Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 219/6497/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Шевченко Л.В.
№ провадження 22-ц778/1578/15 Суддя-доповідач: Стрелець Л.Г.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 р. м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізькій області у складі:

головуючого Стрелець Л.Г.

суддів Гончар М.С.,

Каракуші К.В.,

при секретарі: Мосіній О. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Український науково-дослідний інститут "Укркольорметобробка" на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства "Український науково-дослідний інститут "Укркольорметобробка" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ "Український науково-дослідний інститут "Укркольорметобробка" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що з 01.02.2002 року він працював в ЗАТ "Український науково-дослідницький інститут "Уркольорметобробка".

У 2011 року ЗАТ "Український науково-дослідницький інститут "Уркольорметобробка" реорганізована у ПАТ "Український науково-дослідницький інститут "Уркольорметобробка" і згідно наказу № 124к від 27.04.2011 року він залишений на тій же самій посаді.

З 01.10.2014 року його звільнено за власним бажанням.

З моменту звільнення відповідачем не виплачена заробітна плата.

Незаконними діями відповідача також йому спричинено моральну шкоду, з вини відповідача порушені його гарантовані Конституцією України та законодавством про працю, його право на оплату праці, що привело його до душевних страждань, так як заробітна плата є єдиним джерелом існування.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, належні йому при звільнення, стягнути середній заробіток за час затримки по день звернення до суду а саме: з 01.20.2014 року по 17.11.2014 року., стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. 00 коп.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано належним відповідачем у справі ПАТ "Український науково-дослідний інститут "Укркольорметобробка".

Стягнуто з ПАТ "Український науково-дослідний інститут "Укркольорметобробка" на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі в сумі 20 662 грн. 84 коп. (з урахуванням компенсації за невикористану відпустку), 4 741 грн. 76 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, без утримання обов'язкових платежів та моральну шкоду в сумі 400 грн.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ПАТ "Український науково-дослідний інститут "Укркольорметобробка" на користь держави судовий збір в сумі 254 грн. 05 коп. за вимоги майнового характеру та 243 грн. 60 коп. за вимоги немайнового характеру.

Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заборгованості із заробітної плати в сумі 20 661 грн. 84 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ"Український науково-дослідний інститут "Укркольорметобробка" зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм процесуального права, тому просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги частково в розмірі 20 662 грн. 84 коп., в іншій частині позовних вимог відмовити.

В порядку ч.2 ст. 305 ЦПК України справа розглядається за відсутності сторін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, перевіривши законність і обгрунтованість рішення суду в оскаржуваній частині в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 01.02.2002 року і по 01.10.2014 року ОСОБА_3 працював у відповідача на посаді завідуючого електротехнічним відділом.

01.10.2014 року згідно наказу № 113 його було звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Сторони не заперечували, що заборгованість підприємства по заробітній платі перед відповідачем по день звільнення становить 13702,74 грн., компенсація за невикористані дні відпустки в кількості 117 днів становить 7060,10 грн., що не спростовано відповідачем та підтверджується довідкою № 190 від 05.12.2014 року ( а.с.27).

На день звільнення позивачу не була виплачена вказана заборгованість.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення.

Відповідно до ст. 117 ЦПК України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про стягнення на його користь середнього заробітку за затримку розрахнку, суд не визнав переконливими доводи відповідача щодо відсутності вини підприємства у невиплаті розрахунку.

Обгрунтовуючи відсутність вини у невиплаті колишньому працівникові ОСОБА_3 розрахункових коштів, відповідач посилався на постанову Апеляційного суду Запоізької області від 20.10.2014 року у справі про адміністративне правопорушення, щодо встановлення відсутності вини посадової особи підприємства - відповідача у ненадходженні платежів до бюджетів та державних цільових Фондів через дії ПАТ КБ „Актив -Банк".

Оцінивши надані докази з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, суд дійшов висновку, що вказані обставини не можуть свідчити про відсутність вини работодавця у невиплаті ОСОБА_3 належних коштів при звільненні, а тому є підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку відповідно до ст. 117 КЗпП України.

Висновок суду є обгрунтованим, враховуючи, що за змістом ч.1 ст. 117 КЗпП України обов"язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, тобто у день звільнення.

Відповідачем не надано належних доказів перерахування заробітної плати на рахунок банку та файл реєстру у відповідності з договором № 0811/01-06 від 11.08.2010 року, зокрема для зарахування на картковий рахунок держателя - позивача, а також не доведено відсутність можливості відкриття рахунків в іншій банківській установі та укладання договору про надання банківських послуг з метою як погашення заборгованості із заробітної плати, так і сплати єдиного соціального внеску тощо.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці.", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв"язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред"явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз"яснення цієї норми права надав і Конституційний Суд України у Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозв"язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу.

Таким чином, посилання відповідача на бездіяльність банку ПАТ КБ „Актив -Банк" на в якому знаходяться кошти підприємства у даному випадку не є достатньою правовою підставою для відмови у задоволенні вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку в порядку ст. 117 КЗпП України.

У п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди" ( з відповідними змінами) роз"яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин(незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум...тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов"язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, встановивши факт тривалої невиплати ОСОБА_3 заробітної плати та непроведення з ним повного розрахунку, тобто порушення прав працівника у сфері оплати його праці, суд дійшов обгрунтованого висновку, що вказане порушення призвело до моральних страждань позивача, втрати ним нормальних життєвих зв"язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому є підставою для відшкодування моральної шкоди згідно зі ст. 237-1 КЗпП України.

Враховуючи те, що норми КЗпП України не містять будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівника, посиланням відповідача на наявність складних обставин та на обумовлені ними причини невиплати заробітної плати та нездійснення розрахунку суд першої інстанції надав належну оцінку.

Розмір моральної шкоди визначений судом з урахуванням засад розумності та справедливості, а також з урахуванням обставин, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, та не є звищеним.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення в оскаржуваній частині.

Керуючись ст.ст. 307,308,314,317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Український науково-дослідний інститут "Укркольорметобробка" відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 грудня 2014 року в цій справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: