Провадження № 2-7684/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді - Лазаренко В.В.

при секретарі - Кучерині Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК" про зобов'язання укласти договір та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

02.10.2015 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом Публічного акціонерного товариства "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК" про зобов'язання укласти договір та зобов'язання вчинити певні дії.

Зокрема, позивачка просить:

1. Поновити порушені права споживача самозайнятої особи - адвоката, яка здійснює індивідуальну діяльність ОСОБА_1 шляхом зобов'язання ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» ідентифікаційний код юридичної особи 14361575 надати кредит на придбання транспортного засобу FiatLinea строком на 12 місяців в сумі 50,00 % вартості транспортного засобу на умовах не гірших ніж: під 0,000001 % річних з фіксованою ставкою та разовою комісією в розмірі 2,99 %.

2. Зобов'язати ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» ідентифікаційний код юридичної особи 14361575 укласти кредитний договір з самозайнятою особою - адвокатом ОСОБА_1 на умовах не гіршими ніж встановленими в зразку типового договору.

3. Зобов'язати ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» ідентифікаційний код юридичної особи 14361575 надати можливість самозайнятій особі - адвокату ОСОБА_1 самостійно обирати постачальників послуг пов'язаних з отриманням кредиту.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилається на наступне.

ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на своєму сайті оприлюднило публічну пропозицію про умови кредитування при придбанні транспортного засобу FiatLinea. Дана пропозиція в розумінні частини 1 статті 641 Цивільного Кодексу України є офертою БАНКУ. Водночас тією ж нормою права передбачено що пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Позивач - самозайнята особа-адвокат, яка здійснює індивідуальну діяльність ОСОБА_1, керуючись статтею 642 Цивільного Кодексу України, акцептувала (прийняла) її умови і вчинила дії на її виконання, а саме: надала Банку необхідний пакет документів з метою їх розгляду кредитним комітетом для прийняття рішення про можливість отримання кредиту на придбання транспортного засобу FiatLinea вартістю 265000,00 UAH строком на 12 місяців в сумі 132250,00 UAH(50,00 % вартості ТЗ) під 0,000001 % річних з фіксованою ставкою та разовою комісією в розмірі 2,99%.

БАНК в свою чергу, розглянувши надані позивачем документи, прийняв рішення про надання кредиту на купівлю транспортного засобу на умовах зазначених в гарантійному листі від 04.08.2015 р. №.

Однак, після цього працівники Банку почали вимагати від позивача виконання додаткових умов які не тільки не передбачені умовами публічної пропозиції про умови кредитування при придбанні транспортного засобу Fiat Linea, а й грубо порушують вимоги «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» затверджені постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168 ст. 53-55 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Зокрема нормами ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено заборону вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Водночас в пункті 1.1 розділу 1 Правил зазначено що вони розроблені з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів (далі - кредитні договори), запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації. Крім того розділом 2 Правил передбачено обов'язок Банку інформувати споживача про умови кредитування які включають фінансові зобов'язання пов'язані з отриманням кредиту.

Позивачка також посилається на порушення відповідачем статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» якою передбачено обов'язок Банку перед укладенням договору повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Дану вимогу, зазначає позивач, Банк не виконав. Водночас в електронних повідомленнях (листах) направлених за допомогою засобів дистанційного зв'язку (електронної пошти) Банк нав'язував їй послуги про які вона не була письмово повідомлена та по завищеним тарифам.

Вона, з метою врегулювання даного питання, спробувала здійснити самозахист своїх прав і інтересів керуючись нормами ст. 19-20 ЦКУ та відмовитись від нав'язаних їй додаткових послуг, зменшити вартість послуг до рівня звичайних ринкових цін та мати право самостійно обирати виконавця послуг. Разом з цим, отримала категоричну відмову відповідача, що змусило її звернутися до суду з даним позовом.

Посилаючись на наведені вище обставни, просить позов задовольнити.

В судовому засіданні позивачка підтримала свої позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на наведені вище обставини.

Представник відповідача проти позову заперечував, посилаючись на наступне.

Відповідно до ст. 1055 ЦКУ кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі ст. 627 ЦКУ, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, отже не можуть бути примушені/зобов'язані прийняти певні умови другої сторони поза своєю волею. У зв'язку із тим, що між Банком та Позивачем не було досягнуто згоди по всім істотнім умовам договору, кредитний договір не було укладено, а отже відсутні будь-які зобов'язання між Банком та Позивачем.

Крім цього, позивачем не надано жодного належного доказу, що підтверджують факт порушення її законних прав та інтересів. А саме, позивачем не доведено ту обставину, що вартість послуг пов'язаних з одержанням кредитом є завищеною, не доведено факту спричинення шкоди внаслідок не отримання кредиту від Банку, не надано жодних доказів, що такий кредит повинен бути виданий у такому випадку та на умовах, запропонованих виключно клієнтом. Отже, відсутні будь-які підтвердження факту порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів позивачки по справі ОСОБА_1

Представником відповідача зазначено, що позивачем не доведено позовних вимог, а саме не доведено, що порушено її право чи охоронювані законом інтереси в результаті неправомірних дій Банку, не доведено які неправомірні дії були допущені відповідачем та які наслідки настали в результаті цих дій, тому відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необгрунтованими, а отже такими що не підлягають задоволенню.

Просить в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК» на своєму сайті оприлюднило інформацію про умови кредитування, що відповідно до ст. 22 Закону України є публічною (масовою) інформацією, розповсюдженою з метою її доведення до необмеженого кола осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 641 Цивільного кодексу України реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

ОСОБА_1 подала до Банку заяву на отримання кредиту та пакет документів з метою їх розгляду кредитним комітетом для прийняття Банком рішення про можливість надання кредиту на придбання транспортного засобу FiatLinea вартістю 265 000,00 грн. строком на 12 місяців в сумі 132 250, 00 грн (50% вартості ТЗ) під 0,000001% річних з фіксованою ставкою та разовою комісією в розмірі 2,99%.

ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», розглянувши надані Позивачем документи, прийняв позитивне рішення щодо надання кредиту на зазначених в гарантійному лист від 04.08.2015 р. № умовах.

Як зазначив в судовому засіданні представник відповідача, серед умов надання кредиту вказано додаткові умови: відповідно до стандартних умов (правил) Банку. Інформація про такі додаткові умови розміщена на офіційному сайті Банку в розділі «Кредити на авто» та включає в себе інформацію про страхування в процесі оформлення автомобіля в кредит, додаткові витрати в процесі оформлення автомобіля в кредит тощо. Оскільки додаткові умови включають в себе різні цінові тарифи, найменування компаній, що надаватимуть послуги, тощо, така інформація була повідомлена представниками Банку ОСОБА_1 з метою вибору останньою оптимального для неї варіанту.

Разом з цим, між Банком та Позивачем не було досягнуто згоди по всім істотнім умовам договору, в зв'язку з чим кредитний договір не було укладено.

Гарантійний лист № від 04.08.2015 року втратив свою чинність 03.09.2015.

Таким чином між сторонами на даний час не існує жодних договірних правовідносин.

Разом з цим, позивачка просить зобов'язати відповідача укласти з нею кредитний договір, надати їй кредит на придбання транспортного засобу та надати можливість позивачеві самостійно обирати постачальників послуг пов'язаних з отриманням кредиту.

Згідно з частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд - ч. 1 ст. 13 ЦК України.

Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї - ч. 2 ст. 14 ЦК України.

За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом з цим, серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів).

Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України, захист інтересу не може суперечити загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому спосіб захисту, який полягає у зобов'язанні відповідача укласти договір, видати кредит та вчинити певні дії, суперечить положенням ч. 2 ст. 14 ЦК України, ч. 1 ст. 627 ЦК України, загальним засадам цивільного законодавства закріплених ст. 3 ЦК України.

Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що обраний позивачкою спосіб захисту не відповідає вимогам закону.

Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», Закону «Про фінансові послуги», Закону України «Про банки і банківську діяльність», слід звернути увагу на наступне.

Закону України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції.

За частиною першою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", частиною другою статті 12 Закону «Про фінансові послуги» статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» врегульовуються питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону "Про захист прав споживачів".

Згідно п. 7 ст. 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило:

1)- придбання продукти, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків;

2)- неможливість використання придбаної продукції за призначенням - споживач має право вимагати надання у прийнятно короткий, але не більше місяця, строк належної інформації. Якщо інформацію в обумовлений строк не буде надано, споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування збитків;

3)- заподіяння шкоди життю, здоров`ю або майну споживача - споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені законом, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на право власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором.

Ст. 23 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачені підстави та відповідальність суб'єктів господарювання сфери торговельного та інших видів обслуговування у разі порушення законодавства про захист прав споживачів.

Між тим, жодна із зазначених вище норм не встановлює як наслідок порушення законодавства про захист прав споживачів обов'язку суб'єкта господарювання укласти договір, а в даному випадку ще й видати кредит та вчинити певні дії.

Згідно ст. 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні спорів про захист прав споживачів слід ураховувати, що до фактів, які підлягають доказуванню у справах про захист прав споживачів, насамперед, слід віднести: чи мало місце придбання продукції (замовлення послуги); чи надавалась інформація про товар (послугу) і яка саме; відомості про властивості товару та відповідність їх потребам споживача та вимогам встановлених нормативів; чи мало місце використання товару; чи мало місце заподіяння шкоди, що завдана життю, здоров'ю або майну споживача.

В даному випадку, позивач стверджує, що між сторонами не було укладено договір, кредит її наданий не був. Тобто жодних договірних правовідносин на даний час між сторонами не існує. З огляду на викладені вище обставини, суд вважає, що права позивачки як споживача порушені не були, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 3, 6, 203, 208, 206, 626, 627, 628, 638 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 3, 10-11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК" про зобов'язання укласти договір та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: