АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/7784/15 Головуючий 1 інстанції - Гаврилюк С.М.
Справа № 639/1482/15-ц Доповідач Кірсанова Л.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Кірсанової Л.І.

суддів: Трішкової І.Ю.,Пилипчук Н.П.

за участю секретаря - Асєєвої В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Приватної фірми «Каштан» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, грошової компенсації за роботу у святкові дні та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, який неодноразово уточнювала, просить стягнути з відповідача на її користь 1325 грн. заборгованості по заробітній платі, середній заробіток за невиплачену заробітну плату за період з 17.11.2014 року по 28.09.2015 року у сумі 19904 грн., грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку у період з 21.02.2013 року по 17.11.2014 року у сумі 1869,60 грн., грошову компенсацію за роботу у святкові дні у період з 21.02.2013 року по 17.11.2014 року у сумі 992,60 грн., 3000 грн. моральної шкоди та судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В обгрунтування позову ОСОБА_2 посилається на те, що 21.02.2013 року вона була прийнята на роботу до приватної фірми «Каштан» на посаду продавця продовольчих товарів. 17.11.2014 року вона була звільнена за згодою сторін. Компенсації за невикористані відпустки за два роки вона не отримала. Окрім того, позивачка зазначає, що працювала у святкові дні ( 8 березня 2013 р., 1,2,9 травня 2013 р., 24 серпня 2013 року, 7 січня 2014 року, 1,2,9 травня 2014 року та 28 червня 2014 року), при цьому тривалість робочого дня складала 14 годин - з 7-00 годин до 21-00 годин, однак грошової компенсації за роботу у святкові дні нею не було отримано Окрім того їй не виплачено заборгованість по заробітній платі за період до 01.11.2014 року у сумі 519,79 грн. та за період з 01.11.2014 р. по 17.11.2014 р. в сумі 805,75 грн. Позивач вважає, що протиправною поведінкою керівництва ПФ «Каштан», яке вимагало щоденної 14 годинної роботи та не надавало гарантованих законодавством відпусток, не сплачувало зароблених коштів та внаслідок неналежних умов роботи у торговій точці їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях та необхідності лікування, розмір якої позивач оцінила в 3000 грн.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала. Пояснила, що обставини, на які посилається позивачка, не відповідають дійсності та спростовуються належними доказами, що містяться в матеріалах справи. При звільненні ОСОБА_2 17.11.2014 року було виплачено заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку.У святкові дні позивачка не працювала, що підтверджується табелями обліку робочого часу. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 3000 грн. вважає недоведеними.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2015 року в задоволенні вказаного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, просить скасувати рішення районного суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позову. В обгрунтування апеляційної скарги посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, незаконність та необґрунтованість рішення суду. Вказує на ті ж обставини, що і в суді першої інстанції. Зазначає, що відомості про виплату відповідачем грошей не є належними та допустимим доказом, оскільки надані у копіях та не містять її підпису та підпису директора ПФ «Каштан» ОСОБА_3, який має право представляти інтереси ПФ «Каштан».

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду у відповідності до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать та не заперечувалось сторонами, що позивачка 21.02.2013 року на підставі наказу № 14-к від 21.02.2013 року була прийнята на роботу до приватної фірми «Каштан» на посаду продавця продовольчих товарів з посадовим окладом відповідно до штатного розпису. Наказом № 67-к від 17.11.2014 року її було звільнено з 17.11.2014 року за згодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України(а.с. 42-43).

В день звільнення 17.11.2014 року позивач отримала трудову книжку, що визнано сторонами у судовому засіданні.

Відповідно до ч.І ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

За положеннями статей 116, 117 КЗпП України під час звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення відповідачем було нараховано та виплачено позивачеві компенсацію за невикористану відпустку у повному обсязі, що підтверджується відомостю на виплату грошей № 94 за листопад 2014 року (а.с. 24-25). У судовому засіданні позивач визнала, що дійсно отримала при звільнені вказані грошові кошти. Але впослідуючому ОСОБА_2 змінила свої пояснення, поставивши під сумнів належність їй підпису графі № 5 ( підпис про одержання) у відомості № 94. Тому доводи апелянта в цій частині необгрунтовані та надумані. На підтвердження недотримання розрахунку та відпукних коштів апелянт не надала суду доказів.

