі 25 000 грн. Відтак, у суду відсутні підстави для задоволення даного позову.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позов є безпідставним та не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 383, 837, 1166, 1167, 1172, 1192 ЦК України, ст.ст. 3, 10, 60, 88, 147, 209,212, 215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

у задоволенні позову ОСОБА_3 до Головного управління Держземагенства у Львівській області, з участю третьої особи: Управління Державної казначейської служби України у Львівській області м. Львова Львівської області, та з участю прокуратури Галицького району м. Львова, про відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом 10-ти днів після його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя Романюк В.Ф.