Справа № 639/758/15-ц
Провадження № 2/639/840/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року суддя Жовтневого районного суду м. Харкова Гаврилюк С.М., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 02 лютого 2015 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини.

Ухвалою суду від 03 лютого 2015 року вказану позовну заяву залишено без руху, оскільки не відповідає вимогам, передбаченим ч.4 ст. 119 ЦПК України, а саме згідно ч. 2 ст. 110 ЦПК України, позивачем не надано до суду доказів, що на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. Вказані обставини свідчили би про наявність правових підстав щодо звернення позивача до суду з вказаним позовом за місцем його реєстрації.

Судом для усунення недоліків в позовній заяві неодноразово направлялась на адресу позивача, а саме 04.02.2015 року та 17.03.2015 року копія вказаної ухвали суду від 03.02.2015 року, що підтверджується матеріалами справи, однак поштове відправлення 10 березня 2015 року та 15 квітня 2015 року поверталось до суду за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до ч.3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Таким чином , недоліки , зазначені в ухвалі суду від 03 лютого 2015 року , позивачем не усунено протягом двох місяців .

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах Осман проти Сполученого королівства від 28.10.1998 року та Круз проти Польщі від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним . Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ч.2 ст.121 ЦПК України , якщо позивачем відповідно до ухвали суду у встановлений строк не усунені недоліки, вказані в ухвалі суду, позовна заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

На підставі викладеного вище суддя приходить до висновку про наявність правових підстав для повернення вказаної позовної заяви позивачеві.

Згідно ч. 5 ст. 121 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини , що стали підставою для повернення заяви.

У звязку з наведеним, повернення позову , як це передбачено законом, а саме ч.2 ст. 121 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Керуючись ст. 121 ЦПК України, суддя

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дитини повернути позивачеві.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя С.М.Гаврилюк