Відповідно до ч.І ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, ослуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Судова колегія вважає безпідставними посилання апелянта ОСОБА_2 на довідку-розрахунок (том 1 а.с. 41) в обгрунтування вимог щодо наявності заборгованості по заробітній платі за період до 01.11.2014 року у сумі 519,79 грн та за період з 01.11.2014 року по 17.11.2014 року у сумі 805,75 грн. З вказаної довідки, наданої відповідачем, вбачається, що ОСОБА_2 нараховано в листопаді 2014 року заробітну плату за 11 днів у сумі 805,75 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 758,54 грн., що в загальній сумі складає 1564,29 грн.. окрім того, на початок місяця рахується борг у сумі 519,79 грн. З урахуванням утриманого у сумі 214,62 грн. та виплачених через кассу 1869, 46 грн. ( 519,79 грн. + 1349, 67 грн.) борг на кінець листопада відсутній (том 1 а.с.41).

Відповідно до ст. 107 КЗпП України, робота у святковий і нерабочий день оплачується у подвійному розмірі.

Матеріали справи свідчать, що позивач не працювала у святкові дні - 8 березня 2013 р, 1,2,9 травня 2013, 24 серпня 2013 року, 7 січня 2014 року, 1,2,9 травня 2014 року та 28 червня 2014 року. Вкеазане підтверджується табелями обліку робочого часу, які містяться в матеріалах справи.Зазначене не спростовано позивачем та її представником.Доводи апеляційної скарги в цій частині також безпідставні.

В зв»язку з наведеним судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано визнав, що позовні вимоги щодо стягнення з ПФ «Каштан» заборгованості по заробітній платі у сумі 1325 грн. , грошової компенсації за невикористану річну відпустку у період з 21.02.2013 року по 17.11.2014 року у сумі 1869,60 грн та грошової компенсації за роботу у святкові дні у період з 21.02.2013 року по 17.11.2014 року у сумі 992,60 грн задоволенню не підлягаєть.

Посилання апелянта та її представника на докази квітанції, записи позивача та інше (том 1 а.с. 64 -184, 187-228, том 2 а.с.159-221) не обгрунтовані. При оцінці цих доказів, наданих позивачем в обгрунтування своїх позовних вимог, в розумінні зазначених вище норм закону слід взяти до уваги наявні у справі письмові докази, оскільки вони не є належними та допустимими, Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цьогоКодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного рахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку у разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановления рішення, якщо роботодавець доведе відсутність в цьому своєї вини.

Матеріали справи свідчать про відсутність у відповідача заборгованості з виплати заробітної плати позивачеві. Зазначене підтвердив і представник відповідача.

Суд першої інстанції обгрунтовано визнав про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку, так як з матеріалів справи вбачається що при звільненні позивача з нею проведено відповідачем повний розрахунок. Суд дослідив письмові докази, надані позивачем та правильно встановив, що у відповідача відсутня заборгованость з виплати заробітної плати позивачеві.

Також суд першої інстанції правильно визнав, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 3000 грн. не доведені.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим і органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Верховним Судом України у постанові № 4 від 31.03.1995 року « Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

В зв»язку з наведеним є безпідставними твердження апелянта, що у звязку з протиправною поведінкою керівництва ПФ «Каштан», яке вимагало щоденної 14 годинної роботи та не надавало гарантованих законодавством відпусток, не сплачувало зароблених коштів та внаслідок неналежних умов роботи у торговій точці з вини відповідача їй була заподіяна моральна шкода в розмірі 3000 грн. , яка полягає в душевних стражданнях та необхідності лікування.

Колегією суддів не встановлено таких порушень норм процесуального та матеріального права, які могли стати підставою відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України для перегляду рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, надані сторонами докази. Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

За таких обставин підстав для зміни або скасування судового рішення судова колегія не вбачає.

Відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, 308, 313- 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 07 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ: СУДДІ: