Києво-Святошинський районний суд Київської області
Справа № 369/1345/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
10.03.2015 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі
головуючої судді: Дубас Т.В.
при секретарі Дідур М.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Києво-Святошинського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Київській області, третя особа - ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
У лютому 2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідачів ОСОБА_2, Києво-Святошинського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Київській області, третя особа - ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Свої вимоги мотивує тим, що позивачці на праві приватної власності належить 9/25 частин квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування 9/25 частин квартири від 16 грудня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бишевцем Р.В. та зареєстровано в реєстрі за № 2137.
На даний час в її квартирі проживає бабуся - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1
Факт непроживання відповідачки в квартирі АДРЕСА_1 підтверджується актами депутата Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області.
Позивачка зазначає, що відповідачка з моменту реєстрації до цього часу в зазначеній вище квартирі не проживала, родичкою не являється. Її особистих речей в квартирі не має.
Тому, позивачка просила суд визнати ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 такою, що втратила право користування житлом в квартирі АДРЕСА_1 та зобов'язати Києво-Святошинський районний відділ Управління державної імміграційної служби в Київській області примусово зняти відповідачку з реєстраційного обліку в квартирі за вказаною вище адресою.
В судове засідання позивачка не з'явилася. До суду направила заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідачі в судове засідання не з`явилися. Про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі.
Третя особа в судове засідання також не з'явилася. До суду направила заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи, що відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило, а також те, що позивачка не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі, суд ухвалив провести заочний розгляд справи відповідно до ст. 224 ЦПК України, та ухвалити по справі заочне рішення.
Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.
Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 (прізвище якої після реєстрації шлюбу, згідно з копією свідоцтва про шлюб, виданого 17.09.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києві, було змінено з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1»), на праві приватної спільної часткової власності належить 9/25 частин квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, згідно витягу Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 27.02.2009 року про реєстрацію прав власності на нерухоме майно.
Зазначена частини квартири належить позивачці на підставі договору дарування 9/25 частин квартири від 16.12.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Бишевцем Р.В., та зареєстрований в реєстрі за № 2137.
За даними довідки форми № 3 Комунального підприємства «БГВУ ЖКГ» від 03.03.2015 року № 301 відповідачка ОСОБА_2, 1961 року народження, значиться зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1.
Факт реєстрації відповідачки за вказаною вище адресою також підтверджується відомостями адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області від 20.02.2015 року.
Згідно з актом депутата Боярської міської ради VІ скликання 2010-2015 року Києво-Святошинського району Київської області від 19.11.2014 року відповідачка ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 - не проживає.
Згідно ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.
Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 47 Конституції України проголошено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.
Статтею 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним,користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Частинами 1,2 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Статтею 72 ЖК УРСР визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
П.10 постанови пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
З урахуванням рекомендацій, викладених у Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
З огляду на ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків.
Відповідачка в спірній квартирі не проживає більше шести місяців без поважних причин, перешкод в проживанні відповідачці ніхто не створював, відповідачка змінила місце проживання добровільно, квартирою відповідачка не цікавиться, комунальні послуги не сплачує.
Враховуючи дані обставини ОСОБА_2 втратила право користування житловим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, та підлягає зняттю з реєстраційного обліку за цією адресою.
Зважаючи на вищенаведене, враховуючи ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рекомендації, викладені у Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», керуючись ст.ст. 13, 41, 47, 48 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України, ст.ст. 64, 71, 72 ЖК УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п.10 постанови пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.ст. 3, 10, 11, 15, 60, 88,114, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Києво-Святошинського районного відділу Управління державної міграційної служби України в Київській області, третя особа - ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Зобов'язати Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області зняти ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя : Т.В. Дубас