УХВАЛА

ІМЕНЕМ України

15 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Коротуна В.М.,

Попович О.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на повторне заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу, посилаючись на те, що між ним та ОСОБА_4 укладено договори позики та в період з 20 червня 2009 року до 23 липня 2010 року передано останньому грошові кошти на загальну суму 25 300 грн, зокрема 20 червня 2009 року - 5 500 грн, 07 липня 2009 року - 8 тис. грн, 17 липня 2009 року - 4 тис. грн, 07 лютого 2010 року - 2 400 грн, 15 лютого 2010 року - 300 дол. США, що становить 2 400 грн, та 23 липня 2010 року - 3 тис. грн.

Указував на те, що вищевказану домовленість оформили у вигляді боргових розписок, однак ОСОБА_4 не виконав узяті на себе зобов'язання, грошові кошти не повернув, від зустрічей ухиляється, в телефонному режимі повідомляє про відсутність у нього грошових коштів та неможливість погашення боргу.

На підставі наведеного ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_4 суму боргу в розмірі 32 156 грн 30 коп., з яких: позичені кошти - 25 300 грн, інфляційні втрати - 4 579 грн 30 коп. та три проценти річних - 2 277 грн.

У процесі судового розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу в розмірі 36 128 грн 40 коп., з яких: позичені кошти - 25 300 грн, інфляційні втрати - 7 412 грн 09 коп. та три проценти річних - 3 415 грн 50 коп.

Повторним заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2014 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 36 128 грн 40 коп. боргу за договором позики. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, задовольняючи позов, зазначав, що в період з 20 червня 2009 року до 23 серпня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено шість договорів позики грошових коштів, за яким ОСОБА_3 передав відповідачу грошові кошти на суму 22 900 грн та 300 дол. США, а ОСОБА_4 зобов'язався погасити суму позики, що стверджується наданими ОСОБА_4 позивачу розписками.

Відповідач порушує умови договірних зобов'язань, не повертає позивачу суму позики, у зв'язку з чим згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача перед позивачем становить 36 128 грн 40 коп. з яких: позичені кошти - 25 300 грн, інфляційні втрати - 7 412 грн 90 коп. та три проценти річних - 3 415 грн 50 грн.

Проте з висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

Суд, визначаючи інфляційні втрати в сумі 7 412 грн 09 коп., поклав в основу розрахунок, наданий ОСОБА_3 у заяві про збільшення позовних вимог (а. с. 72).

Так, згідно із зазначеним розрахунком інфляційні втрати на суму боргу 25 300 грн з липня 2009 року до грудня 2009 року становлять 936 грн 10 коп.; за 2010 рік - 2 302 грн 30 коп.; за 2011 рік - 1 163 грн 80 коп.; за 2012 рік - 50 грн 60 коп; за 2013 рік - 126 грн 50 коп.; з січня до червня 2014 року - 2 934 грн 80 коп.

Визначаючи три проценти річних у сумі 3 415 грн 50 грн, суд також керувався розрахунком позивача на суму боргу 25 300 грн: з липня 2009 року до грудня 2009 року - 379 грн 50 коп.; за 2010 рік - 759 грн; за 2011 рік - 759 грн; за 2012 рік - 759 грн; за 2013 рік - 759 грн; з січня до липня 2014 року - 379 грн 50 коп.

У п. 18 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3:-

20 червня 2009 року - 5 500 грн, які зобов'язувався повернути до 01 вересня 2009 року;

- 07 липня 2009 року - 8 тис. грн, які зобов'язувався повернути до 01 вересня 2009 року;

- 17 липня 2009 року - 4 тис. грн, які зобов'язувався повернути до 26 липня 2009 року;

- 07 лютого 2010 року - 2 400 грн, термін повернення не зазначено;

- 15 лютого 2010 року - 300 дол. США, термін повернення не зазначено;

- 23 липня 2010 року - 3 тис. грн, які зобов'язувався повернути до 23 серпня 2010 року.

Разом із тим суд, нараховуючи інфляційні втрати за весь період із загальної суми боргу, не звернув уваги на те, що кошти позичалися частинами в різний час і передбачали різний термін повернення. За розписками від 07 та 15 лютого 2010 року термін повернення не зазначено.

Щодо нарахування інфляційних втрат за розпискою від 15 лютого 2010 року щодо позики 300 дол. США, суд також не звернув уваги на те, що при позиці у доларах США інфляційні втрати не нараховуються, оскільки індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Норма ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначено договором у гривні.

Апеляційний суд наведених помилок не усунув.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Оскільки на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суд апеляційної інстанції взагалі не перевірив як усіх доводів апеляційної скарги, так і законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 18 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду Закарпатської області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: Є.П. Євграфова

В.М. Коротун

О.В. Попович

О.М. Ситнік