Справа № 135/1172/15-ц
Провадження № 2/135/371/15
РІШЕННЯ

іменем України

26.11.2015 року Ладижинський міський суд Вінницької області

в складі: судді Корнієнка О.М.

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ладижин цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ВДВС по м. Ладижину Тростянецького МРУЮ, про визнання правочину удаваним, визнання права власності на автомобіль, виключення з акту опису та зняття арешту автомобіля, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_3 третя особа ВДВС по м. Ладижину Тростянецького МРУЮ, про визнання правочину удаваним, визнання права власності на автомобіль, виключення з акту опису та зняття арешту автомобіля. В позовній заяві зазначив, що 27 червня 2014 року між ним та та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продаж спірного автомобілю «Mercedes-benz», 1986 р., реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі (кузов, рама) 5179, сторони договору погодили всі суттєві умови правочину, після чого він в присутності нотаріуса передав власнику автомобіля обумовлену суму - 35 000 грн. отримав ключі та правовстановлюючі документи на автомобіль. Зазначений автомобіль належав ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11.04.2012 року, згідно якої ОСОБА_3 надав право ОСОБА_4 розпоряджатися вищезазначеним автомобілем. Через відсутність коштів та часу з обліку в органах ДАІ спірний автомобіль не знімався. Після отримання довіреності на право розпоряджання автомобілем, він, в присутності нотаріуса передав ОСОБА_4О грошову суму у розмірі 35 000 гривень, а той в свою чергу, передав позивачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. Також ОСОБА_4 на підтвердження укладеного договору склав розписку про отримання грошей за автомобіль. Позивач вказав, що вважав автомобіль своєю власністю, вільно та безперешкодно володів транспортним засобом в своїх особистих потребах протягом 37 місяців. Згодом, коли він звернувся до МРЕО з метою переоформлення автомобіля на його ім'я, йому було в цьому відмовлено, у зв'язку з тим, що ВДВС по м. Ладижину Тростянецького міськрайонного управління юстиції Вінницької області на спірний автомобіль було накладено арешт і заборонено його відчуження в межах виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_3 боргу. Після звернення до відповідача з проханням зняти арешт з автомобіля в органах ВДВС та оформити інші документи, необхідні для реєстрації автомобіля на його ім'я, відповідач відмовив у цьому, посилаючись на відсутність вільного часу, але не заперечував факту укладення договору купівлі-продажу

Позивач зазначив, що фактично сторонами були виконані умови правочину, які є істотними умовами саме договору купівлі-продажу, а не правочину у виді довіреності, а саме - відповідач передав йому у володіння автомобіль «Mercedes-benz», свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від спірного автомобіля, а він, в свою чергу грошові кошти за автомобіль у розмірі 35 000 гривень. Вважає, що дії сторін при оформленні довіреності на право володіння, користування та розпорядження транспортним засобом були спрямовані на дійсну передачу спірного автомобіля у власність позивача. Тому просив суд визнати удаваним правочин довіреність, видану ОСОБА_4 на імя ОСОБА_2 щодо володіння, користування і розпорядження автомобілем «Mercedes-benz», вчинений з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу вказаного транспортного засобу, визнати за ним право власності на автомобіль, та зняти арешт з автомобіля.

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, однак в позовній заяві вказав, що просить розглянути справу без його участі. Позов свій підтримує в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач ОСОБА_3 не з'явився в судове засідання, хоча про час і місце судового розгляду справи був оповіщений належним чином, на що вказує наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, яке було направлене за адресою його місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Клопотання про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи за наявності поважних причин до суду не направив.

Представник ВДВС по м. Ладижину Тростянецького МРУЮ в судове засідання не зявився, хоча про час і місце судового розгляду справи був оповіщений належним чином, на що вказує наявна в матеріалах справи розписка про вручення повістки. Клопотання про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи за наявності поважних причин до суду не направив.

Зважаючи на неявку відповідача, повідомленого належним чином, судом, за згодою позивача, було ухвалено розглядати справу заочно на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з такого.

Відповідно до п.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що автомобіль марки «Mercedes-benz», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, шасі (кузов, рама) 5179 належить на праві власності відповідачу ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії ВІС № 228486 від 31.08.1999 року.

11.04.2012 року ОСОБА_3 надав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом, згідно якої уповноважив ОСОБА_4 або ОСОБА_5 користуватися а також розпоряджатися від його імені (продати, обміняти, здати в оренду, позичку) належним йому автомобілем марки «Mercedes-benz», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, строком на пять років.

27.06.2014 року ОСОБА_4, діючи від імені ОСОБА_3, надав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом, згідно якої уповноважив ОСОБА_2 користуватися а також розпоряджатися (з правом продажу, міни, оренди, передачі в позичку) належиним ОСОБА_3 автомобілем марки «Mercedes-benz», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, строком на період дії основної довіреності.

28.06.2014 року ОСОБА_4 написав розписку про отримання ним від позивача 35000 грн. за автомобіль «Mercedes-benz», 1986 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, та пердав ОСОБА_2 свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та ключі від автомобіля. В письмовій формі договір купівлі-продажу спірного автомобіля між позивачем та ОСОБА_4 не укладався.

Постановою державного виконавця ДВС у м. Ладижині при виконанні виконавчого листа № 2-602 від 10.10.2006 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь Білоусівської територіальної громади суми боргу 10915 грн., накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_3

Позивачем не надано належних доказів переходу права власності на автомобіль від відповідача ОСОБА_3 до нього, а також того, що між позивачем та ОСОБА_4 укладався договір купівлі-продажу автомобіля. А тому, згідно наданих позивачем доказів вбачається, що на час розгляду справи позивач не є власником автомобіля.

Суд вважає, що ні 27.06.2014 року, ні 28.06.2014 року перехід права власності на спірний автомобіль до позивача не відбувся, оскільки автомобіль не був знятий з обліку в органах МРЕВ ДАІ, не було проведено державну реєстрацію автомобіля за позивачем з видачею відповідного свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, який і є належним документом, що свідчить про власника транспортного засобу.

Підстави набуття права власності на майно чітко визначені цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Згідно з ч. 1 ст. 240 ЦК України представник зобов'язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто.

Частиною 3 статті 244 ЦК УКраїни визначено, що довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до п. 25 постанови пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Отже, для визнання правочину удаваним слід встановити, що обидві сторони договору усвідомлювати, що вони укладають саме удавану угоду та, що їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків та приховують іншу волю учасників.

Аналіз зазначених норм у системному зв'язку свідчить про те, що видача довіреності є одностороннім правочином.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_2 зазначав, що фактично між сторонами укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу. Однак, суд вважає таке твердження позивача безпідставним, зважаючи на таке.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні покупцеві, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч. 5 ст.656 ЦК України особливості договору купівлі - продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Відповідно до вимог ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», чинної на час правовідносин, що виникли, власники транспортних засобів, які використовують їх на законних підставах, зобов'язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.

Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, визначено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери; перед відчуженням, передачею зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, а також передбачено, що зняття з обліку транспортних засобів здійснюється після їх огляду в підрозділі ДАІ на підставі заяви власника з поданням документа, що посвідчує його особу.

Матеріалами справи встановлено, що спірний автомобіль не був знятий з обліку в органах ДАІ та залишався зареєстрованим за ОСОБА_3, тобто була порушена процедура продажу автомобіля.

Таким чином, позивач не був та не є власником спірного автомобіля «Mercedes-benz», 1986 року випуску, а тому положення закону, що регулює питання визнання та захисту права власності, не можуть бути застосовані до виниклих правовідносин. Довіреність не є належним правовим оформленням переходу права власності на транспортний засіб.

Виходячи із встановлених судом обставин, підстав для задоволення позову ОСОБА_2 немає, оскільки доказами не підтверджено факт удаваності правочину, факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу автомобіля. Видача довіреності на право користування чи розпоряджання транспортним засобом, чи передоручення цих повноважень є особливістю цивільного обороту без укладення договору купівлі-продажу, та не можна вважатись договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб.

На час накладення арешту та розгляду справи, власником автомобіля є ОСОБА_3, а тому підстави для задоволення позову в частині виключення з акту опису та зняття арешту автомобіля відсутні. Оскільки арешт майна відповідача не порушує прав позивача.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 235, 237, 240, 244, 328, 334, 638, 655, 656 ЦК України, ст. 34 Закону України «Про дорожній рух», Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, ст.ст. 3, 10, 60, 61, 179, 212-215, 224 ЦПК України суд ,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ВДВС по м. Ладижину Тростянецького МРУЮ, про визнання правочину удаваним, визнання права власності на автомобіль, виключення з акту опису та зняття арешту автомобіля відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано у строк, встановлений ст. 294 ЦПК України. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданною протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії з додержанням вимог ст. 229 ЦПК України.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Ладижинський міський суд.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя: