Провадження №2/405/2015/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2015 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі:

Головуючого судді - Іванової Л.А.

При секретарі - Береді Я.І., Сидоренку І.П.,

за участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

та представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3, посвідчений 26 травня 2011 року приватним нотаріусом ОСОБА_5, зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його батько ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який постійно проживав за адресоюсмт.Димитрово, м.Олександрія, Кіровоградської області, при цьому 05 січня 2006 року на випадок своєї смерті ОСОБА_6 склав заповіт на його (позивача ОСОБА_1). Після смерті батька відкрилася спадщина за заповітом, рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2012 року йому (позивачу) надано додатковий строк для подачі заяви про прийняття спадщини.

Позивач також зазначив, що після звернення в Олександрійську державну нотаріальну контору №1 йому стало відомо про відкриття спадкової справи на підставі заяви ОСОБА_3 від 09.08.2012 року та наявність нового заповіту ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5, при цьому ОСОБА_6 перед тяжкою психічною хворобою останній час проживав у відповідача, яка являлася донькою його (ОСОБА_6) покійної цивільної дружини.

Позивач також зазначив, що його батько був тяжко хворий психічною хворобою «Сосудистая деменція подкорковая», що підтверджується випискою з історії хвороби №5808/2010 відділення №3 Кіровоградської обласної психіатричної лікарні, в якій останній знаходився на лікуванні в період з 24.12.2010 року по 26.05.2011 року, а з 28.05.2011 року знаходився в інтернаті для психохроніків у смт.Димитровом.Олександрії Кіровоградської області, при цьому відповідач скористалася безпорадним станом спадкодавця ОСОБА_6, який не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, та 26.05.2011 року в день переведення спадкодавця з лікувального закладу Кіровоградської обласної психіатричної лікарні до Димитрівського психоневрологічного інтернату звернулася з ним до приватного нотаріуса ОСОБА_5, де було складено та посвідчено протизаконний заповіт, тим самим, зазначеними незаконними діями відповідач порушила його (позивача) цивільні права та інтереси в частині прийняття спадщини за заповітом від рідного батька ОСОБА_6

З огляду на викладене вище, та з посиланням на п.2 ч.2 ст.16, 203, ч.1 ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України позивач просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3, посвідчений 26 травня 2011 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Позивач ОСОБА_1 та в його інтересах представник ОСОБА_2 під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених в позові, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 та в її інтересах представник ОСОБА_4, важаючи позов необґрунтованим та безпідставним, просили відмовити позивачу в його задоволенні, зазначивши на обґрунтування заперечень, що заповіт, посвідчений відповідно до норм діючого законодавства та виражає волю ОСОБА_6, при цьому, при посвідченні заповіту нотаріусом було перевірено дієздатність заповідача та особисто заповідачем заявлено, що він розумів значення своїх дій, перебував при здоровому розумі, ясній пам'яті та діяв добровільно. Крім того, відповідач зазначила, щоїй було відомо про існування у ОСОБА_6 рідного, однак з останнім вона особисто не знайома і ніколи з ним не зустрічалася, в день посвідчення заповіту їй стало відомо, що раніше заповідач вже посвідчив заповіт, однак на користь кого, суть заповіту і коли, - їй не було відомо, оскільки це являється нотаріальною таємницею.Відповідач також зазначила, що вона разом з матір'ю з квітня 1991 року проживали однією сім'єю з ОСОБА_6 спочатку в м.Кіровограді в квартирі, належної її матері, а потім в с.Федорівка.Після смерті матері заповідач проживав періодично то в с.Федорівка, то у неї, а коли у нього погіршився стан здоров'я, то вона за власні кошти забезпечувала його ліками, організовувала поїздки долікарів та в будь-яких ситуаціях, які виникали, ставилася до нього як до рідної людини, вважає, що з викладених підстав, заповідач, спостерігаючи це та відчуваючи реальне піклування з її сторони, - прийняв власне зважене рішення скласти заповіт на її користь. Окремо відзначила, що заповідач ОСОБА_6 дійсно мав певні хвороби, однак до останнього дня він залишався дієздатним, мав можливість реалізовувати свої права, в т.ч. розпорядитися своїм майном на випадок своєї смерті. Звернула також увагу на ту обставину, що завесь час, починаючи з 1991 року, позивач жодного разу не поцікавився як живе його батько, як його здоров'я чи потрібна йому допомога від сина хоча б добрим словом, більш того, позивач по справі, який є рідним сином заповідача навіть не з'явився на похорон батька. Окрім того, зазначила, до позивачдо пред'явлення позову в суд, вже звертався до правоохоронних органів з заявою, в якій вказував на те, що вона примусила заповідача скласти заповіт на своє ім'я,у зв'язку з чим її опитували співробітники міліції, здійснили перевірку та відмовили в порушенні кримінальної справи з підстав не доведеності інформації, викладеної в заяві.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, повідомлений належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи, в адресованій на адресу суду заяві від 23.12.2014 року просив розглянути справу у його відсутності. Крім того, у заяві також зазначив, що при вчиненні нотаріальних дій, в т.ч. і при посвідченні заповіту, він керується Законами України, постановами Верховної Ради України, указами та розпорядженнями Президента України, постановами та розпорядженнями Кабінету Міністрів України, наказами Міністра юстиції України, при цьому, при зверненні особи за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус в першу чергу в порядку, передбаченому чинним законодавством України, здійснює встановлення особи, яка звернулася, визначає обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, встановлює волевиявлення та дійсні наміри особи. Чинний цивільний кодекс України визначає заповітом особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, та відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повною цивільною дієздатністю, у т.ч. подружжя, які складені відповідно до вимог ст.ст.1233-1257 ЦК України та особисто подані нотаріусу.

