АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1194/15 Доповідач - Піддубний Р.М. Категорія: "договірні правовідносини"
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого2015 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Бровченка І.О.,

за участю секретаря: Новокщонової І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", третя особа - ОСОБА_3, про визнання додаткової угоди до договору поруки недійсною та визнання поруки припиненою, -

встановила:

У липні 2014 року ОСОБА_4, який діяв в інтересах ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом, мотивуючи який зазначив, що 28 січня 2008 року між відкритим акціонерним товариством "Банк "Фінанси та Кредит", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" (ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит") та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 було укладено договір кредиту, відповідно до умов якого банк відкрив позичальнику кредитну лінію з лімітом 1 000 000 грн., а останній зобов'язався повернути вказану суму у встановлений договором строк, а також сплачувати проценти за користування кредитом із розрахунку 16% річних на суму залишку заборгованості. Того ж дня, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 07-01-08П, за яким ОСОБА_2 зобов'язалася відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником своїх зобов'язань за договором кредиту. 24 квітня 2008 року між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ФОП ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду № 07-01-08 до кредитного договору, відповідно до умов якої збільшено процентну ставку за користування кредитом з 16 % до 23% річних. У липні 2014 року ОСОБА_2 стало відомо про існування додаткової угоди № 1 від 24 квітня 2008 року до договору поруки № 07-001-08П від 28 січня 2008 року, якою внесено зміни до п. 1.1. договору поруки, а саме збільшено розмір процентів за користування кредитом з 16 % до 23% річних. Посилаючись на те, що додаткової угоди до договору поруки вона не підписувала, ОСОБА_2 просила визнати вказану угоду недійсною, а з підстав, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України, договір поруки - припиненим.

Представник ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" проти задоволення позову заперечував, зробив заяву про застосування позовної давності.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2014 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати, ухвалити нове, яким заявлений позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що про існування додаткової угоди до договору поруки представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 дізнався у жовтні 2010 року, з позовом про визнання вказаної угоди недійсною звернувся у липні 2014 року, тобто після спливу передбаченого ст. 257 ЦК України, строку, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що 28 січня 2008 року між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 07-01-08П, за яким остання зобов'язалася відповідати перед кредитором у повному обсязі за своєчасне та повне виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 28 січня 2008 року.

24 квітня 2008 року між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, якою збільшено процентну ставку за користування кредитом з 16 % до 23% річних, а додатковою угодою № 1, укладеною 24 квітня 2008 року з ОСОБА_2, внесено відповідні зміни до договору поруки від 28 січня 2008 року.

Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ст. 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1, 3, ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи № 10089 від 22 жовтня 2014 року підписи від імені ОСОБА_2 в додатковій угоді № 1 від 24 квітня 2008 року до договору поруки від 28 січня 2008 року в рядку "Поручитель" та на зворотній стороні документа, в графі "За поручителя", в рядку "ОСОБА_2." виконані на ОСОБА_2, а іншою особою.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як убачається із матеріалів справи, з позовною заявою про визнання додаткової угоди від 28 квітня 2008 року до договору поруки від 28 січня 2008 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 звернувся до суду 22 липня 2014 року, а 28 жовтня 2010 року під час розгляду справи за позовом ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит" до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором заявляв клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, посилаючись на те, що договір поруки від 28 січня 2008 року та додаткову угоду до нього від 28 квітня 2008 року ОСОБА_2 не підписувала.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності.

Отже, встановивши, що ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_2, дізнався про порушення прав останньої 28 жовтня 2010 року, а за захистом цивільного права звернувся до суду лише 22 липня 2014 року, поважних причин пропуску встановленого ст. 257 ЦК України строку не навів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України підстав для відмови у задоволенні позову.

З огляду на викладене, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді