Справа № 405/6600/14-ц
Провадження №2/405/1104/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2015 року Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Береді Я.І., Сидоренко Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" від імені якого діє Кіровоградська обласна дирекція АТ "Райффайзен Банк Аваль", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання договорів поруки припиненими,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4 про визнання договорів поруки припиненими, зазначивши на обгрунтування позовних вимог, що 25.12.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №014-09.5-81397, в забезпечення виконання зобов'язань за яким між позивачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з кожною окремо та відповідачем було укладено договір поруки б/н: 25.12.2007 року з ОСОБА_1, 26.12.2007 року з ОСОБА_2, при цьому за зазначеними договорами поруки позивачі кожен окремо взяли на себе зобов'язання солідарно нести відповідальність перед Банком за виконання позичальником ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором.

26.01.2009 року ОСОБА_5 та відповідач внесли зміни до кредитного договору, та, в цей же день, тобто, 26.01.2009 року між ними (позивачами) та Банком було укладено відповідні додаткові угоди б/н, за якими кожна із них надала згоду на внесення змін до кредитного договору.

Пізніше, а саме:29.05.2009 року, ОСОБА_4 та відповідач знову внесли зміни до кредитного договору, уклавши додаткову угоду №1 до кредитного договору, та, виклавши в додатках №№1, 2 у новій редакції графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту, однак цього разу внесення зазначених змін до кредитного договору відбулося без їх, як поручителів, згоди за кредитним договором.

Позивачі також зазначили, що у зв'язку з тим, що позичальник ОСОБА_4 не належним чином виконував зобов'язання за зазначеним кредитним договором, у січні 2010 року Банк подав позов до ОСОБА_4, а також до них, як поручителів за кредитним договором, про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором в сумі 31 462,16 доларів США, а після збільшення розміру позовних вимог 56 812,36 доларів США, що еквівалентно 453 118 грн. 31 коп.

У свою чергу, вони (позивачі) висловили заперечення проти позову в частині стягнення з них заборгованості за кредитним договором, вважаючи договори поруки припиненими на підставі того, що 29.05.2009 року ОСОБА_4 та відповідач внесли зміни до кредитного договору без їх згоди як поручителів, при цьому в обґрунтування заперечень виходили з того, що договори поруки є припиненими, так як зміни до кредитного договору, що відбулися без їхньої згоди як поручителів, призвели до збільшення обсягу їх відповідальності.

Рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 02.12.2011 року позов Банку було задоволено частково, стягнуто заборгованість за кредитним договором лише з ОСОБА_4, а щодо них як поручителів в задоволенні позовних вимог було відмовлено на підставі того, що договори поруки припинено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 22.02.2012 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26.04.2012 року, скасовано рішення Кіровського районного суду м.Кіровограда від 02.12.2011 року, позов Банку було задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором в розмірі 453 118 грн. 31 коп., судові витрати по справі, при цьому з рішення суду апеляційної інстанції вбачається, що Банк, як кредитор, не визнав їх права, як поручителів, на припинення зобов'язання за договорами поруки, передбаченого ч.1 ст.559 ЦК України, тобто між ними та відповідачем виник спір з зазначеного питання, який до цього часу не був предметом окремого судового розгляду, в той час, як відповідно до постанови ВСУ від 21.05.2012 року, винесеній у справі №6-69цс11, зазначено, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч.1 ст.559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя, при цьому за положеннями ч.1 ст.559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, у такому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

З огляду на зазначене, позивачі вважають, що заявлені ними позовні вимоги про визнання договорів поруки припиненими, для вирішення яких не існує жодних преюдиційних фактів, та за своєю суттю відносяться до належного способу та достатнього засобу для обґрунтування факту припинення договорів поруки, та, як наслідок, є достатнім засобом захисту їх цивільних прав та інтересів у зв'язку з наявністю відповідного спору між ними та банком, договори поруки б/н, укладені 25 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Банком, та 26 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та Банком, додаткові угоди б/н до договорів поруки, укладені 26 січня 2009 року, мають бути визнані судом припиненими з 29 травня 2009 року, у зв'язку з тим, що без їх згоди як поручителів відбулась зміна основного зобов'язання за кредитним договором і внаслідок такої зміни збільшився обсяг їх відповідальності, що виразилося в тому, що підписанням між Позичальником ОСОБА_4 та Банком 29.05.2009 року додаткової угоди №1 до кредитного договору, а також викладенням Графіку погашення кредиту та інших платежів, розрахунку сукупної вартості кредиту в новій редакції, внесли зміни до основного зобов'язання за кредитним договором, збільшивши величину сум основної кількості щомісячних платежів в межах тих же 80-ти місяців, при цьому, збільшення величини сум основної кількості щомісячних платежів є логічним наслідком здійснення сторонами кредитного договору реструктуризації умов погашення кредиту у вигляді зменшення розміру щомісячного платежу на восьмимісячний період (запровадження своєрідних платіжних канікул). В результаті реструктуризації фактично відбулось тимчасове відкладення виконання обов'язку позичальником в частині сплати щомісячних сум основного тіла кредиту в розмірах, що визначалися Графіком в редакції від 26.01.2009 року, внаслідок чого відбулось реальне збільшення розмірів сум щомісячних платежів по кредиту, що слідували за місяцями періоду канікул, та, крім того, збільшилися суми процентів, що підлягають сплаті позичальником за користування кредитом. Збільшення обсягу відповідальності безпосередньо виразилось у відстроченні виконання зобов'язання зі сплати основного тіла кредиту у звичайному розмірі у зв'язку з запровадженням кредитних канікул, що призвело до подальшого збільшення щомісячного розміру відсотків за користування кредитом у зв'язку із уповільненням сплати тіла кредиту та уповільненням зменшення розміру залишку заборгованості.

Представник позивачів під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позові, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, надав заяву за вх.№4746 від 19.02.2015 року про розгляд справи в судовому засіданні 20.02.2015 року за відсутності представника відповідача, в якій також просив врахувати письмові заперечення проти позову, надані раніше, та відмовити позивачам в задоволенні позовних вимог. Крім того, будучи присутнім в попередніх судових засіданнях, представник відповідача позов не визнав, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, а факти, викладені представником позивачів такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, просив відмовити в його задоволенні, зазначивши на обгрунтування заперечень, що судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій факт внесення змін до кредитного договору (додаткова угода №1 від 29.05.2009 року, укладена між Банком та Позичальником), які, на думку Позивачів, збільшили обсяг їх відповідальності, був досліджений та йому була надана відповідна правова оцінка, що знайшла своє відображення у судових рішеннях апеляційного суду Кіровоградської області (рішення від 22.02.2012 року справа №22-ц/1190/828/12), з чим погодився Вищий Спеціалізований Суд України, в якому (рішенні апеляційного суду) зазначено: «Висновок суду, що при укладенні 29 травня 2009 року додаткової угоди до кредитного договору про тимчасове зменшення розміру щомісячного платежу збільшився розмір відповідальності поручителів, не відповідає фактичним обставинам справи і збільшення розміру відповідальності не є доведеним. Як вбачається із змісту додаткової угоди при тимчасовому зменшенні щомісячного платежу не відбулось зміни загальних умов договору, зокрема, суми кредиту, розміру процентів, строку дії договору тощо, й відповідно не виникли нові чи додаткові зобов'язання позичальника і поручителя, тому зазначені зміни неможна вважати такими, що збільшують обсяг відповідальності поручителів, а відповідно і потребують згоди поручителів.Посилання суду, що обсяг відповідальності поручителів збільшився відповідно до орієнтовного графіку погашення кредиту за січень, 2009 року та орієнтовного графіку погашення кредиту за травень, 2009 року, а тому порука є припиненою, - є безпідставними, оскільки обсяг відповідальності встановлено не графіком погашення кредиту, а кредитним договором та договором поруки».

Крім того, зазначив, що укладення додаткової угоди від 29 травня 2009 року не супроводжувалося видачею кредитних коштів, умови кредитного договору, такі як сума кредиту, кінцевий строк повернення кредитних коштів та процентна ставка, - не змінювалися, розділ 5 кредитного договору щодо зобов'язань Позичальника перед Банком, не змінювався та не доповнювався.

Представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору позовні вимоги підтримав, вважав позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення представника позивачів наобгрунтування позовних вимог, з урахуванням наданих додаткових письмових пояснень, долучених до справи, враховуючи заперечення проти позову представника відповідача, які надавалися в попередніх судових засіданнях, думку представника третьої особи без самостійних вимог на предмет спору, дослідивши надані сторонами докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулися позивачі, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

Одним із таких способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним.

Крім того, відповідно до постанови Верховного Суду України від 21.05.2012 року, винесеній у справі №6-69цс11, у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого ч.1 ст.559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя, при цьому за положеннями ч.1 ст.559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, у такому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи та не заперечувалося сторонами по справі, що 25.12.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником прав та обов'язків якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №014-09.5-81397, за умовами якого Банк надав Позичальнику в порядок та спосіб, погоджений сторонами, кредит в сумі 35 360 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,95% річних з кінцевим терміном погашення кредиту 24.12.2014 року, в обмін на зобов'язання позичальника, визначені в п.5.1 Договору повернути суму отриманого кредиту, а також сплатити проценти за користування кредитом згідно з умовами кредитногодоговору та виконувати всі інші боргові зобов'язання, в порядок та строки, визначені договором.

Відповідно до п.3.3 Розділу 3 Договору погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється позичальником шляхом здійснення щомісячних фіксованих рівних платежів протягом всього строку дії Договору згідно Графіку (Додаток 1 до Договору, який є невід'ємною частиною Договору). За рахунок кожного платежу здійснюється погашення щомісячних процентів за користування кредитом та погашення частини кредиту. Платіж рівними частинами розраховується таким чином, щоб всі щомісячні платежі при фіксованій процентній ставці були рівними на весь період дії Договору.

В забезпечення виконання зобов'язань позичальника ОСОБА_4 за зазначеним кредитним договором 25.12.2007 року та 26.12.2007 року відповідно між Банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2 були укладенідоговори поруки б/н, за умовами яких Поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед Кредитором відповідати по зобов'язанням ОСОБА_4, що виникають з умов кредитного договору №014-09.5-81397 від 25 грудня 2007 року, укладеного між кредитором та позичальником, за умовами якого позичальник зобов'язаний повернути кредит в розмірі 35 360 доларів США, сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 12,95% відсотків річних, нараховані комісії у порядку та у строки, передбачені кредитним договором та з кінцевим терміном погашення до 24 грудня 2014 року, а також достроково погасити кредит та сплатити нараховані відсотки в порядку та у випадках, передбачених кредитним договором.

Поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати в повному обсязі цих зобов'язань. Сторони договору встановлюють, що зобов'язання поручителя перед кредитором є безумовними і ніяких інших умов, крім передбачених цим договором та вказаними в п.1.2 кредитного договору не потребують (п.п.1.2, 1.3 Договору поруки).

25 січня 2009 року між Банком та Позичальником укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони внесли зміни до кредитного договору а саме: подовжили термін користування кредитним коштами до 24 січня 2016 року, збільшивши термін користування кредитними коштами на 24 місяці та додатковою угодою №2 до кредитного договору на період з 26 січня 2009 року до 25 січня 2010 року зменшили процентну ставку - плату за користування кредитними коштами на 3%.

26 січня 2009 року між Банком та поручителями ОСОБА_1, ОСОБА_2 було укладено додаткові угоди б/н, за якими поручителі дали згоду на внесення змін до кредитного договору, зокрема, в частині подовження терміну користування кредитними коштами до 24 січня 2016 року.

29 травня 2009 року між Банком та Позичальником було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014-09.5.-81397 від 25 грудня 2007 року, відповідно до умов якої з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України сторони досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту, визначеного кредитним договором, та домовилися тимчасово, на період з 26.06.2009 року по 26.01.2010 року зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру, визначеного в Графіку погашення кредиту та інших платежів за Кредитним договором, що є додатком до цього договору. Позичальник має право здійснювати часткове дострокове погашення кредиту з припиненням кредитних канікул за умови подання до кредитора відповідної заяви та укладення додаткової угоди до кредитного договору про припинення кредитних канікул та внесення змін до Графіка погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором. У разі порушення позичальником зазначеного порядку кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником в повному обсязі у порядку, передбаченому п.6 кредитного договору.

Крім того, відповідно до п.2 зазначеної додаткової угоди №1 від 29 травня 2009 року Графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту викладено в новій редакції в Додатках №№1, 2 до цієї додаткової угоди, які є невід'ємною частиною додаткової угоди.

Судом також встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 02 грудня 2011 року позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» було задоволено частково, стягнуто з позичальника ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором №014-09.5-81397 від 25.12.2007 року в розмірі 453 118 грн. 31 коп. В задоволенні позовних вимог до поручителів ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 22 лютого 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 26 квітня 2012 року, скасовано рішення суду першої інстанції, позов Банку задоволено повністю та стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором №014-09.5-81397 від 25 грудня 2007 року в розмірі 453 118 грн. 31 коп. та судові витрати по справі.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведеними нормами ЦПК України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч.3 ст.61 ЦПК України, слід розуміти так, що учасники цивільного процесу не зобов'язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, в іншій цивільній справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Обставини, встановлені судовим рішенням, це юридичні факти (діяння та події), які судом визнані такими, що мали місце.

З огляду на зазначене, судом відзначається, що до таких обставин, встановлених рішенням суду апеляційної інстанції у цивільній справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_1,ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відносяться факти укладення кредитного договору, додаткових угод до нього, договорів поруки та додаткових угод до нього, факти несплати позичальником за кредитним договором платежів та факти наявності заборгованості за кредитним договором, які сторонами не заперечувалися, тим самим, відзначається, що встановлені судом апеляційної інстанції обставини, що мають значення для справи, не є тотожними з їх юридичною оцінкою, що відповідає положенням Цивільного процесуального Закону України та роз'ясненням Верховного Суду України в постанові «Про судове рішення» № від 18.12.2009 року №14, відповідно до яких у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Аналізуючи зазначене вище, рішення суду апеляційної інстанції від 22.02.2012 року, положеннями якого суд визнав договори поруки, укладені між Банком та Позивачами, не припиненими, - відносяться до юридичної оцінки, а не до встановлених судом обставин, що мають юридичне значення.

Крім того, під час розгляду зазначеної справи як в суді першої, так і апеляційної інстанцій, за позовом Банку до позичальника ОСОБА_4 та поручителів ОСОБА_1, ОСОБА_2, останні (поручителі) доводили свої заперечення проти позову відсутністю у Банку підстав для стягнення з них боргу, вважаючи припиненими договори поруки та додаткові угоди до них в розумінні ч.4 ст.559 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, закріпленої в постанові від 05.12.2012 року по справі №6-147цс12, виходячи із загальних засад цивільного законодавства і судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст.ст.3, 12-15, 20 ЦК України, ст.ст.3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) підлягають захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України.

Крім того, Верховний Суд України в постанові від 21.05.2012 року по справі №6-88цс11 зазначив, що у разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч.1 ст.559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України.

Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, на підставі ч.1 ст.559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

При цьому, факт припинення поруки як виду цивільно-правового зобов'язання за наявності спору між його сторонами може бути визнаний лише судом і тільки в резолютивній частині винесеного судом рішення.

Як на підстави позовних вимог позивачі посилалися та те, що укладенням 29.05.2010 року між позичальником ОСОБА_4 та Банком додаткової угоди №1 до кредитного договорувід 25.12.2007 року без їх згоди як поручителів відбулася зміна основного зобов'язання закредитним договором і внаслідок такої зміни збільшився обсяг їх відповідальності, посилаючись при цьому як на правову підставу на ч.1 ст.559 ЦК України.

Основне зобов'язання - це зобов'язання, яке передбачене умовами кредитного договору.

Поняття «основне зобов'язання» кореспондується зі ст.ст.1046, 1048, 1049 та 1054 ЦК України.

Виходячи із змісту зазначених статей ЦК України до зобов'язань позичальника відносяться наступні умови договору: належним чином використати суму отриманого кредиту, повернути банку суму отриманого кредиту, сплатити проценти за його користування, сплатити комісію, неустойку та інші платежі, виконати всі інші зобов'язання в порядку та строки, визначені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (п.п.2 ч.1 ст.1048 ЦК України).

Частиною 1 ст.1048 ЦК України передбачено, що розмір та порядок одержання процентів встановлюються договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму, відповідно дост.625 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до п.1.4 Кредитного договору, укладеного між Банком та Позичальником ОСОБА_4, останні погодили, що термін «Боргові зобов'язання» слід розуміти як зобов'язання позичальника перед банком щодоповернення суми кредиту, плати закористування кредитними коштами, сплати комісій, неустойок та інших платежів, які передбачені цим Договором та додатками.

Термін «Графік повернення кредиту та сплати інших платежів» роз'яснено як перелік та суми всіх боргових зобов'язань позичальника за цим договором та є невід'ємною частиною цього договору.

В п.3.3 Договору визначено, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюється позичальником шляхом здійснення щомісячних фіксованих платежів протягом всього строку дії договору згідно Графіку, який, в свою чергу, як невід'ємна частина кредитного договору містить умови, що відносяться до основного зобов'язання та характеризують і деталізують його в розрізі щомісячних (щоквартальних) часових проміжків. Такими умовами Графіку є визначені в ньому обов'язкові до сплати позичальником фіксовані рівні розміри платежів у вигляді процентів закористуваннякредитом, щомісячна кількість яких відповідає всьому періоду дії кредитного договору, а також сукупна вартість кредиту закожним платіжним періодом.

Судом також встановлено, що 29 травня 2009 року між банком та позичальником ОСОБА_4 було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, за умовами якої (п.1 додаткової угоди) сторони за взаємною згодою внесли зміни до кредитного договору, змінивши умови погашення кредиту (здійснили реструктуризацію), а саме: тимчасово на період з 26.06.2009 року по 26.01.2010 року домовилися зменшити розмір щомісячного платежу до розміру, визначеного в Графіку погашення Кредиту та інших платежів, а також розрахунок сукупної вартості кредиту викласти в новій редакції в Додатках №1, №2 до додаткової угоди, які є невід'ємною частиною додаткової угоди.

Зазначеним пунктом додаткової угоди (п.1) також передбачено право позичальника здійснювати часткове дострокове погашення кредиту з припиненням кредитних канікул за умови подання до кредитора відповідної заяви та укладення додаткової угоди до кредитного договору про припинення кредитних канікул та внесення змін до Графіка погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором.

У разі порушення позичальником зазначеного порядку кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником в повному обсязі у порядку, передбаченому п.6 кредитного договору.

З огляду на викладене, судом відзначається, що до укладення зазначеної додаткової угоди №1 від 29.05.2009 року, кредитний договір не містив такої умови дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі, як порушення порядку погашення кредиту під час дії кредитних канікул, в т.ч порушення порядку часткового дострокового погашення кредиту з припиненням кредитних канікул.

В той же час, з дня підписання додаткової угоди 29.05.2009 року яку позичальника, так і в поручителів з'явився додатковий обов'язок щодо дострокового погашення кредиту в повному обсязі, а в кредитора з'явилося додаткове право вимагати від позичальника та від поручителів дострокового виконання зазначеного обов'язку, при цьому зазначені умови відносяться до зобов'язальних, так як за їх змістом права кредитора кореспондуються з обов'язками позичальника, та відповідно і поручителів.

Крім того, в п.5 додаткової угоди №1 зазначено, що додаткова угода є невід'ємною частиною кредитного договору і відповідні положення кредитного договору застосовуються з урахуванням змін умов кредитування, внесених цією додатковою угодою.

Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним (постанова Верховного Суду України по справі №6-69цс11 від 21.05.2012 року).

Крім зазначеного, зміни основного зобов'язання призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителів за кредитним договором, виходячи з наступного.

Так, згідно з п.1 Додаткової угоди №1 сторони кредитногодоговору 29 травня 2009 року погодили тимчасово на період з 26.06.2009 року по 26.01.2010 року зменшити розмір щомісячного платежу до розміру, визначеного в Графіку погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, що є додатком до цієї додаткової угоди.

Відповідно до таких змін сума щомісячного платежу за період з 26.06.2009 року до 26.01.2010 року склала 300 доларів США , тобто такий платіж зменшився в порівнянні з попереднім розміром, встановленим Графіком в редакції від 26.01.2009 року.

Разом з тим, відповідно до Графіка в редакції 29.05.2009 року сума щомісячних платежів на наступні місяці, що слідують після 26.01.2010 року, склала за чотири місяці по 560,44 доларів США, а з тринадцятого по восьмидесятий місяць по 604,96 США

З зазначеного вище вбачається, що змінами до кредитного договору, внесеними 29 травня 2009 року, було збільшено величину сум основної кількості щомісячних платежів в межах тих же 80-ти місяців.

У свою чергу, таке збільшення величини сум основної кількості щомісячних платежів є наслідком здійснення сторонами кредитного договору реструктуризації умов погашення кредиту у вигляді зменшення розміру щомісячного платежу на восьмимісячний період.

Відповідно до п.п.2 п.3.4 кредитногодоговору проценти за користування кредитом нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кредитом, починаючи з дня надання кредиту до дняповного погашення заборгованості за кредитом включно.

В результаті реструктуризації фактично відбулось тимчасове відкладення виконання обов'язку позичальником в частині сплати щомісячних сум основного тіла кредиту в розмірах, що визначалися Графіком в редакції від 26.01.2009 року, внаслідок чого відбулося збільшення розмірів сум щомісячних платежів по кредиту, що слідували за місяцями періоду канікул, та збільшилися суми процентів, що підлягають сплаті позичальником за користування кредитом.

Відповідно до ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом зазначених норм матеріального права поручитель хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, разом з тим є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржниквід них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього Кодексу).

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо (постанова Верховного Суду Українивід 18.06.2012 року у справі№6-73цс12).

Відповідно до ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх судів України.

Таким чином, підсумовуючи викладене вище, судом встановлено, що зміни до основного зобов'язання, внесені 29 травня 2009 року позичальником ОСОБА_4 та Банком шляхом підписання Додаткової угоди №1 до кредитного договору, а також шляхом викладення в новій редакції Графіка погашення кредиту та інших платежів, розрахунку сукупної вартості кредиту, без згоди поручителів, призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителів ОСОБА_1, ОСОБА_2, при цьому, збільшення обсягу відповідальності виразилося у відстроченні виконання зобов'язання зі сплати основного тіла кредиту у звичайному розмірі у зв'язку з запровадженням кредитних канікул, що призвело до подальшого збільшення щомісячного розміру відсотків за користування кредитом у зв'язку із уповільненням сплати тіла кредиту та уповільненням зменшення розміру залишку заборгованості за кредитом, та, крім того, збільшення обсягу відповідальності поручителів виразилося у розширенні змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати закористування ним, що є підставою в розумінні ч.1 ст.559 ЦК України для визнання договорів поруки б/н, укладених 25 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та Банком, 26 грудня 2007 року між ОСОБА_2 та Банком, а також додаткових угод б/н до договорів поруки, укладених 26 січня 2009 року між Банком та ОСОБА_1, ОСОБА_2 припиненими з 29 травня 2009 року.

Зазначені обставини представником відповідача у відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України, за якими кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень проти позову, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, не спростовані.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі по 243 грн. 60 коп. на користь кожного з позивачів.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст.15, 16, ч.1 ст.559 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 59, 60, 61, 88, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" від імені якого діє Кіровоградська обласна дирекція АТ "Райффайзен Банк Аваль", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 про визнання договорів поруки припиненими,- задовольнити.

Визнати договір поруки б/н, укладений 25 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1, додаткову угоду б/н до договору поруки б/н від 25 грудня 2007 року, укладену 26 січня 2009 року між відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_1, припиненими з 29 травня 2009 року.

Визнати договір поруки б/н, укладений 26 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_2, додаткову угоду б/н до договору поруки б/н від 26 грудня 2007 року, укладену 26 січня 2009 року між відкритим акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та ОСОБА_2, припиненими з 29 травня 2009 року.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда.

Суддя Ленінського районного суду

м. Кіровограда Л.А. Іванова