Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 1214/8689/2012
Провадження № 22ц/782/596/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Сєвєродонецьк

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

Головуючого Лозко Ю.П.,

cуддів: Назарової М.В., Романченка В.О.,

за участю секретаря Сінько А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 03.03.2015 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг України» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА :

У квітні 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 21 вересня 2007 року між відповідачкою ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено кредитний договір №CML-OBE/100/2007, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 128 400 доларів США на придбання нерухомого майна зі строком його погашення до 21 вересня 2017 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_2 21 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 як поручитель прийняв на себе зобов'язання відповідати за належне виконання боржником зобов'язань перед Банком за кредитним договором. 29 квітня 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» згідно з договором купівлі-продажу кредитного портфелю придбав у кредитора право вимоги за вищезазначеним кредитним договором та договором поруки. У зв'язку з порушенням ОСОБА_2 умов кредитного договору відповідачам направлялись досудові вимоги про добровільне погашення заборгованості, проте своїх зобов'язань за кредитним договором та договором поруки вони не виконали, станом на 15 березня 2012 року у них утворилась заборгованість у сумі 137 421, 81 доларів США та пеня - 4 015 663, грн. 14 коп., які позивач просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 03 березня 2015 року позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у сумі 118 082 долари 85 центів США, що еквівалентно 942 773 грн. 47 коп., яка складається: заборгованості за кредитом у сумі 114 884 долари 16 центів США, що еквівалентно 917 235 грн.13 коп.; заборгованості за відсотками у сумі 3 198 доларів 69 центів США, що еквівалентно 25 538 грн. 34 коп., а також пеню за несвоєчасне виконання умов кредитного договору в сумі 3 450 550 гривень 91 коп. та витрати по сплаті судового збору в рівних долях по 1609 грн.50 коп. з кожного. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено в звязку зі спливом позовної давності.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Апелянт вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Також зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі з`ясовано усі обставини по справі та висновки суду не відповідають обставинам справи. В скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що судом не вірно визначено та стягнуто суму пені, яка нарахована за несвоєчасність сплати кредиту та вважає, що позивач не мав правових підстав для застосування штрафних санкцій за неналежне виконання умов кредитного договору. Апелянт в апеляційній скарзі просила суд, скасувати рішення Лисичанського міського суду від 03 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у задоволенні позовних вимог повністю.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що боржник ОСОБА_2 відповідно до умов кредитного договору не виконала взяті на себе зобов'язанні за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яку вона та її поручитель повинні погасити в солідарному порядку, проте добровільно виконувати взяті на себе зобов'язання не бажають.

Суд першої інстанції під час ухвалення рішення керувався ст.ст. 526, 554 ЦК України. Як зазначено в ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судом першої інстанції було встановлено, що 21 вересня 2007 року між відповідачкою ОСОБА_2 та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № CML-OBE/100/2007 відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 128 400 доларів США на придбання нерухомого майна зі строком його погашення до 21 вересня 2017 року.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 21 вересня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно з умовами якого ОСОБА_2, як поручитель, прийняв на себе зобов'язання відповідати за належне виконання ОСОБА_2 зобов'язань перед банком за кредитним договором.

Також було встановлено, що у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, ст. 1077 ЦК України 29 квітня 2010 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло прав кредитора за кредитним договором, укладеним 21.09.2007 року між ЗАТ « ОТП Банк» та ОСОБА_2 та договором поруки, укладеним між ЗАТ «ОТП Факторинг» та ОСОБА_3.

Відповідно до кредитного договору банківська установа надала ОСОБА_2 кредит у розмірі 124000 доларів США для придбання нерухомого майна, дата остаточного повернення кредиту передбачена в договорі -21.09.2017 року.

Відповідно до п. 7.3 Кредитного договору сторони договору встановили, що цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами (дата Договору), включаючи всі додатки до нього (додатки складають невід'ємну частину цього Договору), і діє до виконання Сторонами взятих на себе зобов'язань по цьому Договору в повному обсязі.

Також кредитним договором передбачено спосіб, розмір та строки повернення кредиту та сплати процентів за його користування. Згідно із п. 4.1.1. Кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами, у визначені цим Договором строки, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно з цим Договором.

Оскільки відповідачем неналежним чином виконувалось кредитне зобов`язання, то у неї станом на 15.03.2012 року утворилась заборгованість перед банком у розмірі 137421,81 доларів США.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 03.03.2012 року було направлено на адресу ОСОБА_2 вимогу № 52642 від 01.03.2012 р. та на адресу ОСОБА_2 вимогу № 52643 від 01.03.2012 р. про необхідність повного виконання зобов'язань, однак зазначені вимоги відповідачами виконано не було.

Також, судом у позивача було витребувано новий уточнений розрахунок заборгованості за кредитним Договором станом на 15.03.2012 року, (а.с.109-110), нарахування відсотків за користування кредитом було призупинено 01.12.2009 року, і заборгованість по них станом на зазначену дату становила 16906,05 доларів США, а сума заборгованості по тілу кредиту 120515,76 доларів США.

Отже, суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення з урахуванням даних уточненого розрахунку, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав щодо стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором, яка станом на 15.03.2012 року становить у розмірі 118 082,85 доларів США, що еквівалентно 942773,47 гривень.

Що стосується вимоги стосовно пені по відсоткам, то суд керувався вимогами ст.ст. 610,611,ч.2 ст. 258,549,266 ЦК України і дійшов правильного висновку про стягнення пені за останні 12 місяців перед зверненням кредитора із позовом до суду, тобто пеня підлягає стягненню з 14.02.2012 року по 15.03.2013 року у сумі 432183,23 доларів США, що еквівалентно 3450550,91 гривень. При цьому судом вірно не застосовано вимоги ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки цією нормою та Постановою Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012 року передбачено, що для зменшення розміру пені відповідачам необхідно було подати заяву про це, однак вони цим правом не скористались.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Згідно вимог положень ст.ст. 553,554, 541,543 ЦК України суд правильно дійшов висновку про те, що заборгованість по взятих на себе зобов`язанням за кредитним договором ОСОБА_2 слід стягувати і з її поручителя ОСОБА_2В, з яким було укладено відповідний договір.

Апелянт у скарзі посилається на те, що суд не застосував ч. 3 ст. 551 ЦК України, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків за наявності обставин, які мають істотне значення. Однак, цей довід відхиляється судовою колегією з огляду на те, що судом враховані ці обставини та викладені у мотивувальній частині рішення. А саме, суд вірно дійшов висновку про те, що відповідачі не скористались своїм правом на подачу до суду заяви про зменшення розміру пені, якщо вона значно перевищує розмір самого кредиту та добросовісно не використали свої права щодо змагальності сторін.

У зв'язку з призупиненням нарахування відсотків неможливим є розрахунок штрафних санкцій, виходячи з Додатку № 1 до Кредитного договору (а.с.10), як на тому наполягає апелянт, і тому колегія суддів погоджується з розрахунком, зробленим позивачем.

Виходячи з даного розрахунку, дійсно, розмір заборгованості (у гривневому еквіваленті) складає 942 773 грн.47 коп., а пені 3 450 550 грн. 23 коп.

При цьому, розрахунок пені зроблено за період 14.03.2012 року по 15.03.2013 року, тобто в межах передбаченого ст. 258 ЦК України річного строку.

Доводи апеляційної скарги про те, що банківська установа не мала правових підстав для нарахування штрафних санкцій, то з матеріалів справи вбачається що, позивач зареєстрований Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України як фінансова установа, отримав Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи серії ФК № 241 від 03.12.2009 року, згідно з додатком до якого має право без отримання ліцензії та/або дозволів здійснювати послуги з надання факторингу. Станом на дату укладення договору купівлі-продажу кредитного портфеля, всі зобов'язання Банку стосовно видачі кредиту були вже виконані, а позивач придбав лише право грошової вимоги до відповідачів відповідно до умов Кредитного договору.

Враховуючи вищевикладене, у випадку придбання права вимоги за кредитним договором, за яким всі зобов'язання кредитора щодо надання кредиту виконані в повному обсязі, відсутні будь-які правові підстави для отримання фактором ліцензії на право видачі кредитів. Отже, судом правильно встановлено, що позивач має право на стягнення з відповідачів кредитної заборгованості на підставі укладеного кредитного договору між ЗАТ « ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_2

Довід апелянта про те, що даний спір вже вирішувався в позасудовому порядку шляхом накладення арешту на майно, яке було предметом іпотеки та належить відповідачу ОСОБА_2 на праві власності (нежитлове вбудовано - прибудоване приміщення, загальною площею 175,80 кв. м., що знаходиться за адресою: Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Красногвардійська,46/74), а тому наступні судові вимоги є недійсними, не приймається до уваги колегії суддів, виходячи з наступного.

Згідно із п.17 вищезазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту.

У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору.

Довід апелянта щодо того, що суд прийняв неналежний доказ а саме, меморіальний ордер № 2109 від 21 вересня 2007 року на підставі якого було надано відповідачу кредит, не приймається судовою колегією, так як це встановлено в ході розгляду справи та не заперечувалось відповідачем.

Доводи апелянта у своїй більшості є посиланнями на обставини по справі, запереченнями, які були враховані та розглянуті судом першої інстанції і вони не спростовують висновків суду.

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими, зводяться до не згоди з висновками суду по оцінці доказів, але згідно зі ст. 212 ЦПК України право оцінки наданих доказів належить безпосередньо суду.

Доказів, які б спростували висновки суду апелянтом не надано.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

У даному випадку доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду відповідає вимогам закону, підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303,304,307,308,313, 314,315-317,319 ЦПК України, судова колегія

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 03.03.2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: