Справа № 681/1092/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року Полонський районний суд Хмельницької області

в складі:

головуючої судді М.Б. Дідек

при секретарі О.О. Богданевич

з участю позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільний позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» про визнання договору нікчемним,

встановив:

В липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання кредитного договору нікчемним. На обґрунтування позову з урахуванням уточнених та доповнених в судовому засіданні вимог позивач зіслався на те, що 18.09.2007 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № 62/2935-07 строком до 17.09.2012 року.

Відповідно до вказаного договору банк надав кредитні кошти для придбання транспортного засобу в розмірі 18250 доларів США зі сплатою 12,5 відсотків річних за користування кредитними коштами.

Посилаючись на те, що на час укладення кредитного відповідач не мав статусу фінансової установи та відповідної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті, а також на порушення ст.11 ч.2 ЗУ «Про захист прав споживачів» не повідомив про тип відсоткової ставки по кредиту, тому вважає, що укладений договір є нікчемним.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, зіславшись на те, що договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті між позивачем та банком був укладений з дотриманням вимог закону, так як відповідно до виданої Національним банком України ліцензії №92 від 04.12.2001 року та дозволу №92-1 від 04.12.2001року, які були чинними на час укладення договору, мав право про надання кредитних коштів в іноземній валюті. Позивачу перед укладенням договору розяснялися кредитні умови, у тому числі і про застосування змінюваної ставки, що підтверджується його заявою.

Крім того, представник відповідача зіслався на те, що позивач звернувся до суду з пропущенням встановленого законом трьохрічного строку, тому просив застосувати строк давності та відмовити у позові.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 18 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого являється ПАТ «Універсал Банк» було укладено споживчий кредитний договір № 62/2935-07.

Відповідно до умов договору для придбання транспортного засобу банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 18250 доларів США строком до 17.09.2012 року, зі сплатою 12,5 відсотків річних за користування кредитними коштами.

Розділом 5,6 кредитного договору передбачені права, обовязки та відповідальність сторін.

При укладенні договору позивач отримав графік погашення заборгованості та інформацію про всі можливі платежі, що підтверджується його підписами.

Згідно з ч.1,2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 2, 4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», що діяла на день укладання договору, встановлено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Такі ж положення містяться в п.2,2.4,3.2,3.3 Постанови НБУ №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» від 10.05.2007 року.

Відповідно до ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Позивач посилається на ч. 1 ст. 203 ЦК України, якою передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Суд вважає, що при укладенні договору сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору і він за своїм змістом відповідає положенням Законодавства, що регулюють укладання договору про надання споживчого кредиту. Крім того, позивачу перед укладенням договору розяснялися кредитні умови, у тому числі і про застосування змінюваної ставки, що підтверджується його заявою.

Стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що у разі ненадання зазначеної вище інформації, суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Відповідно до п.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, підписуючи вищевказаний кредитний договір сторони визначили, що кредитні кошти надаються в іноземні валюті, а саме доларах США.

Згідно зі ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом, тобто обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає термін «кошти» - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до положень ст.ст.47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Згідно ч.1 ст.19 та ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльністю тільки після отримання банківської ліцензії, операції з валютними цінностями здійснюється банками на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення такого виду операції. Ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» надання кредитів в іноземній валюті віднесене до валютних операції.

Відповідно до п.1.2 «Положення про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції», затвердженого постановою НБУ №275 від 17 липня 2001 року письмовий дозвіл НБУ документ, який видає Національний банк у порядку і на умовах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність» та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». П.1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти, як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України.

З ліцензії № 92, дозволу № 92-1, додатку до цього дозволу, виданих Національним банком України 04.12.2001 року та додатку до дозволу вбачається що ВАТ «Універсал Банк» має право здійснювати операції з валютними цінностями.

Аналізуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що кредитний договір між сторонами був укладений відповідно до ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідно до ч.6 цієї статті споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини.

Проте позивач з письмовим повідомленням до кредитодавця про відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту не звертався.

З приводу цих обставин позивач в судовому засіданні заявив, що з умовами споживчого кредиту, у тому числі в отриманні його в іноземній валюті, погоджувався, а з даним позовом до суду звернувся через неможливість повернути кредит у звязку зі складним фінансовим та матеріальним становищем.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом предметом і підставою якого є питання ненадання відповідачем інформації про умови отримання кредиту та типу процентної ставки, які передували укладенню договору про надання споживчого кредиту, який він вважає нікчемним, дають суду підстави визнати, що він предявлений з метою захисту не порушеного права, а такого, що оспорюються.

Позовної давності для звернення з таким позовом законом не встановлено, а тому вимога представника відповідача щодо застосування до виникнутих спірних правовідносин строку давності не ґрунтуються на законі.

На підставі викладеного та керуючись ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст.215,256 ЦК України, ст.ст.10,11,212-215 ЦПК України,

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал банк» про визнання договору нікчемним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили по закінченню строку на апеляційне оскарження.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області шляхом подачі апеляційної скарги через суд, який ухвалив рішення, в 10-ти денний строк з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуюча суддя Дідек М.Б.