Провадження №2/521/484/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2015 року Малиновський районний суд міста Одеси у складі головуючого судді Граніна В.Л., при секретарі Лукьяновій В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту ухилення від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідно до якого просить встановити факт ухилення від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця, а саме матері позивача та відповідачів ОСОБА_4, померлої 10.03.2010 року. Також, представник позивача подала уточнюючу позовну заяву та наполягала на розгляді справи саме у позовному проваджені, а не в окремому.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 10.03.2010 року померла ОСОБА_4, яка є рідною матірю позивача та відповідачів. Після її смерті відкрилася спадщина. Позивач та відповідачі спадкоємці першої черги за законом до майна померлої матері. За життя спадкодавець потребувала фінансової та особистої допомоги через свій похилий вік та тяжку хворобу, однак відповідачі ухилялися від надання їй такої допомоги та від утримання її до дня смерті. Померла з липня 2009 року проживала разом з позивачем та він змушений був доглядати за матірю без допомоги відповідачів. Враховуючи це, позивач просить встановити факт ухилення відповідачами від виконання своїх обовязків утримання спадкодавця.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 приймали участь у судовому засіданні, позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволені в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до висновку, що в задоволені позовних вимог слід відмовити в повному обсязі виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлені наступні обставини і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, померла 10.03.2010 року, є матірю ОСОБА_2, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 За життя ОСОБА_4 захворіла на інсульт та неодноразово до липня 2009 року знаходилася на лікуванні в Міській клінічній лікарні №10 в м. Одесі. Догляд за нею здійснювали ОСОБА_3 та ОСОБА_2, які несли витрати на лікування матері та придбання ліків.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_4 з липня 2009 року по 10.03.2010 рік проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з ОСОБА_2, що підтверджується довідкою Первомайської станції швидкої допомоги та довідкою голови квартального комітету №64 у м. Первомайськ.

Позивач вказує на те, що померла з січня 2008 року і до дня своєї смерті потребувала постійної сторонньої допомоги у звязку з перенесеним інсультом, через що вона перестала ходити та стала лежачою хворою. В липні 2009 року позивач перевіз свою матір до м. Первомайськ, де вона проживала разом з ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні діти зобовязані утримувати своїх батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Однак, жодних фактів на підтвердження того, що відповідачі умисно ухилялися від надання допомоги матері суду надано не було, а навпаки, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі постійно проживали на території м. Одеси та Одеської області, де вони до липня 2009 року доглядали за своєю матірю, привозили їй медикаменти.

Цей факт також підтверджується рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2011 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 17.09.2012 року, по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування, відповідно до якого в задоволені позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено в повному обсязі у звязку з недоведеністю позивачем, що відповідачі ухилялися від надання допомоги померлій ОСОБА_4, відповідно до розяснень викладених в п. 6 постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», враховуючи домовленість між братами щодо догляду та надання допомоги спадкодавцеві, що підтверджувалось самим позивачем в позовній заяві.

Згідно із п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обовязку щодо надання допомоги та свідомого невиконання цього обовязку. Ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, якої він потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обовяжу забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення повязане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обовязок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

Ці обставини суду не доведено, а навпаки, судом встановлено, що відповідачі доглядали за матірю коли вона проживала в м. Одесі та перебувала у лікарні, та неодноразово приїжджали до неї у м. Первомайськ.

Крім цього, висновками проведеної посмертної судово психіатричної експертизи та посмертної комплексної судово медичної експертизи не встановлено той факт, що ОСОБА_4 за життя перебувала у безпорадному стані та потребувала допомоги. Цей факт також не було доведено позивачем, хоча відповідно до ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Такі докази не були представлені позивачем. Наданий позивачкою висновок судово-психіатричної експертизи №703, згідно якому ОСОБА_4 на час 23.04.2008 року не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними не підтверджує її знаходження в безпорадному стані, в сенсі вимог ст. 1259 ЦК України, тому що безпорадний стан в даному випадку це оціночне правове, а не медичне поняття.

Крім того, свідки зі сторони позивача, а саме ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, які були допитані у судовому засіданні, не надали жодних правових даних на підтвердження того, що померла перебувала у безпорадному стані, який зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування, відповідно до розяснень, даних у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування».

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

З аналізу положень ч. 5 ст. 1224 ЦК України вбачається , що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Також, як роз'яснив Пленум ВСУ у п.27 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року № 2 виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України.

Позивачем, в порушення вищенаведених приписів, будь-яких доказів того, що відповідачі мали можливість, але умисно ухилялися від виконання обовязав утримання спадкодавця не надано.

З огляду на викладені вище фактичні обставини справи та норми законодавства, суд вважає, що доводи позивача про те, що відповідачі умисно ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував маючи при цьому усі можливості надавати таку допомогу, повністю спростовується матеріалами справи та доказами по справі. Крім того позивачка наполягала на розгляді своїх вимог про встановлення факту ухилення від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця в позовному провадження, хоча справи про встановлення фактів, які мають юридичне значення розглядаються в окремому провадженні, згідно гл.6 ЦПК України. При тому, позивачка вказувала, що цей факт їй необхідно встановити для подальшого вирішення права на спадкове майно. Суд немає будь-яких правових підстав для відмови розгляду по суті вимог про встановлення факту, який має юридичне значення в позовному провадженні. Однак, наполягаючи на такому розгляді позивач обрав невірний спосіб захисту, на її думку, порушеного права, тому, що вимог про порушення її права не заявляла. При таких обставинах невірний обраний спосіб захисту порушеного права є окремою та особистою підставою для відмови в позві позивачу. При цьому суд виходить з наступного, відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Таким чином, захист цивільних справ - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Як правило, суб'єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Факт, що зазначила позивач в заяві про встановлення факту ухилення від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця може бути встановлений в іншому, передбаченому законом порядку, зокрема ст. 1259 ЦК України.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України, гл.6 ЦПК України, ст.1224, 1259 ЦК України, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про встановлення факту ухилення від виконання обовязку щодо утримання спадкодавця відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в десяти денний строк з дня проголошення рішення.

Головуючий