Номер провадження 2/754/1751/15
Справа №754/7078/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

16.04.2015 м. Київ

Деснянський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Петріщевої І.В., при секретарях судового засідання Борисовій Ю.Ю., Козоріз І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа: Деснянський районний відділ ДМС України в місті Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку,

В С Т А Н О В И В:

Представник ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звернулась до суду з зазначеною заявою, в якій просить суд зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкод їй та її неповнолітнім дітям у користуванні житловою площею квартири АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_4 передати їй ключі від квартири АДРЕСА_1, зазначивши, що після розірвання шлюбу колишній чоловік змінив в квартирі вхідні замки, не віддав її особисті речі та дітей, у зв'язку з чим вона не може потрапити в квартиру, неодноразово звертаючись до правоохоронних органів.

Представник ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку, в якій просить визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою та зняти її з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надавши додаткові пояснення, зазначивши, що після розірвання шлюбу стосунки між сторонами погіршились, колишній чоловік перешкоджав у користуванні квартирою, змінивши в квартирі вхідні замки, у зв'язку з чим вона не мала змоги потрапити в квартиру, зверталась з цього приводу до правоохоронних органів, тому була вимушена винаймати квартиру, але враховуючи скрутне матеріальне становище на цей час їй важко сплачувати кошти за оренду квартири та утримувати дітей, оскільки відповідач сплачує аліменти у мінімальному розмірі, звернулась до суду за захистом порушених прав, проти задоволення зустрічного позову заперечувала, зазначивши, що не проживала разом з дітьми у спірній квартирі внаслідок неприязних стосунків між колишнім подружжям та вчинення перешкод з боку ОСОБА_4

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 проти задоволення позовних заперечував зазначивши, що рішенням суду встановлено місце проживання дітей разом з матір'ю за іншою адресою, підтримав позовні вимоги за зустрічним позовом у повному обсязі, надавши додаткові пояснення, зазначивши, що відповідач разом з дітьми понад один рік без поважних на те причин не проживає в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, після розірвання шлюбу восени 2011 року виїхала з вищевказаної адреси, що підтверджується рішенням суду.

Третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не з'явилась, звернулась до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності, просить зустрічний позов ОСОБА_4 задовольнити, зазначивши що, перебування ОСОБА_1 за вищевказаною адресою є небажаним.

Третя особа Головне управління державної міграційної служби України в місті Києві Деснянський районний відділ в місті Києві у судове засідання не з'явилась, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за відсутності її представника.

Третя особа Служба у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явилась, звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за відсутності її представника, просила прийняти рішення з урахуванням інтересів малолітньої дитини.

Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду від 16 вересня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, зареєстрований 25.02.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 198, було розірвано (а.с. 6).

Від цього шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 мають двох дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, сторони є батьками дітей, що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 13-14).

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі продажу від 04.08.1999 року (а.с. 100).

ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3, зареєстровані і мешкають у квартирі АДРЕСА_1, власником особового рахунку цієї житлоплощі є гр. ОСОБА_4, що підтверджується Довідкою Житлово-будівельного кооперативу "Автотранспортник-10" № 11 від 10.02.2015 року (а.с. 104).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 03 березня 2014 року було визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю - ОСОБА_1 (а.с. 88-89).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 14 травня 2014 року вищезазначене рішення було залишено без змін та набрало законної сили (а.с. 90-91).

Деснянським районним судом м. Києва було встановлено, що між батьками дітей після розірвання шлюбу склалися напружені стосунки між собою, та що під час розгляду вищезазначеної цивільної справи №754/21806/13, провадження №2/754/1111/14, неповнолітні діти проживають разом зі своєю матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2. Відповідно до Акту обстеження житлово-будівельних умов від 27.02.2014 року ОСОБА_1 орендує цю квартиру, для малолітніх дітей створено всі умови для їх навчання та відпочинку (а.с. 88).

Апеляційний суд м. Києва встановив, що з моменту розірвання шлюбу, неповнолітні діти проживають разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_2, зазначивши, що відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до зміни рішення суду, оскільки позивач може змінити місце проживання, та разом з тим вона правомірно скористалась своїх правом на звернення до суду з цим позовом незалежно від місця її проживання.

Ухвала суду набрала законної сили 14.05.2014 р.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказуванню обставини, установлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.

08.02.2014 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві про те, що в АДРЕСА_1, її колишній чоловік гр. ОСОБА_4, не віддає їй речі, пояснивши, що він не впускає її до квартири, що підтверджується Висновком по матеріалу перевірки від 15.02.2014 року, затвердженим начальником Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві (а.с. 11).

В ході перевірки якої, старшим лейтенантом міліції Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві Гринчук А.М., було встановлено, що колишній чоловік ОСОБА_1 - ОСОБА_4 не надає їй доступу до цієї квартири, не повертає її особисті речі, які, як вона вважає, залишились в квартирі, зазначивши, що на час перевірки між колишнім подружжям триває розділ майна в судовому порядку, на неодноразові дзвінки двері квартири ОСОБА_4 не відчинив, повідомивши через закриті двері, що відчиняти квартиру та надавати письмові пояснення відмовляється в категоричній формі.

25.03.2014 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві про те, що з лютого 2014 р. в АДРЕСА_1, її колишній чоловік гр. ОСОБА_4, перешкоджає в користуванні даною квартирою та особистими речами, що підтверджується Висновком про проведену перевірку від 04 квітня 2014 року, затвердженим начальником Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві (а.с. 5).

В ході перевірки якої, капітаном міліції ДІМ Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві Котляровим А.А., встановлено, що ОСОБА_1 до січня 2014 року мешкала по зазначеній адресі, після розлучення з чоловіком ОСОБА_4 не має доступу до цієї квартири, де, як вона вважає, залишились її речі, але її не впускають, на час перевірки між колишнім подружжям триває розділ майна в судовому порядку, з приводу чого виникають сварки та суперечки, в ході яких звертаються з відповідними заявами до органів внутрішніх справ.

08.02.2014 року ОСОБА_1 звернулась з заявою до начальника житлово-будівельного кооперативу "Автотранспортник-10" про те, що вона з дітьми не може проживати за адресою: АДРЕСА_1, не за власним бажанням, а тому, що їм чинять перешкоди і будь яким чином заважають повноцінному проживанню, у зв'язку з чим вона вимушена знімати квартиру в іншому місці, що підтверджується копією заяви (а.с. 95).

Наявність неприязних стосунків та суперечок між сторонами, спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_4 ОСОБА_1, підтверджується копією постанови про відмову у порушенні кримінальної справи від 21.01.2010 року, затвердженої начальником Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві, якою встановлено, що в ході сварки ОСОБА_4, знаходячись у нетверезому стані, безпідставно вчинив сімейну сварку в ході якої вдарив ОСОБА_1, спричинивши їй тілесні ушкодження (а.с. 9, 10).

Суд при цьому врахує, що письмовими доказами вчинення перешкод у користуванні житловою площею з боку ОСОБА_4 є матеріали перевірок та про відмову в порушенні кримінальної справи (а.с. 5, 9, 11), згідно яких встановлені фактичні дані, які підтверджують наявність перешкод з його боку у користуванні житловою площею та відсутність ключів від вхідних дверей у ОСОБА_1 та дітей, спосіб вчинення цих перешкод у користуванні перевірявся працівниками міліції, відбирались пояснення від сторін щодо їх вчинення.

У судовому засіданні відповідач підтвердив що дійсно перешкоджає користуванню житловим приміщенням ОСОБА_1, оскільки не бажає щоб вона проживала в його квартирі, проте не заперечує щоб діти проживали в цій квартирі, але без матері.

Суд критично оцінює доводи відповідача, що рішенням суду встановлено місце проживання дітей за іншою адресою, оскільки рішенням Деснянського районного суду від 03.03.2014р. це місце проживання визначено разом з матір'ю без зазначення конкретної адреси, разом з тим, ухвалою Апеляційного суду міста Києва зазначено, що позивач може змінити місце проживання.

З урахуванням встановлених судами обставин, які не були спростовані сторонами, суд дійшов висновку про доведеність позовних вимог щодо вчинення ОСОБА_4 перешкод у користуванні житлом ОСОБА_1 з дітьми.

Також суд критично оцінює доводи позивача за зустрічним позовом на підтвердження зустрічних позовних вимог, про те, що ОСОБА_1 більше року не проживає у зазначеній квартирі без поважних причин, оскільки судом було встановлено, що між сторонами склалися напружені стосунки, ОСОБА_4 чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням ОСОБА_1, з приводу чого вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, що суд приймає до уваги, та вважає, що у даному випадку відсутність ОСОБА_1 не є вирішальною обставиною по цій справі, оскільки з урахуванням всіх встановлених судами обставин, суд не знаходить підстав для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом за її відсутності без поважних причин понад року та зняття її з реєстраційного обліку.

За таких обставин, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення позовної заяви та про відмову у задоволенні зустрічної позовної заяви, з таких підстав.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Так, Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах.

Разом з тим, реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України).

Згідно зі статтею 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Держава охороняє і захищає право користування та інтереси дітей, тому, неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей").

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 176 СК України батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом.

Відповідно до ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 ЖК УРСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно із ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону № 2482-XІІ у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає.

Відповідно ч. 2 ст. 405 Цивільного Кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у відсутності без поважних причин понад один рік. Поважними причинами відсутності члена сім'ї понад один рік може бути строкова служба в армії, навчання, лікування, тривалі відрядження тощо.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу Української РСР житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу Української РСР припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх (колишніх членів сім'ї) права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

За змістом ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Суд враховує інтереси та обов'язки сторін, як батьків, які зобов'язані передати у користування дітей майно, яке має забезпечити їх виховання та розвиток, і вирішує спір на підставі закону, з урахуванням прав цих осіб і членів їх сім'ї на житло.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, відповідачем ОСОБА_4 суду не надано жодних належних та допустимих доказів у заперечення позовних вимог та на підтвердження зустрічних, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 213 - 215, 218, 224 - 226 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", принцип 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року ( ратифікованою Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року, ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" ст.ст. 9, 64, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 13, 310, 311, 405 ЦК України,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_4 не чинити перешкоди в користуванні житлової площі квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та передати ключі від дверей квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та зняття її з реєстраційного обліку відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, з ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 243,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Петріщева І.В.