Справа №487/8148/15ц
Провадження №4с/487/73/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.12.2015 року м. Миколаїв

Заводський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді ТЕМНІКОВОЇ А.О.,

при секретарі ІГНАТЬЄВІ А.О.,

за участю заявника ОСОБА_1

представника Заводського ВДВС

Миколаївського МУЮ КАНДЗЮБИ Н.М.

заінтересованої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві скаргу ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2, на дії посадових осіб Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, -

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва на дії Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції(далі - Заводський ВДВС Миколаївського МУЮ) з приводу закінчення виконавчого провадження. В обґрунтування скарги заявником зазначено, що виконавчою службою було неправомірно винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з приводу примусового виконання рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.04.2013 року про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки вказане рішення підлягає виконанню до повноліття дитини. З огляду на викладене, посилаючись на порушення його прав та неможливість спілкування з дитиною у обсязі, визначеному судовим рішенням, ОСОБА_1 просив визнати неправомірною постанову Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ від 04 жовтня 2013 року про закінчення виконавчого провадження №39280241 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 05 серпня 2013 року на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва у справі №2/487/860/13, зобовязати виконавчу службу відновити виконавче провадження.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав скаргу на наполягав на її задоволенні, надавши суду пояснення, аналогічні змісту предявлених вимог. При цьому ОСОБА_1 зазначив, що бачив в останнє дитину понад півроку назад. Мати дитини виконує рішення на власний розсуд, вибірково відповідає на його дзвінки та постійно посилається на обставини, які нібито перешкоджають спілкуванню ОСОБА_1 з сином у визначений судом спосіб та порядок, що унеможливлює повноцінну участь у житті дитини з боку стягувача. У ситуації, що склалася, заявник позбавлений можливості звернутися до суду за захистом своїх прав, оскільки відповідне судове рішення вже прийнято, але не виконується. Оскільки виконавчою службою було закінчено виконавче провадження, захистити свої права ОСОБА_1 може лише шляхом ініціювання питання про скасування відповідної постанови державного виконавця.

Представник Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ просила відмовити у задоволенні скарги у звязку з її необґрунтованістю, надавши суду письмові заперечення. В обґрунтування заперечень виконавчою службою зазначено, що 09.08.2013 року Заводським ВДВС Миколаївського МУЮ було відкрито виконавче провадження підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва у справі №2/487/860/13. Згідно заяви матері дитини ОСОБА_2 поданої до виконавчої служби 04.09.2013 року, остання повідомила, що не здійснює перешкод у спілкуванні сина з батьком. 28.09.2013 року виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1, та встановлено, що боржник усунув перешкоди у спілкуванні стягувача з сином та надав дитину ОСОБА_1, про що складено відповідний акт. 04.10.2013 року на підставі акту державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження згідно п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Підтвердити факт надіслання постанови про закінчення виконавчого провадження стягувачу у даний момент не виявляється можливим у звязку із закінченням строків зберігання вказаних документів. У звязку з тим, що державним виконавцем було доведено до відома ОСОБА_2 резолютивну частину рішення, постанова про закінчення виконавчого провадження є обґрунтованою, через що у задоволення скарги має бути відмовлено.

Заінтересована особа ОСОБА_2, надавши письмові заперечення, зазначила, що постанова про закінчення виконавчого провадження є обґрунтованою, оскільки всі дії виконавчою службою були вчинені у строк та порядок, що передбачені чинним законодавством. При цьому ОСОБА_2 зазначила, що останнього часу дійсно виникали обєктивні ситуації, які перешкоджали наданню ОСОБА_1 можливості спілкування з дитиною, однак він мав би з розумінням ставитися до даних обставин, а не звертатися до суду із відповідною скаргою.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового провадження, приходить до наступного.

Згідно ст. 383 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 384 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду безпосередньо або після оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби до начальника відповідного відділу державної виконавчої служби.

Скарга подається до суду, який видав виконавчий документ.

За результатами розгляду скарги, згідно ст. 387 ЦПК України, суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.04.2013 року було зобовязано ОСОБА_2 усунути перешкоди у спілкуванні ОСОБА_1 з сином ОСОБА_3, 29.07.2009 року, та визначено наступний спосіб участі позивача у його спілкуванні і вихованні: встановити дні побачень ОСОБА_1 з сином кожної суботи тижня з 10 до 18 години та можливість спільного відпочинку і оздоровлення з сином один раз в літній період тривалістю 7 (сім) діб без присутності матері.

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 20.12.2013 року зазначене рішення було розяснено шляхом визначення, що побачення ОСОБА_1 з сином кожної суботи тижня з 10 до 18 години мають відбуватися в межах адміністративно-територіального кордону міста Миколаєва.

Постановою Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ від 09.08.2013 року було відкрито виконавче провадження з приводу примусового виконання вказаного рішення.

04.09.2013 року заявник ОСОБА_2 повідомила виконавчу службу, що не здійснює перешкод у спілкуванні сина з батьком.

28.09.2013 року державним виконавцем здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_1, та встановлено, що боржник усунув перешкоди у спілкуванні стягувача з сином та надав дитину ОСОБА_1, про що складено відповідний акт.

04.10.2013 року Заводським ВДВС Миколаївського МУЮ складено акт про добровільне виконання згідно якого державним виконавцем було встановлено добровільне виконання рішення суду від 23.04.2013 року та зазначено, що дії, спрямовані на добровільне виконання рішення, вчинені 28.09.2013 року.

На підставі вказаного акту 04.10.2013 року Заводським ВДВС Миколаївського МУЮ було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» з посиланням на повне фактичне виконання згідно виконавчого документу.

Зазначений висновок не відповідає вимогам чинного законодавства виходячи з наступного.

Згідно п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження закінчується у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Статтею 6 СК України передбачено, що правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Таким чином, рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.04.2013 року може вважатись фактично виконаним у разі, коли протягом усього часу до повноліття дитини (якщо вона, досягнувши чотирнадцяти років в порядку ч. 3 ст. 160 СК України, самостійно не визначить місце свого проживання разом з батьком) ОСОБА_1 кожної суботи тижня з 10 до 18 години в межах адміністративно-територіального кордону міста Миколаєва буде надана можливість побачення з сином та можливість спільного відпочинку і оздоровлення з сином один раз в літній період тривалістю 7 (сім) діб без присутності матері до повноліття дитини.

Лише після сплину вказаного терміну, за умови надання у встановлені судом строки та спосіб можливості побачень, відпочинку та оздоровлення батька з сином, судове рішення може вважатись фактично виконаним.

Встановлений державним виконавцем одиничний факт надання ОСОБА_1 28.09.2013 року побачення з сином не може свідчити про те, що рішення є фактично виконаним у повному обсязі в сенсі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин постанова Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ від 04.10.2013 року про закінчення виконавчого провадження у звязку з повним фактичним виконання судового рішення не ґрунтується на вимогах закону та є передчасною, у звязку з чим підлягає скасуванню.

Посилання державного виконавця на норми ч. 4 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» відносно того, що закінчення виконавчого провадження відбулося оскільки до боржника було доведено резолютивну частину рішення є неспроможними.

Зокрема, згідно ч. 4 ст. ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виноситься постанова про закінчення виконавчого провадження.

Однак, рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 23.04.2013 року будь-яких заборон вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій не встановлювалось, у звязку з чим закінчення виконавчого провадження у вказаний вище спосіб шляхом доведення до боржника резолютивної частини рішення у даному випадку є неприпустимим.

Щодо строків звернення до суду із даною скаргою суд виходить з наступного.

Згідно ст. 49 ч. 3 Закону України «Про виконавче провадження» про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обовязковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Відомості вручення ОСОБА_1 копії оскаржуваної постанови про закінчення виконавчого провадження у будь-який спосіб суду надані не були.

Згідно тексту скарги про існування постанови про закінчення виконавчого провадження стягувач дізнався лише у жовтні 2015 року, у звязку з чим 22.10.2015 року звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва.

Доказів, які б спростовували вказане твердження, не надано.

Згідно ст. 385 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

З огляду на викладене, у звязку з тим, що ОСОБА_1 отримав можливість звернувся до суду із вказаною скаргою лише після отримання інформації про винесення постанови про закінчення виконавчого провадження у жовтні 2015 року, суд приходить до висновку про наявність підстав для поновлення строку звернення до суду в порядку ч. 2 ст. 385 ЦПК України.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження визнана судом незаконною виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду.

Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Згідно ст. 389 ЦПК України, про виконання ухвали відповідний орган державної виконавчої служби повідомляє суд і заявника не пізніше ніж у місячний строк з дня одержання ухвали суду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 209-210, 383-389 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду із даною скаргою.

Постанову Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 04 жовтня 2013 року про закінчення виконавчого провадження №39280241 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 05 серпня 2013 року на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва у справі №2/487/860/13 визнати неправомірною та скасувати.

Ухвала набирає законної сили після закінчення пятиденного строку на апеляційне оскарження.

Ухвалу суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва шляхом подання апеляційної скарги протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ: А.О.ТЕМНІКОВА