Апеляційний суд Житомирської області
Справа №273/420/14-ц Головуючий у 1-й інст. Михалюк О. П.
Категорія 27 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І., Заполовського В.Й.,

з участю секретаря судового засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 12 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПРИВАТБАНК" (далі - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" або банк, або кредитор) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1

Ухвалою Баранівського районного суду Житомирської області від 07 жовтня 2014 року до участі у справі в якості співвідповідача залучено ОСОБА_2 (а.с.98).

Остаточно банк просив вилучити у ОСОБА_2 і передати в заклад кредитору заставний автомобіль, комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет застави шляхом продажу вказаного автомобіля банком. Свої вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовувало тим, що 31 серпня 2007 року укладений договір застави рухомого майна, за яким ОСОБА_1 надав банку у заставу автомобіль марки «Mercedes-Benz 210D», реєстраційний номер НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, що належав ОСОБА_1 на праві власності, з метою забезпечення виконання умов кредитного договору. Позичальник належним чином не виконав зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 202 642,68 грн. Без згоди банку ОСОБА_1 реалізував заставний автомобіль.

Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 12 січня 2015 року позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що наданий позивачем договір застави є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст.13 Закону України «Про заставу», а саме не посвідчений нотаріально. Вона набула автомобіль законним способом, придбавши його у ОСОБА_3, але суд звернув стягнення на її автомобіль у рахунок погашення боргу ОСОБА_1, хоча вона не є стороною кредитного договору. Окрім того, при купівлі нею автомобіля вона не знала і не могла знати, що транспортний засіб знаходиться в заставі, оскільки в Державний реєстр обтяжень внесено не той автомобіль, який купила вона.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи доводиться та судом встановлено, що 31 серпня 2007 року між банком та ОСОБА_1 (позичальником) укладений кредитний договір №ZRZ0AE00004093, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 47 723,66 грн. на купівлю автомобіля, оплату за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, страхових платежів та винагороди за надання фінансового інструменту, який зобов'язався повернути до 30 серпня 2012 року та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць і щомісячну винагороду у розмірі 0,14% (а.с.8-11).

Виконання вище вказаного зобов'язання забезпечено заставою. Так, 31 серпня 2007 року між банком (заставодержателем) та ОСОБА_1(заставодавцем) у письмовій формі укладений договір застави рухомого майна, за умовами якого останній надав банку у заставу наступний транспортний засіб - автомобіль марки «Mercedes-Benz 210D», номер кузова НОМЕР_2, який на час укладення угоди належав ОСОБА_1 на праві власності (п.34.4 договору застави рухомого майна, а.с.10-11).

Відповідно до пункту 34.5 договору застави рухомого майна сторони визначили, що заставна вартість предмету застави складає 42 925 грн.

У матеріалах справи відсутні докази визнання у встановленому законом порядку вище вказаних правочинів або їх окремих частин(пунктів) недійсними.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження рухомого майна реєструється в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Застава рухомого майна - транспортного засобу «Mercedes-Benz 210D», номер кузова НОМЕР_2, зареєстрована 05 вересня 2007 року за №5602484 у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що вбачається із витягу з відповідного реєстру (а.с. 160-161). Термін дії обтяження, враховуючи внесені до реєстру зміни, - 03 липня 2017 року.

Відповідно до змісту п. 17.7 договору застави рухомого майна ОСОБА_1 не мав права без письмової згоди банку здійснювати відчуження предмету застави.

Всупереч взятим на себе договірним зобов'язанням ОСОБА_1 без письмової згоди банку реалізував предмет застави та згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 останнім власником автомобіля за відплатним договором стала ОСОБА_2 у 2012 році (а.с.86,116,127-132).

Як вбачається із розрахунку заборгованості, який не спростований належними та допустимими доказами, ОСОБА_1 позивачу належно кредит не повернув та проценти за користування кредитом і щомісячну винагороду не сплатив. Станом на 21 лютого 2014 року залишається непогашеною сума 202 642,68 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 34 572,66 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 65 339,87 грн.; заборгованості по комісії за користування кредитом - 2 168,88 грн.; пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором - 100 561,27 грн.(а.с.12-14).

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, правильно застосував норми ст.ст.388,526,572,1054 ЦК України, Законів України «Про заставу», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та обґрунтовано вилучив у ОСОБА_2, яка залучена до участі, як співвідповідач, спірний автомобіль і звернув на нього стягнення у рахунок погашення заборгованості відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що договір застави є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст.13 Закону України «Про заставу», а саме не посвідчений нотаріально, не ґрунтуються на вимогах чинного, на час укладення відповідного договору, закону.

Так, договір застави рухомого майна укладений 31 серпня 2007 року у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст.209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Текст договору застави рухомого майне не містить домовленості сторін з приводу його нотаріального посвідчення.

Редакція ж ст.13 Закону України «Про заставу», що була чинною на час укладення правочину, не передбачала нотаріального посвідчення договору застави, коли предметом застави був транспортний засіб, а стосувалася лише нерухомо майна та космічних об'єктів, а тому у колегії суддів відсутні правові підстави вважати договір застави рухомого майна нікчемним.

Застереження щодо нотаріального посвідчення договору застави, коли предметом застави є транспортні засоби, з'явилися у ст.13 Закону України «Про заставу» лише з 2010 року із вступом у дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 липня 2010 року №2435-VI.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 купила автомобіль, що не є предметом застави, не відповідають дійсності.

Ідентифікуючою ознакою транспортного засобу є номер його кузову.

Так, згідно договору застави рухомого майна предметом застави є автомобіль з номером кузова НОМЕР_2; згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна номер об'єкта обтяження - НОМЕР_2; згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_2 є власником транспортного засобу з номерним кузовом НОМЕР_2.

Таким чином, ОСОБА_2 придбала саме той транспортний засіб марки «Mercedes-Benz», яким забезпечений кредит, тобто який є предметом договору застави рухомого майна та який внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

У апеляційній скарзі також порушується питання придбання ОСОБА_2 спірного автомобіля за відплатним договором та добросовісності набуття нею права власності на рухоме майно.

Такі обставини не впливають у даному випадку на висновки суду першої інстанції, оскільки вони повністю спростовуються положеннями ч.1 ст.10 та ч.2 ст.12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 ЦК України, за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна.

ОСОБА_1 не мав права без письмової згоди банку відчужувати автомобіль, але найголовніше - на час придбання ОСОБА_2 транспортного засобу (2012 рік) відомості про обтяження спірного рухомого майна знаходилися та продовжують знаходитися в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (термін дії обтяження з 05 вересня 2007 року по 03 липня 2017 року).

Таким чином, хоча ОСОБА_2 придбала автомобіль за відплатним договором, але вона набула право власності на спірний транспортний засіб з обтяженням, а тому її не можна вважати добросовісним набувачем у розумінні ст.388 ЦК України. Відтак, реєстрація обтяження надала відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, тобто з ОСОБА_2, що дозволяє банку вилучити автомобіль у неї та у судовому порядку звернути стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором перед банком.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки суду їм відповідають, правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду, згідно ст.308 ЦПК України, слід залишити без змін.

Рішення законне та обґрунтоване. Підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Баранівського районного суду Житомирської області від 12 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: