УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючогоКолодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Івано-Франківського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_6, третя особа - Фонд державного майна України, про визнання права власності та витребування майна, за касаційною скаргою Військової прокуратури Західного регіону України, діючої в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс», на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року Івано-Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері звернувся до суду з позовом в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» до ОСОБА_6, третя особа - Фонд державного майна України, у якому просив визнати за державою Україна в особі Міністерства оборони України право власності на нежитлове приміщення (будівлю), загальною площею 1716 кв. м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, зобов'язати ОСОБА_6повернути до державної власності в особі Міністерства оборони України вказане спірне нежитлове приміщення.

Позовні вимоги прокурор обґрунтував тим, що вищезазначене нерухоме майно є власністю Держави в особі Міністерства оборони України та знаходилось на праві господарського відання концерну «Військторгсервіс».

27 березня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведено публічні торги з продажу спірної нерухомості та на підставі вказаних публічних торгів 24 червня 2009 року між ОСОБА_6 (покупець) та Державою в особі Міністерства оборони України в особі філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» (продавець) укладено договір купівлі-продажу. Згідно п. 1.1. цього договору продавець передав (продав) у власність, а покупець - набув (купив) у власність нежитлову будівлю, загальною площею 1716 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1. Згідно п. 2.1 договору сторони погодили ціну договору в розмірі 252 194 грн 04 коп.

Підставою проведення публічних торгів та укладення договору купівлі-продажу стало звернення начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_7 з необхідними документами до Рівненської міжрегіональної універсальної товарно-майнової біржі «Прайс», однак, ОСОБА_7 звернувся до біржі без достатніх на те повноважень, а тому позивач вважає, що дане майно вибуло з володіння власника (Держави) поза його волею і має бути повернуто в судовому порядку.

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 березня 2015 року в позові відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року рішення районного суду залишено без змін, однак виключено із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції посилання на пропуск прокурором строку на звернення до суду із вказаним позовом.

У касаційній скарзі Військовий прокуратур Західного регіону України, діючий в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс», просить скасувати рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню у зв'язку з наступним.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано протоколу № 21-н про хід публічних торгів від 27 березня 2009 року на підставі якого укладено договір купівлі-продажу спірного майна від 24 червня 2009 року, довіреності від 12 вересня 2007 року на підставі якої ОСОБА_7 укладав зазначений договір, документів на підтвердження права власності Держави на спірне нежитлове приміщення та доказів, що договір купівлі-продажу від 24 червня 2009 року втратив чинність.

За відсутності зазначених документів суд був позбавлений можливості: належно оцінити, що майно державного комерційного підприємства було закріплене за ним на праві господарського відання до укладення договору купівлі-продажу; оцінити обсяг повноважень ОСОБА_7 на укладення договору (від чийого імені діяв, умови і межі реалізації прав наданих довіреністю), а з урахуванням того, що договір купівлі-продажу на підставі якого відповідач набув право власності на спірні об'єкти є чинним, ніхто його не визнавав недійсним, та те, що відповідачем було сплачено продавцю вартість спірних об'єктів, суд дійшов висновків, що позовні вимоги, заявлені в рамках даної справи, про визнання права власності та витребування майна є безпідставними, а тому не можуть підлягати до задоволення.

Крім того, районним судом встановлено, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, однак суд відмовив у його задоволенні у зв'язку з безпідставністю позову.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про безпідставність позову, послався на недоведеність позивачем нікчемності договору купівлі-продажу від 24 червня 2009 року та відсутність підстав для позбавлення покупця за договором - ОСОБА_6 права власності на майно набуте за дійсним договором.

Також, апеляційним судом встановлено, що позивачем не пропущено строку позовної давності, та з урахуванням відмови в позові не з підстав пропуску строку позовної давності, а по суті заявлених позовних вимог, виключено з мотивувальної частини рішення районного суду посилання на ці обставини.

З такими висновками судів повністю погодитися не можна.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що 27 березня 2009 року Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» проведено публічні торги з продажу спірного нерухомого майна - нежитлової будівлі, загальною площею 1716 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (будівля Військторгу № 37), які оформлені протоколом № 21-н про хід публічних торгів.

З договору купівлі-продажу від 24 червня 2009 року вбачається, що його укладено між Концерном «Військторгсервіс» в особі начальника філії Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_7 (продавець), який діяв на підставі довіреності, посвідченої 12 вересня 2007 року за реєстровим № 4165 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук Ю.Я., та ОСОБА_6 (покупець). Згідно п. п. 1.1., 2.1. договору продавець передав (продав) у власність, а покупець - набув (купив) у власність нежитлову будівлю, загальною площею 1716 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, сторони погодили ціну нерухомості в розмірі 252 194 грн 04 коп. в тому числі ПДВ, на підставі вищевказаного протоколу № 21-н про хід публічних торгів від 27 березня 2009 року.

На аркуші справи 13 міститься копія додатку № 1 до договору купівлі-продажу від 24 червня 2009 року за яким сторони виклали п. 6.1. «Умови та порядок розрахунків» основного договору в іншій редакції.

Як на правові підстави позову Івано-Франківський прокурор з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» посилався на норми ст. ст. 387, 388 ЦК України.

Разом з тим, правові механізми ст. ст. 387, 388 ЦК України передбачають різні засади та механізми захисту права власності власника майна, а саме: ст. 387 ЦК України регулює правовідносини у випадку вибуття майна на користь не власника без будь-яких правових на те підстав і право власника на витребування такого захищено законом у повному обсязі; ст. 388 ЦК України регулює правовідносини у випадку вибуття майна на користь не власника за відплатним договором і право власника на витребування такого майна може бути обмежено законом.

При розгляді спору суди не в повній мірі виконали вимоги ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, не уточнили позовних вимог та вирішили спір з урахуванням норм ст. 388 ЦК України.

Крім того, висновки судів зводяться до того, що позивачем не доведено факт належності спірного майна на праві власності Державі в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс» до проведення торгів по його реалізації.

Такі висновки є передчасними, оскільки зі змісту договору купівлі-продажу від 29 грудня 2008 року вбачається що продане спірне майно є будівлею Військторгу № 37, що підтверджується документально свідоцтвом про право власності на будівлю від 12 листопада 2002 року, виданим Харківською міською радою на підставі розпорядження виконкому Харківської міської ради народних депутатів № 103 від 30 вересня 2002 року (п. 1.2. договору). Крім того, відповідачем у справі не заперечується факт належності спірної нерухомості до укладення договору купівлі-продажу Державі.

Особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом (частина п'ята статті 656 ЦК України).

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України).

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власнику товару (стаття 658 ЦК України).

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами (стаття 326 ЦК України).

Позивач у позовній заяві посилається на те, що нерухоме майно яке було предметом купівлі-продажу за оспорюваним договором, є державною власністю та перебувало у господарському віданні концерну «Військторгсервіс».

Відповідно до статутних положень зазначеного концерну відчуження засобів виробництва, що є державною власністю, закріплених за підприємством, здійснюється за погодженням з органом управління майном у порядку, встановленому чинним законодавством.

Такий порядок має певні особливості щодо погоджувальних дій на продаж майна та його вартість, зокрема погоджувальних дій Фонду державного майна (правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постанові від 16 вересня 2015 року, справа № 6-101цс15).

Ухвалені у справі судові рішення не містять правових висновків на спростування доводів позивача про недотримання погоджувальної процедури з органом управління майном у порядку, встановленому чинним законодавством, при продажі спірного нерухомого майна, а тому вважати, що оспорювані в касаційному порядку судові рішення відповідають вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави відсутні.

У зв'язку з наведеним вище та з урахуванням положень ст. 338 ЦПК України, ухвалені у справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до районного суду.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Військової прокуратури Західного регіону України, діючої в інтересах Держави в особі Міністерства оборони України та Концерну «Військторгсервіс», задовольнити.

Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 13 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 15 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька О.В. Кафідова О.В. Умнова І.М. Фаловська