Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" лютого 2015 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарях Гноілек М.В., Зелді Е.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просив визнати Договір дарування квартири від 06 квітня 2013 року, укладений між ОСОБА_1 (Позивачем) та ОСОБА_2 (Відповідачем) та посвідчений ПН КМНО ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №897, недійсним, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що позивач є особою похилого віку, інвалід війни другої групи, в силу віку та наявних захворювань, які стали підставою для вставлення групи інвалідності, потребує стороннього догляду, тому маючи за мету укласти договір довічного утримання попередньо домовився з відповідачем, своєю онукою, що у разі здійснення за ним належного догляду передасть їй у власність належну йому квартиру АДРЕСА_1. 06 квітня 2013 року позивач та відповідач разом з'явились до приватного нотаріуса, де був укладений договір, факт підписання договору позивач не заперечує, однак внаслідок дуже слабкого зору, позивач не мав можливості в повному обсязі ознайомитись з текстом договору, оригінал договору не був наданий нотаріусом позивачу після його підписання. Протягом певного часу позивач, будучи обізнаним про укладений ним договір довічного утримання, очікував на виконання з боку своєї онуки умов договору та здійснення належного догляду за ним. Однак після укладеного договору відносин між ними погіршились, відповідач почала натякати про виселення позивача з квартири, оскільки є власником квартири, у зв'язку з чим позивач звернувся до приватного нотаріуса з метою отримання копії договору, ознайомившись з його текстом зрозумів, що уклав договір дарування квартири, однак позивач мав на меті відчуження на користь відповідача квартири, яка є його єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, і якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідків, спірний договір не був би укладений. Позивач вважає, що відповідач, знаючи про стан здоров'я позивача та вади зору, свідомо вела його в оману стосовно договору, який був укладений, при цьому, на думку позивача, з боку приватного нотаріуса були допущені порушення, оскільки нотаріус належним чином не роз'яснила позивачу сутність укладеного договору дарування та наслідки його укладання, що призвело до порушення прав позивача, який у такий спосіб позбавився власного житла, тому відновлення його порушених прав можливо лише шляхом визнання недійсним договору.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які долучено до матеріалів справи (а.с.23-27), пояснила, що позивач, дідусь відповідача, за життя вирішив розпорядись належним йому майном, а саме квартирою АДРЕСА_1, спочатку склав заповіт, за умовами якого у разі його смерті квартира переходила доньці позивача ОСОБА_5, матері відповідача, або у разі настання певних обставин відповідачу. В подальшому позивач висловив намір передати в дар квартиру відповідачу, своїй онуці, зважаючи на те, що його донька та два онуки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мають інше житло, де прописані та проживають. 06 квітня 2013 року позивач та відповідач разом прийшли до приватного нотаріуса ОСОБА_3, де в приміщенні нотаріальної контори було укладеного договір дарування квартири, який був наданий приватним нотаріусом для ознайомлення обом сторонам договору, роз'яснено позивачу наслідки укладання договору дарування, він особисто підтвердив, що беззаперечно має намір укласти договір дарування квартири. На початку 2014 року позивач разом з чоловіком та новонародженою дитиною, за попередньою згодою з позивачем, вселись до квартири та до цього часу проживають в цій квартирі разом з позивачем, наміру відчужувати квартиру та виселяти позивача, рідного дідуся, відповідач наміру не має. Також відповідач наголосила, що домовленості між позивачем та відповідачем щодо укладання договору довічного утримання не було, зважаючи на неспроможність відповідача надавати таку допомогу, оскільки на момент укладання договору дарування квартири відповідач була вагітна, не працювала, на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, отримує державну допомогу на дитину, ці обставини були добре відомі позивачу, в свою чергу відповідач виконує свої родинні обов'язки та надає необхідну допомогу своєму дідусю без укладання будь-яких договорів.

Представники відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, викладених у запереченнях на позов, та пояснень, наданих відповідачем в судовому засіданні.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових поясненнях, які надані третьої особою до суду та приєднано до матеріалів справи (а.с.72), додатково пояснила, що позивач, при укладанні договору дарування квартири, самостійно прочитав текст договору, нотаріусом було роз'яснено сам зміст цього договору та наслідки укладання договору дарування, з текстом договору сторони погодились та особисто поставили свої підписи в присутності нотаріуса, копія укладеного договору вручена позивачу в день підписання договору, тому вважає, що наведені позивачем обставини щодо недійсності укладеного договору є надуманими, в свою чергу позивач не звертався зі скаргами на дії нотаріуса, тому відсутні підстави вважати, що нотаріусом вчинено нотаріальна дії щодо посвідчення договору дарування квартир з порушенням вимог Закону України "Про нотаріат".

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача ОСОБА_4, відповідача, представників відповідача ОСОБА_8 та ОСОБА_9, третьої особи ОСОБА_3, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11 ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як зазначено у частині першій статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (Дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (Обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За нормою частини першої ст.722 Цивільного кодексу України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Судом встановлено, що 06 квітня 2013 року ОСОБА_1 укладено Договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_1 передав в дар ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1, цей договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №897. (а.с.5)

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь- якому елементі правочину.

Обґрунтовуючи підстави для звернення з цим позовом до суду, позивач ОСОБА_1 посилається, як на підставу недійсності Договору дарування квартири від 06 квітня 2013 року, на положення ст.ст. 229, 230 Цивільного кодексу України, мотивуючи тим, що позивач є особою похилого віку, інвалід війни ІІ групи, за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги та догляду, тому мав за мету відчужити на користь відповідача квартиру лише за умови довічного утримання (догляду), а внаслідок невірного сприйняття предмету та істотних умов договору, помилився щодо природи укладеного договору, уклавши договір дарування квартири, в свою чергу відповідач, будучи обізнаною про дійсні наміри позивача та всупереч домовленостей між ними щодо обставин укладання договору на відчуження квартири, сприяла укладанню договору дарування квартири.

