Справа № 305/1950/15-ц
Провадження по справі 2/305/1158/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015 року Рахівський районний суд Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Ємчук В.Е.

з участю: секретаря - Орос С.Ю.

позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рахів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з житлового будинку без надання іншого житла,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання його таким, що втратив право користування квартирою №2 в будинку №75 по вул. Б.Хмельницького в м.Рахові Закарпатської області. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що їй на підставі свідоцтва про спадщину за заповітом від 16 червня 1994 року, на праві приватної власності належить квартира, яка є предметом позову. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач, який вже не являється членом її сім"ї та не проживає у ній ще до їхнього розлучення, тобто вже більше восьми місяців. Реєстрація відповідача позбавляє позивачку права вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, а зняти з реєстрації його вона не може, оскільки ОСОБА_2 відмовляється зробити це у добровільному порядку. Зазначає, що спільне господарство між ними не ведеться, витрати по утриманню житла відповідач не несе, а зазначена квартира не являється спільною сумісною власністю, тому просить визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2. Закарпатської області, таким, що втратив право користування житловим приміщенням зазначеної квартири.

Позивачка, ОСОБА_1, в судовому засідання підтримала позовні вимоги та просила їх задоволити.

Відповідач в судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся шляхом публікації оголошення про виклик до суду у газеті Новини Закарпаття №1132 від 24 листопада 2015 року, про причини неявки суд не повідомив, заперечень щодо позову суду не надавав.

Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, згідно вимог ст. 169 ч.4 ЦПК України, на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши пояснення позивачки та дослідивши подані по справі докази, суд констатує наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 листопада 1994 року, який між ними розірвано рішенням Рахівського районного суду від 02.02.2015 року та вони не підтримують жодних сімейних відносин з березня 2013 року.

На підставі свідоцтва про право на спадщину від 16 червня 1994 року квартира №2, що розташована у місті Рахові, вул.Б.Хмельницького 75, належить позивачці на праві приватної власності.

Поряд з цим, у зазначеній квартирі зареєстрований відповідач, що підтверджується даними Рахівського районного відділу ГУДМС в Закарпатській області від 20.10.2015 року №2144.

Факт відсутності по місцю реєстрації відповідача підтверджується актом обстеження №1, складеного депутатом Рахівської міської ради ОСОБА_3 та довідкою Рахівської міської ради №4992 від 01.12.2015 року, з яких слідує, що ОСОБА_2 більше одного року не проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3.

При вирішені спору за предметом позову суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 статті статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом п. 3 ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов»язань держави, положень ст. 8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Так, у частині першій ст. 1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинно поважитися. З положеннями частини першої ст. 1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст. 321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Приписами частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою ст. 318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Частиною другою п. 15 Пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням національного та міжнародного законодавства свідчать про те, що реєстрація відповідача у квартирі, що являється предметом позову, за умови документально підтвердженого права власності позивачки на зазначене нерухоме майно порушує її право на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке є абсолютним, непорушним та гарантованим законом.

Отже, вимоги ОСОБА_1 у повній мірі відповідають законодавчо встановленому способу захисту позивачем свого порушеного права (ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України), яке не визнається відповідачем.

З набуттям позивачкою по даній справі права власності на зазначену вище квартиру, ОСОБА_1 має право на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 318 Цивільного кодексу України, в тому числі і щодо вирішення питань стосовно можливості проживання в квартирі інших осіб.

Волевиявлення власника майна за предметом позовних вимог спрямоване на усунення перешкод у користуванні майном. Такі вимоги слід вважати правомірними, оскільки вони в повній мірі узгоджуються з тими правомочностями, які передбачаються цивільно-правовим інститутом права приватної власності (ст.ст. 316, 318 Цивільного кодексу України).

При вирішенні даного спору, суд також враховує позицію Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 16.01.2012 по справі про усунення перешкод у користуванні власністю. Так у вказаному судовому акті, Верховний Суд України ззазначив, що аналіз норм ст.16, 319, 324 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Частиною другою ст.214 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення. Вказана позиція Верховного Суду України є обовязковою для суду першої інстанції, при розгляді даної справи, оскільки фактичні обставини по ній, у повній мірі відповідають обставинам по справі, яка переглядалася Верховним Судом України в порядку, передбаченому пунктом 1 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України.

Судом не встановлено будь-яких фактичних даних, які б свідчили про позбавлення позивачки права власності на квартиру, чи наявності у відповідача права на користування нею. ОСОБА_1 фактично позбавлена права вільно володіти своїм майном через те, що в квартирі, яка їй належить, зареєстрований відповідач.

Враховуючи вищевказані обставини справи, з огляду на їх узгодженість з нормами Конституції України, позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою підлягають задоволенню.

Судові витрати позивачка залишає за собою.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 212-215, 223, 224-228, 294 Цивільного процесуального кодексу України,

ВИРІШИВ:

Визнати громадянина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4, таким, що втратив право користування житловими приміщеннями квартири АДРЕСА_1.

Судові витрати залишити за позивачкою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено у судову палату з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області через Рахівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ємчук В.Е.

З оригіналом вірно:

Суддя Рахівського районного: ОСОБА_4