Ухвала

іменем україни

03 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Мазур Л.М., Писаної Т.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27 жовтня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_4. отримав кредит на купівлю квартири у розмірі 37 тис. доларів США терміном до 27 жовтня 2026 року зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у результаті чого виникла заборгованість, яка станом на 27 серпня 2014 року становить 26 414,48 доларів США та складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 18 408,16 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 3 961,93 доларів США, заборгованості по процентам - 1 554 доларів США, пені - 2 490,39 доларів США. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило позов задовольнити.

Заочним рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 29 вересня 2015 року, позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 27 жовтня 2006 року у розмірі 26 414,48 доларів США, що за курсом 13,89 грн відповідно до службового розпорядження НБУ від 27 серпня 2014 року складає 366 897,13 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно відхилити, а вказані судові рішення залишити без змін.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, визначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України.

Так, за змістом ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Судами встановлено, що 27 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит на купівлю квартири у розмірі 37 тис доларів США терміном до 27 жовтня 2026 року зі сплатою відсотків за користування кредитом згідно умов договору.

Згідно розрахунку заборгованості станом на 27 серпня 2014 року відповідач має заборгованість перед банком у розмірі 26 414,48 доларів США.

За змістом ст. 575 ЦК України окремим видом застави є іпотека.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За змістом ч. 4 ст. 591 ЦК України та ч. 7 ст. 47 Закону України «Про іпотеку», якщо сума, одержана від реалізації предмета застави (іпотеки), не покриває вимоги заставодержателя (іпотекодержателя), він має право отримати суму, якої не вистачає (решту суми).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, враховуючи вказані норми закону, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності і надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо сума, одержана від реалізації предмета іпотеки, не покриває вимоги іпотекодержателя, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум.

Таким чином, судами в сукупності з іншими доказами (а. с. 54, 79-82) встановлено, що боржник надав згоду на продаж предмету іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитними зобов'язаннями.

Оскільки коштів від реалізації предмета іпотеки не вистачило на погашення заборгованості, яка виникла у зв'язку з порушенням основного зобов'язання, кредитор в силу норм ЦК України та Закону України «Про іпотеку» має право на стягнення суми, що не вистачає для погашення цієї заборгованості.

Враховуючи вищевикладене та відсутність доказів з боку відповідача щодо сплати в касу чи на розрахунковий рахунок банку суми боргу, суди дали правильну юридичну оцінку листу (а. с. 53) як повідомлення про необхідність саме зняття обтяження на предмет іпотеки для його реалізації з метою погашення заборгованості, а не як самостійного доказу про виконання відповідачем кредитних зобов'язань у повному обсязі.

Встановлено, що місцевий суд всебічно та повно дослідив обставини справи і дійшов вірного висновку про задоволення позову. Крім того, апеляційний суд відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції та обґрунтовано залишив вказане рішення без змін.

Наведені у касаційній скарзі доводи ґрунтуються на припущеннях та висновків судів не спростовують.

Таким чином, судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому їх слід залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 29 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.О. Леванчук

Л.М.Мазур

Т.О.Писана