САМАРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/7625/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2015 року Самарський районній суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Румянцева О.П.

при секретарі Бакум І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, та зустрічним позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним -

ВСТАНОВИВ:

20.11.2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 04.04.2013 року між нею та позивачем було укладено договір позики грошових коштів, на виконання якого позивачкою були передані відповідачеві грошові кошти у сумі 9040 грн. як позику, терміном повернення до 04.10.2014 року. Відповідач ОСОБА_2 власноручно підписав договір, де у пункті першому підтверджував факт отримання позики і зобов'язався повернути 9040 грн. та передав один примірник договору позивачці. В зазначений у договорі термін відповідач позику не повернув. Позивач просив стягнути з відповідача суму неповернених коштів у розмірі 9040 грн.

04.12.2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним. Свої позовні вимоги вона обґрунтувала тим, що відповідач ОСОБА_2 є чоловіком ОСОБА_3. Позивач посилається на ті обставини, що вона не згодна із позовними вимогами, оскільки вона як дружина відповідача згоду на укладення договору позики не надавала ні в письмовому ні в усному вигляді, виходячи з цього відповідач не мав права підписувати даний договір, відповідно до положень ст.65 СК України. Крім того, даний договір був укладений під впливом важких обставин. Так, на момент укладення даного правочину ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вели перемовини щодо розподілу спільного майна, т.я. вони були подружжям до 10.07.2012 року. І умовою ОСОБА_1 для підписання договору про поділ майна було те, що ОСОБА_2 повинен укласти договір позики на зазначену суму, однак фактично її не отримував. Позивач за зустрічним позовом просила залучити її до участі у справі за первісним позовом у якості третьої особи, визнати недійсним договір позики укладений 04.04.2014 року, як такий, що укладений під впливом тяжких обставин, стягнути з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 244,00 грн.

11.02.2015 року Позивач ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги та просила суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 9040 грн., а також інфляційні втрати, що станом на 11.02.2015 року складають 675 грн. та 3% річних від суми боргу, що складають 96 грн. 59 коп., і витрати на правову допомогу у розмірі 800 грн., а всього 10612,42 грн.

Представник позивача в судовому засіданні первісні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити на підставі обставин, викладених у позовній заяві. Зустрічні позовні вимоги не визнавала в повному обсязі та просила суд відмовити у їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісних позовних вимог та пояснив, що він підписував договір позики, однак це відбувалося під тиском з боку ОСОБА_1, оскільки вона погрожувала в противному випадку не підписати договір про розподіл майна та забрати половину квартири. Зустрічний позов підтримував в повному обсязі та просив його задовольнити на підставі викладених у ньому обставин.

Представник третьої особи - ОСОБА_5 в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісних позовних вимог та просив задовольнити зустрічний позов на підставі обставин, викладених у позовній заяві.

Третя особа ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісних позовних вимог, просив задовольнити зустрічний позов на підставі обставин, викладених у позовній заяві.

Беручи до уваги пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі з наступних підстав.

В судовому засіданні було встановлено, що 04 квітня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики відповідно до якого відповідач отримав суму у розмірі 9040 грн. та зобов'язувався її повернути у строк до 04.10.2014 року (а.с. 5).

Факт укладання вказаного договору визнається сторонами по справі, у зв'язку з чим у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України, суд вважає цей факт таким, що не підлягає доказуванню.

Відповідно до п.1, 2 Договору позикодавець в момент підписання Договору, передає позивальнику в позику грошові кошти в сумі 9040 грн. в грошовій формі, факт передачі і отримання грошових коштів підтверджується підписами сторін, що в даному випадку одночасно відіграє роль розписки позичальника.

В силу п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори й інші правочини.

Змістом ст.1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

У відповідності до ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконанням ним грошового зобов'язання.

Так, в обумовлений строк відповідачем не було повернуто борг у загальному розмірі 9040 грн.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника відсотків від суми позики, якщо інше не встановлено договором чи законом. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від прострочено суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором чи законом.

Таким чином, з 04.04.2014 року по дату подання уточнених позовних вимог 11.02.2015 року пройшло 144 дні і розрахунок 3% річних розраховується за формулою Х= С*3*Д/100, що в цифровому значенні має наступний вигляд: 9040/365*3*144/100=106,99 грн.

Згідно рекомендацій ВСУ № 62-97 від 03.04.1997 року сукупний індекс інфляції вираховується за формулою: ІІс=(ІІ 1/100)*(ІІ 2/100)*(ІІ 3/100)*…(ІІ Z/100), що в цифровому значенні має такий вигляд: 1,024*1,019*1,030*1,031=1,108, т.ч. індекс інфляції на останній місць прострочення становить 1,108, тобто (9040*1,108) - 9040 = 976,32 грн.;

Однак, враховуючи принцип диспозитивності, закріплений ст.11 Цивільно-процесуального кодексу України, суд не може вийти за межі позовних вимог і тому вважає за необхідне в цій частині, задовольнити позовні вимоги щодо стягнення 3% річних від суми боргу у розмірі 96 грн. 59 коп., а також втрати від інфляції у розмірі 675 грн. 83 коп.

Таким чином, враховуючи вищенаведене з відповідача підлягає стягненню сума боргу за договором позики у розмірі 9040 грн. розмір відсотків 96,59 грн., а також втрати індексу інфляції у розмірі 675,83 грн. Крім того, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 втрати на правову допомогу у розмірі 800 грн. та судовий збір у розмірі 243,60 грн., а всього 10856,02 грн.

Що стосується зустрічних позовних вимог, суд вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні в повному обсязі з наступних підстав.

В зустрічній позовній заяві позивач посилається на ті обставини, що відповідно до положень ст.65 СК України, при укладенні ОСОБА_2 договору, необхідна була її письмова згода.

Так твердження позивач не відповідає дійсності та свідчить про неправильне тлумачення норм чинного законодавства, оскільки вказаною статтею регюлються правовідносини, що стосуються розпорядженням майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не як не стосуються права одного із них на укладення цивільно-правових угод щодо набуття майна, зокрема на отримання позики, оскільки договір позики є правочином про отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише позичальника, як сторони договору.

Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення ст.. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Також, письмова згода має надаватися другим із подружжя лише при укладенні договорів, які потребують нотаріального посвідчення або державної реєстрації.

Суд ставиться критично до посилань ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про те, що спірний договір позики було підписано відповідачем під впливом тяжких обставин з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

В обґрунтування зазначених вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 посилаються на те, що спірний договір позики було підписано відповідачем у зав'язку з тим, що без укладання цього договору ОСОБА_1 відмовлялася підписувати договір про поділ майна подружжя, у зв'язку з чим відповідач був вимушений підписати договір позики.

Однак, вказані твердження відповідача та третьої особи суд не може розцінити як тяжку обставину, в наслідок якої відповідач був вимушений підписати договір позики, оскільки зазначені особи не надали суду доказів на підтвердження своїх доводів.

Крім того, як вбачається з диспозиції ч.1 ст.233 ЦПК України підставою для визнання договору недійсним є не тільки його укладання під впливом тяжких обставин, а й укладання його на вкрай невигідних умовах.

Як вбачається з посилань відповідача та третьої особи, укладання договору позики було умовою для укладання між тими ж сторонами договору поділу майна подружжя, в укладанні якого був заінтересований відповідач ОСОБА_2, у зв'язку з чим у суду відсутні підстави вважати, що договір позики було укладено на вкрай невигідних для нього умовах.

Про безпідставність посилань відповідача на тяжкі обставини, під впливом яких він був вимушений підписати спірний договір, свідчить також і той факт, що з моменту підписання цього договору відповідач ОСОБА_2 не звертався до суду з позовом про визнання його недійсним, а ОСОБА_3 не є стороною вказаного договору, у зв'язку з чим не може ставити питання про визнання його недійсним з підстав укладення під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах.

Частиною 2 статті 1051 ЦК України встановлено, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представників позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Враховуючи положення вищевказаної норми Закону, суд не приймає до уваги покази свідка ОСОБА_4 про те, що він не був присутнім при укладання спірного договору позики та не бачив факту передачі грошових коштів відповідачу.

Таким чином, суд не знаходить правових підстав для задоволення зустрічного позову третьої особи ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 233, 526, 530, 625, 1046-1051 ЦК України, ст.ст. 4-8, 10, 11, 18, 57-61, 79, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 04 квітня 2013 року в розмірі 9040 грн., витрати від інфляції в сумі 675,83 грн., 3% річних в сумі 96,59 грн., витрати на правову допомогу в сумі 800 грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн., а всього 10856,02 грн. (десять тисяч вісімсот п'ятдесят шість грн. дві коп.).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя О.П.Румянцев