Згідно ст. 229 Цивільного кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно частини першої ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визначається судом недійсним.

Як роз'яснено у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними", відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи наявні у справі докази у їх сукупності, пояснення сторін спору, суд вважає доведним той факт, що при оформлені оспорюваного договору дарування квартири від 06 квітня 2013 року дотримано процедуру нотаріального посвідчення даного виду договору, виходячи зі змісту договору приватним нотаріусом ОСОБА_3 дарувальнику роз'яснено зміст статей 717-721 ЦК України(п.9 Договору дарування), дарувальник був ознайомлений з природою договору дарування як безоплатного договору, та що він не має права вимагати від обдарованої особи вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.

Крім того, текст договору дарування особисто підписаний позивачем, ця обставина визнана позивачем в судовому засіданні, що свідчить про обізнаність позивача в укладенні договору дарування, а не договору довічного утримання.

На підтвердження позовних вимог позивач посилається, як доказ, покази свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_11 ОСОБА_12, ОСОБА_13

Так, будучи допитаними в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 ОСОБА_12, ОСОБА_13 підтвердили, що особисто не обізнані щодо укладання позивачем договору на відчуження квартири, однак зі слів позивача їм відомо, що останній подарував квартиру онуці, також підтвердили той факт, що позивач продовжує проживати у своїй квартирі, про наявність інших осіб, які проживають у позивача в кватирі, в тому числі його близьких родичів, свідкам невідомо.

Суд критично відноситься до показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, онуки позивача та рідні брати відповідача, оскільки свідки перебуваються в неприязних відносинах зі своєю сестрою, в свою чергу свідки не дали пояснень щодо підстав та природи укладеного позивачем договору, висловили негативне ставлення до відповідача, яка, на їх думку, погано ставиться до позивача та не забезпечує йому належний чином догляд, зважаючи його стан здоровя.

В свою чергу свідок ОСОБА_5, донька позивача та мати відповідача, підтвердила, що її батько ОСОБА_1 мав намір за життя розпорядитись належною йому на праві власності кватирою, передавши квартиру в дар онуці ОСОБА_2, оскільки мав побоювання, що його онуки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, діти свідка, будуть претендувати на цю квартиру. Свідок підтвердила,що батько дійсно мав намір укласти саме договір дарування квартири, попередньо ходив до нотаріуса, з'ясував, які необхідно для цього документи, після укладання договору дарування, за згодою позивача, відповідач разом з чоловіком та дитиною, вселились та до цього часу проживають в цій квартирі, зробили ремонт.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що всупереч вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, позивач не надав суду докази, які б безспірно і достовірно підтвердили ті обставин, що позивач при укладенні договору дарування помилявся щодо природи правочину та діяв під впливом помилки - не розумів і не знав, що укладає саме договір дарування; що він не бажав його укладення, що його волевиявлення не було вільним, є голослівними та спростовуються долученими відповідачем доказами щодо її матеріального становища, яка не працює, ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина ОСОБА_9, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, єдиним джерелом доходів відповідача є державна допомога при народженні дитини, що підтверджується довідкою Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, в той же суттєвою обставиною для укладання договору довічного утримання є грошова оцінка матеріального забезпечення відчужувача, як це передбачено ст. 751 Цивільного кодексу України, тобто визначальним є встановлення стану платоспроможності набувача за договором довічного утримання.

Правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Оцінюючи наведені позивачем підстави для визнання недійсним договору дарування квартири, як такого, що вчинений внаслідок навмисного введення сторони правочину в оману щодо обставин, що мають істотне значення, суд враховує, що позивачем не надано належного обґрунтування заявлених вимог в цій частині, у змісті позовної заяви наведено лише правову норму, яку на думку позивача слід застосувати, як підставу визнання правочину недійсним, в той же час виходячи з природи оспорюваного договору, відсутні підстави для застосування до склавшися відносин положень ст.230 Цивільного кодексу України, оскільки положення даної правової норми не застосовуються щодо односторонніх правочинів, така позиція висловлена Верховним Судом України у п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними".

Зважаючи на викладене, суд, діючи в межах заявлених позовних вимог, як це передбачено ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, які б слугували підставою для визнання недійсним Договору дарування квартири від 06 квітня 2013 року з підстав, передбачених ст.ст.229, 230 Цивільного кодексу України, не долучено належних та допустимих доказів, які б свідчили про допущенні порушення прав позивача з боку відповідача при укладенні договору дарування квартири та вчинення відповідачем протиправних дій, спрямованих на примушення позивача до укладення договору дарування квартири, створення умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання інших осіб на проведення дій, які спонукали позивача укласти договір на умовах невигідних позивачу, а відповідно до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд критично відноситься до пояснень позивача, які стосуються порушень його прав з боку приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 при оформлені договору дарування квартири, оскільки позивач не звертався із заявами щодо оскарження дій приватного нотаріуса у порядку визначеному Законом України "Про нотаріат", а підстави наведені позивачем для визнання недійсним договору дарування квартири безпосередньо не стосуються практичної діяльності нотаріуса.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ( ст. 16 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст.88 Цивільного процесуального кодексу України суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, враховуючи прийняте судом рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі вище викладеного, керуючись ст. ст. 203, 204, 215, 229, 230, 627, 628, 717, 722 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними", ст.ст. 10, 58, 59, 60, 61, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я