Справа № 381/5459/14 Головуючий у І інстанції Ковалевська Л.М.
Провадження № 22-ц/780/1695/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько
Категорія 52 11.03.2015
УХВАЛА

Іменем України

11 березня 2015 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фоззі-Фуд» про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

у листопаді 2014 року до суду звернувся позивач з вказаним обгрунтовуючи його тим, що відповідно до наказу №11/М2К від 15.01.2014 року був прийнятий на посаду - продавець продовольчих товарів відділу стелажної торгівлі магазину №2 «Сільпо» у ТОВ «Фоззі-Фуд» на умовах безстрокового трудового договору з посадовим окладом згідно штатного розпису.

Відповідно до наказу №113/м2к від 23.05.2014 року позивач звільнився з роботи за власним бажанням.

Відповідач порушуючи норми трудового законодавства, в день його звільнення, не видав йому трудову книжку, що позбавило його можливості працевлаштуватися. Трудова книжка була отримана ним лише 08.10.2014 року.

Позивач зазначив, що відповідач також не зарахував до трудового стажу період випробування протягом 5 днів в грудні 2013 року та не вніс ці дані до трудової книжки.

Невчасне отримання позивачем трудової книжки та неможливість працевлаштуватися на іншу роботу причинили відповідачеві моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 56 300 гривень.

Враховуючи вище зазначене позивач просив суд зобов»язати відповідача видати наказ про звільнення позивача в день видачі трудової книжки - 08.10.2014 року та внести відповідні зміни в трудову книжку, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в зв»язку з затримкою видачі трудової книжки за період часу з 26.05.2014 року по 08.10.2014 року в сумі 9 252,21 гривень, стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати належних позивачу сум при звільненні за період з 09.10.2014 року по 15.01.2015 року в сумі 6 326,61 гривень та моральну шкоду в сумі 56 300 гривень.

У грудні 2014 року позивач збільшив свої позовні вимог обгрунтовуючи тим, що у березні та травні 2014 року відповідачем не вірно розрахована сума лікарняних, що належала йому до виплати по наданих лікарняних листках непрацездатності. Відповідачем не вірно розраховано відсоток від середньої заробітної плати згідно стажу, підтвердженої записами у трудовій книжці. Потрібно було проводити нарахування 80% середньої заробітної плати йому, як застрахованій особі, яка має страховий стаж від 5 до 8 років, а не 60%, як було пораховано відповідачем.

Таким чином разом із зазначеними вище позовними вимогами позивач просив стягнути також з відповідача на його користь несплачені суми по листкам непрацездатності в сумі 218,37 гривень,

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року, ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Зазначив, що рішення незаконне, ухвалене в результаті неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначив, що відповідачем не вірно розрахована сума лікарняних, що належала йому до виплати по наданих лікарняних листках непрацездатності. Відповідачем не вірно розраховано відсоток від середньої заробітної плати згідно стажу, підтвердженої записами у трудовій книжці. Потрібно було проводити нарахування 80% середньої заробітної плати йому, як застрахованій особі, яка має страховий стаж від 5 до 8 років, а не 60%, як було пораховано відповідачем.

Крім того позивач не вчасно видав йому належним чином оформлену трудову книжку в день його звільнення. Трудову книжку позивач отримав лише 08.10.2014 року. Відповідно до вимог ст.235 КЗпП відповідач зобов»язаний виплатити йому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Позивач був звільнений 25.05.2014р., трудова книжка видана йому 08.10.2014 року, і таким чином за вказуй період час відповідач має сплатити позивачу 9 544,77грн.

Також відповідно до вимог ст.117 КЗпП України відповідач має сплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Оскільки повного розрахунку з позивачем, по його лікарняних листах, відповідачем не проведено позивач вважає, що з відповідача слід стягнути 5 572,80грн., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Апелянт також вважає, що діями відповідача спричинена йому моральна, немайнова шкода, яку він оцінює в сумі 56 300 гривень, і просить стягнути з відповідача на його користь.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу №11/М2К від 15.01.2014 року позивач прийнятий на посаду - продавець продовольчих товарів відділу стелажної торгівлі магазину №2 «Сільпо» у ТОВ «Фоззі-Фуд» на умовах безстрокового трудового договору з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.9). Згідно заяви позивача від 15.01.2014р. заробітна плата перераховувалася на його зарплату картку.

