РІШЕННЯ

Іменем України

03 грудня 2015 року Франківський районний суд м. Львова в складі :

головуючого - судді Кузь В.Я.

при секретарі Янковській С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до УДП "Укрінтеравтосервіс" в особі філії " Укрінтеравтосервіс - Львів" УДП "Укрінтеравтосервіс" про визнання незаконними дій відповідача щодо його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, скасування наказу про звільнення від 30 вересня 2014 року № 328-ВК, зобов"язання відповідача внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення із займаної посади з 12 вересня 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 26235 ( двадцять шість тисяч двісті тридцять пять) грн. 30 коп., -

ВСТАНОВИВ:

10 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів" ( надалі "Укрінтеравотсервіс") в особі філії " Укрінтеравтосервіс - Львів" УДП ""Укрінтеравтосервіс" про визнання незаконними дій УДП "Укрінтеравтосервіс" щодо його звільнення, скасування наказу УДП "Укрінтеравтосервіс" про його, ОСОБА_2, звільнення з займаної посади у Філії "Укрінтеравтосервіс" УДП "Укрінтеравтосервіс" від 30 вересня 2014 року № 328-ВК, зобов"язання відповідача внести відповідний запис до його трудової книжки про звільнення із займаної посади з 12 вересня 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та стягнення з Філії "Укрінтеравтосервіс" УДП "Укрінтеравтосервіс" заробітної плати за час вимушеного прогулу. Судові витрати покласти на відповідача.

В ході судового розгляду справи, позивач та його представник в судовому засіданні від 20 жовтня 2015 року свої позовні вимоги уточнили. Згідно уточнених позовних вимог просять суд визнати незаконними дії відповідача щодо звільнення його, ОСОБА_1, з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, скасувати наказ від 30 вересня 2014 року № 328-ВК, зобов"язати відповідача внести відповідний запис до його трудової книжки про звільнення із займаної посади з 12 вересня 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та стягнути середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 26235,30 грн.

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог покликаються на те, що 11 липня 2011 року його, ОСОБА_1, було прийнято на роботу у філію "Укрінтеравтосервіс - Львів" на підставі наказу № 105 ВК від 11 липня 2011 року.

29 серпня 2014 року ним, ОСОБА_1, подано та особисто зареєстровану у журналі вхідної кореспонденції заяву до відповідача із проханням про звільнення із займаної посади за власним бажанням з 11 вересня 2014 року. Цей факт можуть підтвердити працівники підприємства, яких просить допитати в якості свідків.. Зареєстровану заяву передав на зберігання в бухгалтерію. Копію заяви направив в центральний офіс у м. Київ.

12 вересня 2014 року він, ОСОБА_1, звернувся до відповідача із заявою про видачу трудової книжки, у зв"язку із звільненням за власним бажанням згідно поданої заяви від 29 серпня 2015 року, яку теж особисто зареєстрував в журналі вхідної кореспонденуції , однак, станом на час подачі позову до суду жодних документів щодо свого звільнення він так і не отримав.

Вказані вище заяви реєстрував особисто тому, що керівник підпримства ОСОБА_3 дав вказівку працівникам підприємства не реєструвати документи , що будуть подані ним, ОСОБА_1. Вподальшому, він отримав наказ про звільнення у зв"язку із прогулом. Повний розрахунок з ним, відповідач провів в жовтні 2014 року однак дати він не пригадує.

Зазначає, що незважаючи на неодноразові звернення до відповідача, лише 09 жовтня 2014 року ним було отримано два листи - відповіді, а саме: лист від 25 вересня 2014 року вих. №18/291 з проханням з"явитись на роботу для дачі письмових пояснень з причин нез"явлення на роботі та лист від 07 жовтня 2014 року вих. № 18/301 із повідомленням про звільнення його, ОСОБА_1

Як позивач, так і його представник, вважають дії відповідача по його звільненню незаконнними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, оскільки він звернувся до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням 29 серпня 2014 року та із проханням повернути трудову книжку від 12 вересня 2014 року, однак жодних відповідей не отримав, а натомість отримав наказ про звільнення на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Крім того, просять стягнути із відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період, починаючи з 12 вересня 2014 року, тобто з дня звернення до відповідача із заявою про звільнення за власним бажанням, до 19 жовтня 2015 року - дати формування остаточних позовних вимог, виходячи з розрахунку 403 дні вимушеного прогулу х 65,10 грн. - розмір середньоденної заробітної плати, а всього 26235,30 грн.

Просять суд на підставі ст.ст. 38, 40, 47, 48, 231, 232, 233 КЗпП України уточнені позовні вимоги задоволити.

Представник відповідача в судовому засіданні, яка на підставі доручень діяла від імені УДП "Укрінтеравтосервіс", так і від імені філії " Укрінтеравтосервіс - Львів" УДП ""Укрінтеравтосервіс", позовних вимог як первинних, так і уточнених, не визнала, покликаючись на свої письмові заперечення. Відповідно до заперечень, вважає доводи позивача безпідставними та необґрунтованими. Із покликанням на ч.1 ст. 38 КЗпП України, вказує, що працівник має право розірвати трудовий договір укладений на невизначений строк, попередивши про це власника за 2 тижні. Фактом попередження є письмова заява , подана до адміністрації підприємства у встановленому порядку. Однак, вважає представник, такої процедури позивачем дотримано не було, оскільки заява зареєстрована ним особисто в позаробочий час і з порушенням встановленого порядку. Діловод підприємства, на яку покладено обов"язок реєстрації документів, у цей день не була повідомлена про надходження такої заяви та не здійснювала її реєстрації. Про запис в журналі вхідної кореспонденції відповідачу стало відомо 01 вересня 2014 року, оскільки 30-31 серпня 2014 року були вихідними днями, а 04 вересня 2014 року, директором філії було накладено резолюцію на заяві, відповідно до якої, директор заперечував проти звільнення позивача. Такі дії директора філії були зумовлені тим, що з 03 вересня 2014 року на підприємстві почала роботу незалежна аудиторська фірма щодо периевірки діяльності відділу транспортних перевезень. Позивач будучи начальником відділу транспортних перевезень був єдиним інженерно-технічним працівником даного відділу, до обов"язків якого входило оформлення, облік та зберігання всієї документації по наданню філією послуг з перевезення пасажирів, а без предявлення даних документів, існувала загроза зриву проведення даного аудиту.

Крім того, зхазначає представник відповідача, позивач був матеріально-відповідальною особою , за якою закріплені матеріальні цінності на значну суму. Однак, при проведенні філією інвентаризації було виявлено відсутність оргтехніки на загальну суду 8271,44 грн., а також не виявлено автошин та моторних мастил на загальну суму 18414,44 грн.

Звертає увагу суду, що 12 вересня 2014 року, в день, коли позивач подав заяву про видачу трудової книжки, він був присутнім на роботі повний робочий день, про що свідчить відмітка в табелі обліку робочого часу даного працівника. Відтак, у керівництва підприємства не було підстав для його звільнення за раніше поданою ним заявою.

15 вересня 2014 року позивач не з"явився на роботу, не повідомив причини неявки, не відповідав на телефонні дзвінки керівництва та був відсутнім на робочому місці до 30 вересня 2014 року, про що свідчать відповідні акти , які стали підставою для видачі наказу про звільнення. За таких обставин, важає представник, що ОСОБА_1 звільнено законно та не порушено норми чинного законодавства.. Як представник відповідачів за дорученням, просить відмовити у задоволденні позовних вимог за безпідставністю таких.

Заслухавши пояснення сторін, покази допимтаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивач працював на посаді економіста філії УПД "Укрінтеравтосервіс - Львів" з 11 липня 2011 року, що підтверджується наказом генерального директора Українського державного підприємства по обслуговуванню іноземних та вітчизняних автотранспортних засобів ( надалі УПД "Укрінтеравтосервіс "№ 105-ВК та відповідно до наказу № 163-К від 04 жовітня 2011 року переведений на посаду головного фахівця філії "Укрінтеравтосервіс-Львів". Згідно з наказом № 128 - ВК від 31 травня 2012 року, ОСОБА_1 переведено на посаду начальника Відділу транспортних перевезень філії "Укрінтеравтосервіс-Львів". УПД "Укрінтеравтосервіс" ( ас . 62-64).

Відповідно до наказу директора філії УПД "Укрінтеравтосервіс - Львів" від 10 липня 2014 року № 21 на підприємстві створено комісію по проведенню інвентаризації проведення якої повинно завершитися 15 вересня 2014 року ( ас. 40).

В ході інвентаризації, а саме 28 серпня 2014 року ОСОБА_1 склав та підписав акти на списання матеріальних цінностей, та подав на імя директора пояснювальну записку ( ас. 37 - 39).

Цього ж дня 29 серпня 2014 року ОСОБА_1 напиисав заяву до філії "Укрінтеравтосервіс-Львів" про звільнення його з роботи за власним бажанням з 11 вересня 2014 року, яку особисто зареєстрував у журналі вхідної кореспонденції філії"Укрінтеравтосервіс-Львів" за № 222 від 29 серпня 2014 року (а.с.6-8).

Як вбачається із доповідної записки діловода відділу кадрової роботи та діловодства ОСОБА_4 , ОСОБА_1 самостійно зареєстрував свою заяву на звільнення в журналі реєстрації вхідної кореспонденції філії підприємства та направив її факсом до УДП " "Укрінтеравтосервіс" 29 серпня 2014 року та зробив це у неробочий час (а.с.33).

З наявного в матеріалах справи "Листка непрацездатності" серії АГЛ № 353113 від 29 серпня 2014 року, виданого Пятою Комунальною МКЛ , ОСОБА_1 з 29 серпня 2014 року по 11 вересня 2014 року, перебував на стаціонарному лікуванні та повинен був стати до роботи 12 вересня 2014 року (а.с.65).

04 вересня 2014 року начальком філії "Укрінтеравтосервіс-Львів" ОСОБА_3, накладено резолюцію, відповідно до змісту якої: "Заперечую звільнення ОСОБА_1 у зв"язку із проведенням аудиторської перевірки, оскільки він є матеріально-відповідальною особою. Дане клопотання розглянути після закінчення перевірки та дачі аудиторського висновку" (а.с.12).

Дані обставини підтвердив допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3, поккази якого, хоч і заперечуються позивачем та його представником, однак підтверджуються матеріалами справи, у тому числі й письмовими поясненнями недовяряти яким у суду не має підстав.

З огляду на встановлений судом факт, суд відхиляє твердження позивача, щодо обовязку відповідача звільнити його з роботи за власним бажанням з 11 вересня 2014

року, оскільки в цей час, він ще перебував на лікарняному листку, і таке звільнення спуперечило б вимогам закону. Отже дії відповідача у цій частині, суд визнає правомірними.

Судом також встановлено та учасниками процесу не оспорюється, що 12 вересня 2014 року після закінчення лікарняного, позивач ОСОБА_1 вийшов на своє робоче місце, про що здійснено відмітку в табелі обліку робочого часу. Суд відхиляє твердження позивача та його представника, що він, ОСОБА_1, перебував на роботі не повний робочий час, тобто час, який вказаний в табелі, оскільки за відпрацьований час ним отримано заробітну плату при розрахунку в жовтні 2014 року, що підтверджується і самим позивачем (а.с.45).

Суд критично оцінює покази допитаної в судовому засіданні свідка ОСОБА_5 , що ствердила факт підробки підпису позивача в табелі директором філії, оскільки 12 вересня 2014 року позивач звернувся із заявою про видачу йому трудової книжки у зв"язку із звільненням за власним бажанням згідно із заявою від 29 серпня 2014 року, яку особисто зареєстрував в журналі вхідної кореспонденції № 238 від 12 вересня 2014 року (а.с.9 -10).

Починаючи з 13 вересня 2014 року і до 30 вересня 2014 року - дня звільнення, ОСОБА_1 до роботи не приступав, не заважаючи на те, що наказу про його звільнення не було видано, а на заяві містилася заперечуюча резолюція керівника. Сам наказ працівнику не був доведений із - за його відсутності, і цей факт позивач теж не заперечує. Натомість позивач підтвердив, що йому відомі підстави вважати особу звільнену з роботи, і що такою підставою є наказ. Разом з тим, позивач й надалі стверджує, що відповідач зобовязаний був зхвільнити його за поданою заявою , тобто за власним бажанням.

Відтак, суд з огляду на встановлені в судовому засіданні факти, приходить до висновку, що звільнення позивача відбулося не з ініціативи роботодавця, а за заявою позивача - працівника. Звільнення відбулося в межех строку вказаного у резолюції керівника, тобто після завершення проведення інвентаризації, яка завершилася 26 вересня 2014 року, що пібтвеорджується відповідним актом (ас. 41 -44).

Що стосується підстав звільнення, то такі судом теж визнаться, оскільки з матеріалів справи вбачається, а сторонами не заперечується той факт, що ОСОБА_1 з 13 вересня 2014 по 30 вересня 2014 року був відсутній на робочому місті. Крім визнання даних обставин сторонами, такеі підтверджуються актами ( ас. 49 -60), листами - попереджень від 25 вересня 2014 року, 07 жовтня 2014 року, 16 жовтня 2014 року, отроимання яких позивачем визнається ( 14 -19).

Згідно оспорюваного наказу, такий видано на підставі клопотання директора, інших джокументів, у тому числі й заяви ОСОБА_1 від 28 серпня 2014 року про його звільнення. З огляду на викладене, суд вважає, що звільнення позивача відбулося з його ініціативи, а не з ініціативи роботодавця. Свою бажання звільнитися з роботи позивач також підтвердив в судовому засіданні. Разом з тим, суд вважає правильною формуліровку звільнення, оскільки позивач безпідставо не прибував на своє робоче місце, що визнано прогулом.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України, працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Трудова дисципліна на підприємствах забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних

випадках заходи дисциплінарного впливу (стаття 140 Кодексу законів про працю України).

Відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним органом має право розірвати трудовий договір у разі скоєння працівником прогулу, у тому числі в разі відсутності його на роботі більше трьох годин протягом робочого дня.

Як вбачається із матеріаів справи та не заперечується сторонами, у робочі дні, а саме: з 15 вересня 2014 року по 18 вересня2014 року, з 22 вересня 2014 року по 30 вересня2014 року начальник відділу транспортних перевезень ОСОБА_1 на своєму робочому місці розташованому за адресою: м. Львів, вул. Перфецького, 51 каб. 47 протягом усього робочого дня - з 8 годин 30 хвилин по 17 годин 00 хвилин був відсутнім , що підтверджується актами про відсутність працівника на робочому місці від 15.09.2014 року, 16.09.2014 року, 17.09.2014 року, 18.09.2014 року, 22.09.2014 року, 23.09.2014 року, 24.09.2014 року, 25.09.2014 року, 26.09.2014 року, 29.09.2014 року та від 30.09.2014 року. (а.с.49-60), а також показами допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_5 ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які також не спростовуються самим позивачем.

Так, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5, повідомила суду, що працювала на підприємстві головним бухгалтером та знає позивача протягом 8 років як людину відповідальну та не здатну на прогули без поважних причин. Їй було відомо про наміри ОСОБА_1 звільнитись та те, що він подав відповідну заяву. Він розповідав їй, що директор відмоляється приймати заяву, реєструвати її та заборонив це іншим. . Саме тому ОСОБА_1 вирішив зареєструвати заяву власноруч та віддав їй на зберігання. Що стосується доводів представників відповідача про перебування позивача на роботі 12.09.2014 року, то підтвердила , що відмітки про вихід на роботу в табелі обліку робочого часу ОСОБА_1 зробив сам директор підприємства, що відбувалось у її присутності. Також ствердила , що резолюція на заяві про звільнення "04.09.2014 року" була проставлена директором заднім числом, оскільки заява знаходилась у неї та вона передала її директору тільки 16.09.2014 року. Стверджує, що 12.09.2014 року ОСОБА_1 не було на робочому місці, а він прибув на роботу виключно для написання заяви на видачу трудової книжки. Не заперечила також, що теж звільнена з роботи відповідачем та вони перебуваютьу трудовому спорі.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка директор філії УПД "Укрінтеравтосервіс" ОСОБА_3 повідомив, що у липні 2014 року перебував на посаді директора філії підприємства і у цей час почалась дебіторська перевірка. Позивач був начальком відділу транспортних перевезень, відтак мав надати ревізорам документи свого профілю. такі документи були надані тим частково, після чого ОСОБА_1 пішов на лікарняний.

Перед цим ОСОБА_1 написав заяву на звільнення. Право звільнення працівників належить до компетенції генерального директора підприємства у м. Києві, а він лише накладає резолюцію. Позивач написав заяву в п"ятницю, коли його ОСОБА_3, не було в на робочому місці. Вподальшому вказану заяву йому передала бухгалтер, яка повідомила, що вона дану заяву не реєструвала, а зробив це власноруч ОСОБА_1 Він почав телефонувати останньому, однак той не брав трубку. 04 вересня 2014 року ним, ОСОБА_3 - як директором філії, було накладено резолюцію про те, що він не заперечує проти звільнення, однак після закінчення аудиторської перевірки. Така позиція була зумовлена тим, що ОСОБА_1 був єдиною людиною, яка б могла надати документацію по своєму відділу, іншого такого працівника не було. 12.09.2014 року ОСОБА_1 вийшов з лікарняного, працював із аудиторами, однак документи їм не надав, оскільки вважав себе звільненим. Після цього, ОСОБА_1 на роботу більше не виходив, а тому він змушений був написати службову записку вищестоящому керівництву, що й стало в подальшому підставою для звільнення ОСОБА_1 за прогул. Не заперечив, що позивач говорив йому про своє можливе звільнення, однак заяви він не бачив. Спростував твердження свідка ОСОБА_5 про те, що давав вказівки на те, щоб заяву про звільнення не реєструвати.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 повідомив, що на підприємстві УПД "Укрінтеравтосервіс - Львів" працював разом із ОСОБА_1 та був звільненим в цей же період за невиконання своїх службових обов"язків. За час спільної роботи, з боку ОСОБА_1 не було прогулів. Щодо процедури звільнення ОСОБА_1 повідомити нічого не може, оскільки з липня 2014 року.вже не працював на підприємстві.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні повідомив, що працював заступником директора філії УПД "Укрінтеравтосервіс - Львів" , та керував діяльністю відділу, який очолював ОСОБА_1. За своїми посадовими повноваженнями мав доступ до його документації. Під час проведення аудиторської перевірки він шукав документацією для перевіряючих та повністю володів інформацією по роботі відділу, міг дати відповіді на будь-які їх питання. Підтвердив, що ОСОБА_1 подав заяву про звільнення та пішов на лікарняний, однак директор філії заборонив таку реєструвати.

Заслухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши матеріали справи, суд, приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

При цьому суд суд частково відноситься критично до показів свідків і зокрема, щодо негативної атмосфери в трудовому колективі, зважаючи на те, що частина свідків, теж перебуває у трудолвому спорі з відповідачем, якиі розглядаються в судовому порядку.

У той же час, суд бере до уваги, що керівництвом підприємства - відповідачем, вживалися заходи, щодо прибуття позивача на робоче місце. Так, 23 вересня 2014 року за вих. № 18/291, яке отримано ОСОБА_1 25 вересня 2014 року було скеровано клопотанням директора філії І.Ю. ОСОБА_3 із проханням з"явитись по місцю роботи для дачі письмових пояснень з причин невиходу на роботу (а.с.61). Однак, позивач проігнорував таке звернення та на роботу не прибув.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КзпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках, зокрема одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами.

У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) Закону.

Як встановлено в судовому засіданні, підтверджено матеріалами справи, не заперечується відповідачем та визнається самим позивачем, останній дійсно був відсутній на робочому місці у робочі дні, а саме : з 15.09.2014 року по 18.09.2014 року; з 22 вересеня 2014 року по 30.09.2014 року в період з 08 год. 30 хв. до 17 год. 00 хв., тобто протягом десяти днів. Будь-яких доказів, які б дали суду можливість визнати поважною причину наприбуття на роботу позивача, останнім не надано, а відтак суд визнає відсутність таких, а неприбюуття ОСОБА_1 на робоче місце - прогулом без поважних причин.

Приймаючи дане рішення, суд бере до уваги судову практику, викладену у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06 листопада 1992 року № 9, згідно з яким, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається

відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин".

За встановлених вище обставин та з урахуванням національного законодавства, що регулює трудові відносини, судової практики та вимог ст.1 -2, 8, 213 ЦПК України, суд вважає правильним формулювання відповідача про підстави звільнення позивача саме за прогул.

При цьому, судом приймається до уваги той факт, що позивач не бажає поновитися на роботі, проте вважає порушеним своє право на його звільнення за власним бажанням Суд також бере до уваги те, що позивач не оспорює сам факт звільнення і не ставлячи питання про поновлення його на роботі з підстав незаконного звільнення, вважає наявним у нього права на виплату за вимушений прогул. Відтак, суд вважає безпідставними ці вимоги, оскільки вини напряму суперечать нормам закону та за своїм змістом є нелогічними.

Суд вважає доведеним, що позивачем не було допущено одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а фактично вчинено прогули без поважних причин в продовж десяти робочих днів, у зв'язку з чим, у відповідача були підстави для його звільнення, однак не за п.1 ч.1 ст.41, а за п..4 ч.1 ст.40 КЗпП України, на чому і наголошується у вказаній вище судовій практиці.

Приймаючи рішення у даній справі, судом враховано також судову практику викладену у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року № 6-120 цс 12 у цивільній справі за позовом про зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, де Верховний Суд України виклав правовий висновок про те, що за змістом ст. 38 КЗпП України, працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.

Разом з тим, аналіз матеріалів справи, і зокрема заяви позиивача від 29 серпня 2014 року вказує на відсутність причин , які спонукали позивача подати таку заяву, не кокретизував таких позивач ізх представником і в судовому засіданні.

Відповідно до п. 10, п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Проте суд таких підстав не знаходить, а твердження позивача про те, що він не з'являвся на роботу оскільки написав заяву про звільнення за власним бажанням і думав, що його звільнили, суд не приймає до уваги, оскільки таке звільнення не було оформлене належними чином, а тому звільнення ОСОБА_1 за власним бажанням, апріорі не відбулося і не могло відбутися за встановлених судом обставин.

Отже, підстав для визнання незаконними дій УДП "Укрінтеравтосервіс" щодо звільнення ОСОБА_1 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, скасування наказу, про його звільнення з підстав зазначених позивачем, а рівно й зобовязання відповідача внести відповідний запис до трудової книжки позивача про звільнення із займаної посади у Філії " Укрінтеравтосервіс - Львів" УДП "Укрінтеравтосервіс" з 12 вересня 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, у суду не має підстав.

Що стосується видачі позивачу трудової книжки, то така процедура, збоку відповідача, відбулася у відполвідності до п. 4.1. Інструкції "про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Мінпраці України від 29.07.1997р № 58, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

У пункті 4.2. даної Інструкції зазначено, що пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Як встановлено судом і не спростовано позивачем, така заява ним не подавалася. У той же час, відповідачем на адресу позивача скеровувалося звернення про прибуття на підприємство для отримання трудової книжки ( ас. 16), а відтак у відповідача не було правових підстав для пересилання трудової книжки поштою.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з Філії " Укрінтеравтосервіс - Львів" УДП "Укрінтеравтосервіс" середній заробуток за весь час вимушеного прогулу, суд враховує вимоги ст. 235 КЗпП України, та не знайшовши підстав для зміни формулювання причин звільнення ОСОБА_1Г, не знаходить підстав для визнання формулювання звільнення таким, що перешкоджало його працевлаштуванню з вини відповідача.

Судові витрати з розгляду даної справи , у відповідності з вимогами ст.. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з позивача ОСОБА_1 на користь держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 8, 10, 88, 208-210, 212- 215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до УДП "Укрінтеравтосервіс" в особі філії " Укрінтеравтосервіс - Львів" УДП ""Укрінтеравтосервіс" про визнання незаконними дій відповідача щодо його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, скасування наказу про його звільнення від 30 вересня 2014 року № 328-ВК, зобов"язання відповідача внести відповідний запис до його трудової книжки про звільнення із займаної посади з 12 вересня 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 26235 ( двадцять шість тисяч двісті тридцять пять) грн. 30 коп., відмовити за безпідставністю таких.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь держави судовий збір в розмірі 243 ( двісті сорок три) грн. 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області, шляхом подачі через суд, що ухвалив рішення.

Суддя В. Кузь