У х в а л а

іменем україни

02 грудня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та стягнення моральної шкоди,

за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Волинської області від 23 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, та остаточно просив:

- витребувати на його користь з незаконного володіння ОСОБА_6 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, визнавши за ним право власності;

- стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що йому та ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом належить на праві власності по 1/2 частини вказаної вище квартири.

Вказав, що 24 квітня 2014 року рішенням Нововолинського міського суду Волинської області, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 03 червня 2014 року, задоволено позов ОСОБА_5 та припинено право власності на належну йому 1/2 частини спірної квартири із стягненням з ОСОБА_5 на його користь вартості цієї частки в розмірі 84 896 грн.

Позивач зазначив, що 02 липня 2014 року право власності на спадкову квартиру було зареєстроване за ОСОБА_5, а 05 липня 2014 року вона подарувала спірну квартиру своєму сину ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року зазначені вище рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд, а 11 листопада 2014 року позов ОСОБА_5 за її заявою було залишено без розгляду.

Посилаючись на те, що 17 листопада 2014 року ОСОБА_4 продав спірну квартиру згідно з договором купівлі-продажу ОСОБА_6, яка на даний час є власником цієї квартири, просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

23 лютого 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив стягнути з ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 5 000 грн, посилаючись на безпідставність первісних позовних вимог, оскільки він правомірно володів спірною квартирою і не порушував прав позивача, а залучення його до участі у розгляді справи в якості відповідача потребує витрат коштів на правову допомогу для захисту від незаконних вимог ОСОБА_3

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 20 квітня 2015 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Витребувано від ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 23 червня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_6 задоволено, рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 20 квітня 2015 року в частині задоволення позовних вимог скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення ОСОБА_4 і ОСОБА_6 на неї, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи первісний позов та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, виходив з того, що 1/2 частини спірної квартири, яка належить позивачу ОСОБА_3, вибула з його володіння поза його волею, та, керуючись ст. 388 ЦК України, дійшов висновку про визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частини спірного майна та витребування його у ОСОБА_6, яка є добросовісним набувачем; при цьому суд виходив із недоведеності позивачами за первісним та зустрічним позовами спричинення моральної шкоди, оскільки захист своїх прав у суді не може бути підставою для задоволення позовів про стягнення моральної шкоди.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду в частині задоволення первісного позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову, виходив з того, що ОСОБА_4 набув право власності на спірну квартиру законним шляхом і, будучи її власником, мав право володіти, користуватися та розпоряджатися нею, дійшовши висновку, що особа, яка вважає себе власником майна, може захистити свої права шляхом оскарження договору дарування цього спірного майна, оскільки скасовано судове рішення про припинення його права власності на частину квартири та визнання права власності, у зв'язку із чим це майно перебуває у його володінні на підставі ст. 392 ЦК України.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, належало на праві власності по 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією витягів про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а. с. 5, 7) та копією технічного паспорта (а. с. 8-9).

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від

24 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 05 червня 2014 року, частково задоволено позов ОСОБА_5 та припинено право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3, зі стягненням на його користь з ОСОБА_5 вартості цієї частки у розмірі 84 896 грн, внесених нею на депозитний рахунок суду згідно з квитанцією від 19 квітня 2014 року № 50/66; визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини спірної квартири (а. с. 10-11).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 вересня 2014 року рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 24 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 05 червня 2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а. с. 17-19).

Ухвалою Іваничівського районного суду Волинської області від 11 листопада 2014 року позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні зі сплатою грошової компенсації вартості цієї частки залишено без розгляду за заявою позивачки, оскільки предмет спору вибув з її власності (а. с. 85).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 січня 2015 року спірна квартира належить ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Нововолинського міського нотаріального округу у Волинській області Асадуллаєвим О.Е. (а. с. 97).

Згідно з повідомленням ТУ ДСА України у Волинській області від 11 лютого 2015 року № 462/04-27 кошти в сумі 84 896 грн 17 коп., які надійшли від ОСОБА_5, знаходяться на депозитному рахунку управління (а. с. 117).

Крім того, судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_5 05 липня 2014 року подарувала вищевказане майно своєму синові ОСОБА_4, а останній 17 листопада 2014 року, тобто вже після постановлення ухвали Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ про скасування рішень суду першої інстанції від 24 квітня 2014 року та апеляційного суду від 05 червня 2014 року, відчужив спірну квартиру на користь ОСОБА_6

Згідно з ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки рішення суду про визнання права власності, на підставі якого спірне майна було вилучено з володіння позивача, у подальшому було судом скасовано, то слід вважати, що зі скасуванням рішення суду втрачаються ті правові наслідки, що з нього випливають, у зв'язку з чим апеляційний суд дійшов правильного висновку, що спірне майно перебуває у володінні ОСОБА_3 згідно ст. 329 ЦК України.

Разом з тим апеляційний суд не врахував, що відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання згідно зі ст. 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна із чужого незаконного володіння (віндикація).

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захистові шляхом задоволення віндикаціного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача.

За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Виходячи із системного аналізу наведених норм права та викладених обставин справи, колегія суддів касаційного суду вважає, що суд апеляційної інстанції, встановивши обставини спору виходив з того, що спірне майно перебуває у володінні позивача відповідно до ст. 392 ЦК України у зв'язку із скасуванням рішення суду про припинення його права власності на спірне майно, однак дійшов помилкового висновку про застосування у спірних правовідносинах такого способу захисту як оскарження договору дарування, оскільки вимоги ОСОБА_3 зводяться до витребування спірної частини квартири із чужого незаконного володіння на підставі вимог ст. 388 ЦК України, у зв'язку з тим, що вказане майно вибуло з володіння позивача не з його волі, а за рішенням суду, яке скасовано, і в даному випадку ОСОБА_6 є добросовісним набувачем спірної квартири.

Таким чином, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на зазначені вище норми цивільного права уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку із чим рішення суду апеляційної інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 23 червня 2015 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М.Мазур

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана