Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2306/15 Головуючий у 1-й інстанції: Кляшторний В.С.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської А.В.

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника за довіреністю ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 10 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6, про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,-

ВСТАНОВИЛА :

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом до ОСОБА_5 В обґрунтування позову послалася на те, що вона та відповідач по справі перебували у шлюбі з 30.03.2002 р. Від шлюбу мають дочку - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 Шлюб між ними розірваний 24.07.2009 р. Вони не живуть однією сім'єю, не ведуть спільне господарство. Після припинення сімейних відносин з відповідачем, дочка повністю знаходиться на її утриманні. Відповідач не надає допомоги на утримання та виховання дитини, а в неї недостатньо коштів на одноособове утримання їх дитини. Крім того зазначила, що відповідач офіційно ніде не працює, проте має значний неофіційний дохід, але ухиляється від утримання доньки та сплаті аліментів. На підставі викладеного просила суд стягнути з відповідача на свою користь на утримання неповнолітньої дочки аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. щомісяця, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дочкою повноліття.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника за довіреністю ОСОБА_4, пославшись на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для справи; порушення судом норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від10 вересня 2014 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року ухвала апеляційного суду Запорізької області від 28 жовтня 2014 року скасована та справа направлена на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи учасників процесу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст.. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний су перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з"ясування судом обставин, що мають значення у справі; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.03.2002 року по 24.07.2009 року., що підтверджується копіями свідоцтв про одруження та розірвання шлюбу (а.с.3-4).

Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Шевченківським відділом РАЦС ЗМУЮ повторно 12.03.2009 року (а.с.5).

У позовній заяві зазначено місце проживання позивачки - АДРЕСА_1. При цьому, до поданої позовної заяви не додано будь-яких доказів на підтвердження факту проживання позивачки та дитини за зазначеною адресою. Також не додано доказів на підтвердження факту знаходження дитини ОСОБА_7, 2005 року народження на утриманні її матері ОСОБА_3.

Також судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки № 72 про склад сім'ї та реєстрації місця проживання, виданої 15.08.2014 року Центром обслуговування абонентів № 3 МКП "Основаніє", за адресою - АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_8, 1954 року народження та її родина складається з сина - ОСОБА_9, 1992 року народження.

За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6 знята з реєстрації за адресою АДРЕСА_1 в 2009 році в Німеччину в м. Дрезден.

У 2009 році відповідачем був наданий позивачці нотаріально посвідчений дозвіл (згода) на виїзд її разом з їх дочкою у Німеччину.

Відповідно до відповіді, наданої консульським відділом на запит відповідача № 61212/19-571/1-1220вих-14 від 31.07.2014 року, "…ані ОСОБА_3, ані ОСОБА_7 на консульському обліку у Посольстві не перебували й не перебувають, відповідно, установа не володіє інформацією щодо їхнього місця проживання…" (копія листа додається).

Згідно довідці виданій Генеральним консульством України в Мюнхені, ОСОБА_7 зареєстрована громадянкою України. Але даних про місце її проживання не вказано.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені довідки спростовують факт проживання позивачки за адресою, вказаною у позовній заяві, та не підтверджують факт проживання дитини разом з позивачкою. На час розгляду справи місце проживання позивачки та дитини не було належним чином встановлено. Позивачкою не надано суду доказів проживання дитини саме з нею та перебування дитини на її утриманні. Враховуючи викладене та той факт, що представник позивачки діє на підставі довіреності, виданої у лютому 2006 року, тобто понад 8 років тому, та на цей час не має інформації щодо місця фактичного проживання позивачки та дитини, за відсутності документально підтвердженої інформації щодо місця проживання дитини та перебування її на утриманні ОСОБА_3. вимоги щодо стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки суд вважав необгрунтованими.

Проте з таким висновком суду повністю погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Пунктом 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 " Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз"яснино, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами. які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб. які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 12 Закону України " Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і дитини. Батьки або особи. які їх замінюють, мають право і зобов"язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров"я. фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов"язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею.

Натомість, суд першої інстанції, на порушення вимог ст. ст. 212, 213 ЦПК України не взяв до уваги довідки від 16 вересня 2014 року МП № 281-1, МП № 281-2 відділення реєстрації та паспортизації паспортного столу м. Нюрнберг про місце проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_7, не надав їм оцінки, дійшов передчасного висновку про те, що дитина ОСОБА_5 не проживає разом з матір"ю ОСОБА_3, та безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Положення ст.180 СК України передбачають обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини ( аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька або в твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_7 проживає разом з матір"ю ОСОБА_3 і ФРН в АДРЕСА_2, відповідач ОСОБА_5 добровільно матеріальну допомогу не надає , тому колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову. Колегія бере до увагу, що відповідач ніде не працює, має нерегулярний дохід, тому слід визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі. в розмірі 643 грн. щомісячно, оскільки прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років становить 1286 грн.

Натомість, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 грудня 2014 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на утримання дитини ОСОБА_7, були стягнуті аліменти в розмірі 643 грн. щомісяця, починаючи з 12.11.2014 року до досягнення дитиною повноліття. . Судом був виданий виконавчий лист № 336/8821/14 та постановою державного виконавця від 03.02.2015 року було відкрито виконавче провадження .

Таким чином, з відповідача підлягають стягненню аліменти з 03 липня 2014 року, тобто з моменту звернення позивачки до суду з даним позовом по 11 листопада 2014 року включно.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника за довіреністю ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 10 вересня 2014 року у цій справі скасувати. Ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_7 ІПН НОМЕР_1, уродженця м. Запоріжжя на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 643.00 грн. щомісяця, починаючи з 03.07. 2014 року по 11.11.2014 року включно.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

судді: