Номер провадження: 22-ц/785/5633/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Доценко Л. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.07.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Доценко Л.І.,

суддів Заїкіна А.П., Гірняк Л.А.,

за участю секретаря Давидова Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2015 року,

ВСТАНОВИЛА :

13.01.2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними.

Позивач обгрунтовувала свої вимоги тим, що 12.03.2008 року між позивачем та ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» було укладено кредитний договір № 014/79790/74/89068 про надання кредиту у розмірі 49 938,00 доларів США. Зазначений кредит надавався для придбання нерухомості - однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 38,4 м. кв. в розмірі 49 200 доларів США та для оплати комісії за надання кредиту в розмірі 3 726, 90 грн. строком на 240 місяців.

Позивачкою добросовісно здійснювалось виконання умов кредитного договору, а саме вчасно вносились кошти в іноземній валюті для погашення основного боргу за кредитом та процентами до березня 2009 року.

В подальшому у зв'язку з відсутністю стабільного заробітку та вагітністю, вона була не в змозі в подальшому здійснювати погашення отриманого кредиту, оскільки заробітних коштів не вистачало навіть на погашення основного боргу за кредитом.

Враховуючи відсутність іншої можливості для погашення кредиту, у позивача не було іншого вибору як погодитись на реструктуризацію кредиту, а саме на підписання додаткової угоди №014/79790/74/89068/01 до кредитного договору №014/79790/74/89068, яке відбулося 15 квітня 2009 року.

За умовами зазначеної додаткової угоди від 15 квітня 2009 року її кредит збільшився з урахуванням кредитних канікул на 6648,90 доларів США. Тобто банк вписав до суми основного боргу заборгованість за відсотками, більше того, позивачка повинна була сплачувати проценти за користування коштами, які були направлені на оплату комісії за отримання першого кредиту, тобто суми у 49200 доларів США, що суперечить нормам цивільного судочинства, нормам, регулюючим банківську діяльність, та перешкоджає її правам на об'єктивне ставлення як сторони за кредитним договором.

Протягом року вона намагалась здійснювати погашення збільшеного банком кредиту, однак з причин відсутності постійного прибутку заборгованість за відсотками лише зросла.

За таких обставин банком було запропоновано укласти ще одну додаткову угоду №014/79790/74/89068/02 від 16 квітня 2010 року, за умовами якої строк кредиту збільшився на 104 календарні місяці та збільшилась кредитна заборгованість з 49323,83 доларів США до 52497,38 доларів США.

Скориставшись скрутним матеріальним положенням позивача, банк знову у зазначеній вище додатковій угоді включив до основного боргу за кредитним договором відсотки по сплаті кредиту, чим самостійно збільшив тіло основного боргу.

Знаходячись у тяжкому фінансовому становищі, однак намагаючись виконувати умови додаткової угоди, нею проводилась оплата кредиту та відсотків аж до серпня 2012 року. Ріст долара у 2010 році, а тому й змушене зростання кредиту привело до неможливості в подальшому здійснювати погашення кредитної заборгованості.

Більше того банківська установа порушила норми цивільного законодавства, щодо регулювання кредитних відносин, оскільки у додаткових угодах №014/79790/74/89068/01 та № 014/79790/74/89068/02 ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» самовільно збільшив кредитну заборгованість шляхом включення відсотків до основного кредитного боргу.

16.04.2013 року від банківської установи було отримано вимогу № 114-10-0-00/1952 про дострокове виконання грошових зобов'язань за кредитним договором у грошовій сумі 57 546,48 доларів США, у звязку з чим позивачка звернулася до банку з листом з проханням укласти додаткову угоду, якою прописати можливість погашення кредиту за національною грошовою одиницею у фіксованій сумі, на що банк відповів відмовою.

Відтак, ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» намагаючись начебто поліпшити становище позивача та для зменшення фінансового навантаження укладеними додатковими угодами від 15 квітня 2009 року та 16 квітня 2010 року, лише збільшив її кредитний борг, чим умисно привів боржника, до повної неспроможності відновити погашення кредитної заборгованості.

Таким чином, виходячи з умов двох додаткових угод банківська установа самовільно включила відсотки за погашення кредиту до фактичної заборгованості та в подальшому нараховувала відсотки за користування кредитом у розмірі фактичної заборгованості.

ПАТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» на момент укладання кредитного договору та додаткових угод №014/79790/74/89068/01 від 15 квітня 2009 року та №014/79790/74/89068/02 від 16 квітня 2010 року не мав правових підстав та повної цивільної дієздатності на укладення вищезазначених правочинів.

У звязку в вищевикладеним позивач вважає додаткові угоди №014/79790/74/89068/01 від 15 квітня 2009 року та №014/79790/74/89068/02 від 16 квітня 2010 року незаконними та недійсними з підстав ч.1 ч.2 ч.3. ст.203 та ст.233 ЦК України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовної заяви та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржує представник ОСОБА_2 ОСОБА_5

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_5 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що її вимоги є безпідставними та вона пропустила строк позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції частково з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 12 березня 2008 року між ОСОБА_6 та Публічним акціонерним товариством «ОСОБА_3 ОСОБА_4» в особі Одеської обласної дирекції АТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» був укладений кредитний договір №014/79790/74/89068, відповідно до умов якого банк передав відповідачу кредит у розмірі 49938 доларів США у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності в строк до 12.03.2028 року із сплатою 13% річних за користування кредитом.

Відповідно до п.1.1.2.1, 1.1.2.2 кредитного договору, банк надав кошти на придбання нерухомості 1-кімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 38,4 кв.м. в розмірі 49200 доларів США з оплатою комісії за надання кредиту у розмірі 3726,9 грн.

15.04.2009року між сторонами було укладено додаткову угоду № 014/79790/74/89068/01 та 16.04.2010року між сторонами було укладено додаткову угоду № 014/79790/74/89068/02.

Згідно свідоцтва про шлюб серії 1-ЖД №121622, виданого 17.04.2010 року Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис, у звязку з реєстрацією шлюбу ОСОБА_6 було присвоєно прізвище «Яблонська».

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що на момент укладення додаткових угод ОСОБА_2 була згодна з усіма їх умовами, чому доказом є їх підписання. Договори укладалися на добровільних засадах. Доказів того, що дані угоди були підписані ОСОБА_2 під впливом тяжкої обставини суду першої інстанції не надано.

Згідно п. 1.1.1 кредитного договору кредитні кошти банком ОСОБА_2 надавалися в іноземній валюті на суму 49 938,00 дол. США, а позичальник в свою чергу зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування. Банк належним чином виконав свої зобов'язання по кредитному договору.

Тобто згідно істотних умов договору, зобов'язання визначено в іноземній валюті, що не заборонено чинним законодавством.

Згідно ч. 1 ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні, але згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовій еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Згідно ст. 533 ЦК України, якщо зобов'язання визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

Позивач звернулася до банку з письмовою заявою, про надання їй кредиту у валюті: долари США.

На підставі цієї заяви та інших наданих документів, у відповідності з умовами кредитування та вимогами цивільного законодавства між позивачем укладено кредитний договір.

У відповідності з п. 4.1. кредитного договору відповідачем виконано свої зобов'язання, а саме за заявою на видачу готівки видано позивачу доларів США, а не гривня.

Ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим вказана стаття Конституції України визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Ч. 2 ст.192 ЦК України встановлює, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.193 ЦК України порядок вчинення правочинів з валютними цінностями встановлюється законом.

Таким чином, відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року.

Статтею 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютного законодавства України. Отже, чинне законодавство обмежує (а не забороняє) застосування іноземної валюти як засобу платежу в розрахунках між резидентами і не містить приписів щодо заборони на визначення грошових зобов'язань в іноземній валюті.

Основним нормативним актом, яким банки користуються при здійсненні своєї діяльності, є Закон України «Про банки і банківську діяльність».

Згідно з ч.1 ст. 19 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії.

Всі банківські операції, зазначені в ст.47 Закону банки здійснюють за відповідним дозвільним режимом їх здійснення, який можна поділити на 2 групи:

- банківські операції, які здійснюються банком на підставі банківської ліцензії;

- операції, які можуть здійснюватися банком за умови отримання письмового дозволу НБУ.

Операції з валютними цінностями здійснюються банками на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення такого виду операцій ч.5 ст.47 Закону «Про банки і банківську діяльність».

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що на момент укладення кредитного договору та додаткових угод АТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4»- мав банківську ліцензію і надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України.

Таким чином, оскільки АТ «ОСОБА_3 ОСОБА_4» має необхідні дозвільні документи для здійснення операцій з валютними цінностями, тому і відсутні підстави для визнання додаткових угод недійсними як таких, що вчинені банком без відповідного дозволу /ліцензії/.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, обгрунтовано виходив із відсутності правових підстав для визнання додаткових угод укладених між сторонами у справі недійсними, оскільки додаткові угоди були укладені сторонами у відповідності до вимог закону.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції також послався на пропущення позивачем встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку звернення до суду та наявності заяви ПАТ « ОСОБА_3 ОСОБА_4» про застосування строків позовної давності, що за правилами ст.267 ЦК України визнав також підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із роз;ясненнями викладеними в абз. 3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009року № 14 « Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, положеннями ЦК України визначено, що позовна давність застосовується лише у випадку обгрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необгрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необгрунтованістю.

Проте, встановивши, що позов ОСОБА_2 є необгрунтованим, суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову і за необгрунтованістю позову і за пропуском строку звернення до суду з цим позовом, що є взаємовиключними підставами.

За викладених обставин колегія суддів дійшла висновку про те, що така відмова в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 як пропуск позивачем звернення до суду з цим позовом підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 209, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.п.3,4, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 квітня 2015 року змінити, виключити з мотивувальної частини посилання на застосування строку позовної давності.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Л.І. Доценко

Судді Л.А. Гірняк

ОСОБА_4