Заслухавши пояснення позивача та в його інтересах представника, заперечення проти позову відповідача та в її інтересах представника, приймаючи до уваги письмові пояснення третьої особи без самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі у їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб'єктивних цивільних прав це закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

Одним із таких способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 січня 2006 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений секретарем Федорівської сільської ради Зоренок Г.І., зареєстровано в реєстрі за №01, за яким на випадок своєї смерті зробив розпорядження, що земельну ділянку (пай), що належать йому згідно з Державним актом на право приватної власності на землю І-КР №022746, виданого 29.08.2002 року Добровеличківською райдержадміністрацією та майновий пай члена КСП ім.Кірова він заповів ОСОБА_1.

26 травня 2011 року ОСОБА_6 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №698, в якому на випадок своєї смерті зробив розпорядження, за яким усе його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому належатиме і на що він за законом матиме право, - заповів ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Судом також встановлено, що 06 липня 2013 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №344 Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кіровоградського міського управління юстиції, та після державної реєстрації шлюбу змінила прізвище з «ОСОБА_3» на «ОСОБА_3».

Крім того, зі змісту зазначеного заповіту від 26 травня 2011 року судом також встановлено, що заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_6 за допомогою технічних засобів, у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 внаслідок хвороби та вад зору, не може особисто прочитати текст заповіту та підписати його, цей заповіт на підставі ст.1253 ЦК України посвідчено в присутності свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, які зачитали цей заповіт вголос та поставили свої підписи на ньому. Заповіт складено о 15 год. 20 хв. та підписано на прохання заповідача ОСОБА_11

ІНФОРМАЦІЯ_3 заповідач ОСОБА_6 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1, виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м.Олександрія Олександрійського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області, про що складено відповідний актовий запис за №14.

За інформацією Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 від 15 грудня 2014 року №2839/02-14 за даними Спадкового реєстру після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 заведена спадкова справа №381-2012 від 09 серпня 2012 року, з фотокопії якої судом встановлено, що спадкоємцями ОСОБА_6 є відповідач ОСОБА_3, яка подала заяву про прийняття спадщини, зареєстрована за №706 від 09 серпня 2012 року, та позивач ОСОБА_1, якому на підставі рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2012 року по справі №2-1118-2566-12 визначено додатковий строк три місяці для подачі до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, який подав заяву про прийняття спадщини, зареєстрована за №118 від 26 лютого 2013 року.

Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, право на який (заповіт) здійснюється особисто, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. (ст.1233, ст.1234 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Відповідно до ч. 2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України.

Частиною 1 ст.225 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними за якими, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Як на підстави позовних вимог для визнання недійсним заповіту, складеного 26 травня 2012 року заповідачем ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3, посвідчений 26 травня 2012 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за №698, позивач вказував на те, що під час складання 26.05.2011 року заповіту на ім'я відповідача ОСОБА_3 заповідач ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій, не міг керувати ними, так як був тяжко хворий на психічну хворобу «Сосудистая деменция подкорковая», зазначеним безпорадним станом скористалася відповідач, звернувшись разом з заповідачем 26 травня 2011 року до приватного нотаріуса в день виписки його з КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» та переведення до будинку-інтернату для психохроніків у зв'язку з протипоказаннями перебувати за психічним станом здоров'я в будинку-інтернаті загального типу, який (приватний нотаріус) і посвідчив протизаконний заповіт. Крім того, зазначав, що раніше, а саме: 05 січня 2006 року заповідач ОСОБА_6 склав заповіт на його (позивача) ім'я.

Судом відзначається, що відповідно до ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт та має право у будь-який час скласти новий заповіт, при цьому, заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Крім того, відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках відповідно до ст.1253 ЦК України (ч.2 ст.1248 ЦК України).

Відповідно до Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року №296/5 нотаріус зобов'язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.

Відповідно до ст.225 ЦК України недійсним може бути визнано правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, але в момент, коли особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, при цьому, правочин, вчинений у такому стані не відповідає загальним вимогам чинності правочину, зокрема, відповідності волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі (ч.3 ст.203 ЦК України). Неможливість керувати своїми діями, може бути підставою для визнання правочину недійсним за ст.225 ЦК України, тільки у тому випадку, коли така неможливість настала внаслідок внутрішнього стану особи чи впливу зовнішніх чинників, але за виключенням навмисних дій інших осіб.

Зазначена стаття не вказує також на причини, внаслідок яких особа не могла усвідомити значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"від 06.11.2009 року №9 у випадках, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент вчинення правочину він перебував в такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, причинами, внаслідок яких особа перебувала в такому стані, можуть бути її тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України, що підтверджують чи навпаки спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення правочину особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових та речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта.

Статтями 58 та 59 ЦПК України визначені вимоги щодо належності та допустимості доказів, а саме нормами вказаних статей передбачено, що сторонни мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень, суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст.212 ЦПК України, хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, при цьому, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлено, що відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №287 від 30.05.2014 року, за наслідками проведеної КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» судово-психіатричної первинної комісійної посмертної експертизи, ОСОБА_6 під час складання заповіту 26 травня 2011 року страждав на судинну деменцію. За своїм психічним станом у зазначений період часу не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, не був здатний практично осмислювати свій стан та ситуацію в цілому. Лікарські препарати (карбомазепін) не впливали на його дієздатність.

Крім того, з дослідженої в судовому засіданні медичної картки №5808/2010 стаціонарного хворого КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено, що 24 грудня 2010 року ОСОБА_3 звернулася з заявою на ім'я головного лікаря медичної установи, в якій просила госпіталізувати у відділення по догляду її вітчима ОСОБА_1, всі фінансові витрати заявник зобов'язувалася взяти на себе. Встановлено, що ОСОБА_1 в період часу з 24 грудня 2010 року до 26 травня 2011 року перебував в КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», де йому було встановлено діагноз: судинна деменція підкоркова помірна ступінь з переважно галюцинаторною симптоматикою, супутні хвороби: ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ-го ст. ст.3 р.3.

Відповідно до виписки з історії хвороби №5808/2010 ОСОБА_6, 1946 року народження, встановлено діагноз: судинна деменція підкіркова Ш.F01.0., рекомендовано нагляд дільничного психіатра та терапевта за місцем проживання, потребує стороннього догляду та нагляду.

Судом також встановлено, що ОСОБА_6 проживав в Димитровському психоневрологічному інтернаті, перебуваючи на повному державному забезпеченні з 28 травня 2011 року (наказ про зарахування №48 від 28 травня 2012 року) до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 (наказ №08 від 11 лютого 2012 року), про що свідчить довідка психоневрологічного інтернату від 26 лютого 2013 /року №25-8.

З огляду на викладене вище, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності на предмет їх належності та допустимості, судом відзначається, що проведеною у справі судово-психіатричною посмертною експертизою (висновок судово-психіатричного експерта №287 від 30.05.2014 року) не зроблено висновку про абсолютну неспроможність заповідача ОСОБА_6 в момент складення ним заповіту в період часу з 15 год. 00 хв. по 16 год. 00 хв, так як заповіт було посвідчено 26.05.2011 року о 15 год. 20 хв., розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише зазначено, що «в зазначений період часу не міг усвідомлювати своїх дій та керувати ними, не був здатний усвідомлювати значення своїх дій, осмислювати свій стан та ситуацію в цілому», що саме по собі не є підставою для визнання складеного заповіту недійсним з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які маютьз начення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Збирання судом доказів по справі та розгляд обставин, які виходять за межі позовних вимог буде порушенням ст. 11 ЦПК України щодо диспозитивності цивільного судочинства. Позивач всупереч вимогам ст.ст. 10, 11, 58, 59, 60 ЦПК України не надав належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються його вимоги до суду, крім того, з урахуванням встановлених під час судового розгляду справи обставин, зібраних по справі доказів, суд прийшов до висновку про те, що при складенні 26 травня 2011 року заповідачем ОСОБА_6 заповіту на користь ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5 26 травня 2011 року, зареєстровано в реєстрі за №698, волевиявлення заповідача ОСОБА_6 було вільним та відповідало його внутрішній волі, оскільки зібрані у справі докази не свідчать про те, що в момент складення заповіту останній не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними, на підставі чого, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, підстав позову, сукупності зібраних по справі доказів, суд приходить до висновку про відмову позивачу в задоволенні позову з підстав його недоведеності.

На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст.15, 16, 203, 225, 1257 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 59, 60, 212-215, 218 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог на предмет спору приватний нотаріус Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту, складеного 26 травня 2011 року ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу ОСОБА_5 26.05.2011 року, зареєстрований в реєстрі за №698, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ленінського районного суду

м. Кіровограда Л.А. Іванова