12 травня 2014 року позивачем подана відповідачу письмова заява з проханням звільнити його з роботи за власним бажанням з 23.05.2014 року (а.с.111).

Відповідно до наказу №113/м2к від 23.05.2014 року позивач звільнився з роботи за власним бажанням (а.с.108).

Відповідно до зібраних матеріалів справи та пояснень сторін, які ними не оспорюються, відповідач отримав у відповідача трудову книжку про його звільнення з 25.05.2014 року 08.10.2014 року.

Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Згідно до п.4.1. Наказу Мінюсту, Міністерства праці України, Мінсоцзахисту від 29.07.1993, №58 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» власник або уповноважений ним орган зобов»язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї запису про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Тобто, тільки при наявності вини роботодавця у затриманні видачі трудової книжки може виплачуватися середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Відповідно до зазначеного Наказу «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників» пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_2, вона працює у магазині №2 в м. Києві, спеціалістом по персоналу, особисто займалась прийомом на роботу позивача та оформленням документів при його звільненні.

20 травня 2014 р. вона зателефонувала позивачу для уточнення інформації чи не передумав він звільнятися та повідомила, щоб він з»явився у день звільнення для отримання трудової книжки. Позивач повідомив їй, що не зможе приїхати в день звільнення за трудовою книжкою, так як буде проходити курс лікування, і попросив віддати її його родичу, який також працює в мережі «Сільпо». ОСОБА_2 погодилася провести звільнення за раніше написаною заявою, але попередила, що трудову книжку зможе віддати або особисто в руки власникові, або за його письмовою заявою відправити поштою. На це позивач відповів, що коли закінчиться курс лікування, то обов»язково особисто прийде за трудовою книжкою. Проте, жодних дій щодо отримання трудової книжки ним не було здійснено.

Починаючи з дати звільнення позивача, з 25.05.2014 року, представники відповідача здійснювали неодноразові телефонні дзвінки на телефон позивача. Вказані обставини підтверджуються листа Приватного акціонерного товариства «Київстар» де вказано, що номер +49 зареєстрований за ТОВ «Фоззі-Фуд» згідно замовлення №114 до договору №1-314/09 від 01.06.2009 р. та надано деталізацію дзвінків з вказаного на номер +449 за період з 01.05.2014р. по 31.10.2014р. Додаток №1 та листі Приватного Акціонерного Товариства «ДАГАГРУП» від §5 11 2014р. вих. №23259.

Про те, що номер тел. +49 належить позивачу підтверджується Анкетою - Особовою карткою працівника, де позивач власноручно записав свій контактний номер телефону.

Як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, позивач не зміг пояснити причини неотримання ним у відповідача своєї трудової книжки, а також те, що затримка видачі трудової книжки відбулася саме з вини відповідача по справі.

Оскільки доказів того, що затримка видачі трудової книжки позивачу відбулася з вини відповідача в матеріалах справи відсутні то підстав для задоволення позову про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відповідно до вимог ст.235 КЗпП України, не має.

У відповідності до ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Апелянт зазначає у своїй скарзі на те, що на день звільнення його з роботи відповідач не виплатив йому всі суми, які належали йому при звільненні, а саме : не сплачена сума по листках непрацездатності в розмірі 218,27 грн.

Проте дані доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу виходячи із наступного.

Згідно наданої позивачем Індивідуальної відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України, сформованої 30.12.2014р., у червні, липні та серпні 2001р., у травні 2002р. та у серпні, вересні, жовтні, листопаді та грудні 2003р. не сплачувалися страхові внески, що відповідно означає, що ОСОБА_1 не весь період з 11.12.2001р.- 25.09.2003р. працював на СТОВ ім. Буйка, а за 2002р. загальна кількість днів не 365, а 334 дня (так як у травні 2002р. не сплачувався страховий внесок).

У трудовій книжці позивача зазначено дату наказу про прийом на роботу від 11.12.2001р., а про звільнення від 25.09.2003р., хоча страхові внески СТОВ ім. Буйка почата сплачуватися з січня 2001р. а останній страховий внесок сплачений за позивача роботодавцем був у липні 2003р.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням» від 18.01.2001р. страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягала загальнообов»язковому державному соціальному страхуванню у зв»язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем або нею страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній» від 12.08.1993р. №637 зазначається, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості неї видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем на момент розрахунку з відповідачем лікарняного листа не надав жодного документа, в тому числі Індивідуальної відомості з Пенсійного фонду України про застраховану особу, який підтверджував би належним чином період роботи на СТОВ ім. Буйка та відповідно страховий стаж.

Згідно з п. п.4 п.1 ст.14-1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов»язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 р. Пенсійний фонд України та його територіальні органи зобов»язані надавати безоплатно саме на вимогу застрахованих осіб) інформацію, що міститься на їх персональних облікових картках у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру.

Страховий стаж позивача згідно даних з Пенсійного фонду становить: 2006 р. - 3 місяці 3 дні; 2007 р. - 11 місяців 0 днів; 2011 р. - 6 місяців 27 днів: 2012р. - 11 місяців 3 дні; 2013 р. - 2 місяці. До березня 2014 р. (початок першого листка непрацездатності) - 1 місяць 29 днів, до квітня 2014 р. (початок другого листка непрацездатності) - ще + 1 місяць.

Загалом страховий стаж позивача становить: на 01 березня - 35 місяців 29 днів - 3 роки. Станом на 01.04.2014 р. - 36 місяців 29 днів = 3 роки 1 місяць.

Такий стаж дає право па оплату листка непрацездатності у розмірі 60% середньої заробітної плані, але не на 80%.

Враховуючи вище зазначене суд першої інстанції прийшов до правильно висновку про те, що на час звільнення позивачеві, відповідачем правильно проведені розрахунки з позивачем по оплаті листків непрацездатності, заборгованість за листками непрацездатності у відповідача перед позивачем, відсутні.

Відповідно до вимог ст.1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Також пунктом 5 постанови Пленуму Верховною Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Відповідальність заподіювана шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Позивач в позовній заяві стверджував, що фізичні та душевні страждання виникли через непосильні та надмірні навантаження, які він змушений був виконувати на посаді продавця продовольчих товарів у ТОВ «Фоззі-Фуд», що відповідно призвело до зламання протезу правого тазостегнового суглобу. У зв»язку з цим та через те, що своєчасно відповідач не видав йому трудову книжку попередній уклад його сімейного життя порушився.

Проте з даною позовною вимогою, та доводами апеляційної скарги про спричинення відповідачем позивачеві моральної шкоди не можливо погодитися виходячи із наступного.

Згідно штатних розписів у магазині, де працював позивач, наявні посади вантажника та фахівця з приймання та обліку товару, які в залежності від своїх посадових обов»язків виконують вантажник - вантажно - розвантажувальні роботи, фахівець з приймання та обліку товару - розміщує прийнятий товар з врахуванням умов зберігання, товарного сусідства, санітарно - гігієнічних норм, термінів реалізації та ін.

Відповідно до посадової інструкції продавця продовольчих товарів, посада яку обіймав позивач, до обов»язків позивача не входило виконання вантажно-розвантажувальних робіт у магазині (а.с.100-107).

Доказів того, що позивач зламав протез правого тазостегнового суглобу, з вини відповідача не підтверджується жодним зібраним по справі письмовим доказом.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, до юридичних фактів, які мав би довести позивач у зазначеній категорії справ, зокрема, належить доведення факту завдання моральної шкоди, розміру шкоди, вини та причинно-наслідкового зв»язку.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції прийшов до правильно висновку про те, що позивач не довів факт спричинення йому відповідачем зазначеної шкоди.

Інші висновки суду першої інстанції, про відмову у задоволенні позовних вимог, позивачем до суду апеляційної інстанції оскаржені не були.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про порушення норм матеріального права при його ухваленні, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, не знайшли свого підтвердження і повністю спростовуються дослідженими належними та допустимими доказами по справі.

За таких обставин, колегія судів, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку відмовивши в задоволенні позову.

Оскільки рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити апеляційні скарги і залишити рішення суду без змін.

Керуючись: ст.ст.303,307,308,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

ухвалила :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді