АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернулась в червні 2015 року.

Зазначала, що з 2006 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбу від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спільне життя з відповідачем не склалося, в зв'язку з чим вони не підтримують шлюбних стосунків та не ведуть спільне господарство, а тому їхній шлюб існує лише формально і його збереження є неможливе. Після припинення шлюбних відносин відповідач неналежно виконує свої обов'язки щодо утримання дітей, а тому просила суд розівати укладений між сторонами шлюб та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частки усіх видів заробітку щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона забов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 14.04.2006 року, який зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва державним Центром розвитку сім'ї, актовий запис № 501).

Згідно свідоцтв про народження, сторони від шлюбу мають двох дітей: доньку- ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають разом із позивачем.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції прийшов до висновку, що, оскільки сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства і не підтримують шлюбних стосунків, а шлюб існує лише формально і його збереження суперечитиме інтересам обох сторін, то, на підставі ст. 112, 183 СК України, позов підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Частиною 1 ст.21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно ч.ч.3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

У відповідності до положень ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи встановлені судом обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. А обов'язок утримувати власних дітей передбачений ст.ст. 141, 183 СК України.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права при ухваленні заочного рішення, колегія судді відхиляє, оскільки вказані доводи були враховані при постановленні ухвали Дарницького районного суду від 02.10.2015 року, якою відповідачу було відмовлено в перегляді заочного рішення.

Не заслуговують на увагу і посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права у зв'язку з відсутністю в матеріалах справи звукозапису судового засідання.

Так ч. 2 ст. 197 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо, відповідно до положень цього Кодексу, розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в судове засідання призначене на 17.07.2015 року сторони не зв'явились, про що свідчить довідка від 17.07.2015 року, фіксування судового процесу на підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалось.

Доводи апелянта щодо обов'язкової участі органу опіки та піклування при розгляді даної категорії справ не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Таким чином, твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: