У х в а л а

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Леванчука А.О., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Юровської Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виділ частки із спільної часткової власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_8, на рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила:

- виділити їй в натурі у власність частину житлового будинку

Б-1, який знаходиться по АДРЕСА_1 а саме: квартиру 1, до якої входять наступні приміщення: коридор площею 2,7 кв. м; кладова площею 1,8 кв. м, кімната площею 5,0 кв. м, кладова площею 0,7 кв. м, кімната площею 19,0 кв. м, кімната площею 10,5 кв. м, кладова площею 0,9 кв. м, кладова площею 1,1 кв. м, кімната площею 9,4 кв. м, кладова площею 0,3 кв. м, вбиральня площею 1,1 кв. м, ванна площею 2,8 кв. м, коридор площею 1,0 кв. м, кухня площею 8,9 кв. м, кладова площею 1,5 кв. м, а також гараж літ. «Г», площею 24,5 кв. м та 2/5 частини сараю літ. «В», площею 70,5 кв. м, що складає 19/50 частини спірного домоволодіння.

На обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що їй на праві спільної часткової власності належить 19/50 частини вказаного вище домоволодіння з господарськими спорудами, а іншими співвласниками будинку є відповідачі.

Позивач вказала, що вона фактично користується квартирою № 1 у будинку Б-1, а також гаражем літ. «Г» та частиною сараю літ. «В».

Посилаючись на те, що у неї склалися неприязні відносини з відповідачем ОСОБА_4 і він чинить їй перешкоди у користуванні майном, а також на те, що у спірному житловому будинку є можливість виділу кожній із сторін відокремленої частини будинку з самостійним виходом, що не порушить їх права, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 листопада 2014 рокускасовано.

У задоволенні позову відмовлено з інших підстав.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із недоведеності позивачкою порушення, оспорення чи невизнання відповідачами її права відносно поділу належного їй нерухомого майна.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову з інших підстав, виходив з того, що неодноразово призначені судом першої інстанції будівельно-технічні експертизи не були проведені у зв'язку із неналежним здійсненням позивачем своїх процесуальних прав, а також мотивував свої доводи тим, що проведення експертизи без врахування дійсного розміру ідеальних часток співвласників є неможливим, дійшовши висновку, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19 жовтня 2012 року ОСОБА_3 є власником 1/5 частини будинковолодіння АДРЕСА_1

Згідно з рішенням виконавчого комітету Київської районної ради у м. Полтаві від 13 квітня 2004 року № 163 «Про зміну ідеальних часток між співвласниками по АДРЕСА_1» оформлено право особистої власності на домоволодіння за вказаною адресою на співвласників у таких розмірах: ОСОБА_9 - 7/25 частини, ОСОБА_10 - 1/5 частини, ОСОБА_5 - 3/40 частини, ОСОБА_11 - 1/10 частини, ОСОБА_6 - 9/50 частини та ОСОБА_3 - 9/50 частини.

З листа ПП «Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (далі - ПП «ПБТІ») від 06 березня 2014 року № 1749 вбачається, що згідно з проведеним розрахунком ідеальних часток між співвласниками по АДРЕСА_1, у зв'язку із добудовами ідеальна частка ОСОБА_5 складає 3/50 частини домоволодіння. Також зазначено, що при прийнятті рішення виконавчим комітетом Київської районної ради у м. Полтаві від 13 квітня 2004 року № 163 була допущена помилка у розмірі частки ОСОБА_5, а саме помилково зазначено 3/40 замість 3/50 частини (а. с. 141, т. 1).

З огляду на вказане апеляційний суд дійшов висновку, що при складанні часток співвласників їх розмір в сумі не становить одиницю.

Разом з тим, враховуючи, що в матеріалах справи наявні правовстановлюючі документи тільки ОСОБА_3, колегія суддів касаційного суду вважає, що такий висновок суду є передчасним і таким, що ґрунтується на припущеннях.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалами суду першої інстанції від 28 серпня та 18 грудня 2013 року призначалися судові будівельно-технічні експертизи щодо визначення варіантів розподілу спірного домоволодіння, та експертами неодноразово заявлялися клопотання про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення експертизи; відповідно до повідомлення експерта від 21 лютого 2014 року позивачкою була здійснена оплата за проведення експертизи, проте її проведення неможливе через відсутність розрахунку ідеальних часток співвласників та довідки Полтавського МБТІ про наявність самочинних будівель в спірному домоволодінні (а. с. 114, т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що з метою виконання клопотань експерта про надання додаткових матеріалів позивачкою заявлялися клопотання про витребування у ПП «ПБТІ» інформації про розрахунок ідеальних часток співвласників спірного домоволодіння (а. с. 125, т. 1; а. с. 22, 23, т. 2), у задоволенні яких судом було відмовлено з підстав відсутності доказів звернення до співвласників спірного домоволодіння з приводу надання згоди на проведення такого розрахунку та їх відмови (а. с. 25, т. 2); при цьому з відповіді ПП «ПБТІ» від 24 липня 2014 року № 6178 на заяву позивачки вбачається, що розрахунок часток у спільній власності на об'єкти нерухомого майна виконується за заявами лише усіх співвласників об'єктів нерухомого майна, а за відсутності згоди усіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку (а. с. 24, т. 2).

Разом із цим, відмовляючи у задоволенні повторного клопотання позивача про проведення будівельно-технічної експертизи, суди мотивували свої висновки тим, що неодноразово призначені судом будівельно-технічні експертизи не були проведені у зв'язку із неналежним здійсненням саме позивачем своїх процесуальних прав, що не підтверджується матеріалами справи; при цьому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що без врахування дійсного розміру ідеальних часток співвласників проведення експертизи неможливе, проте у порушення ст. 10 ЦПК України не сприяв витребуванню необхідних для вирішення спору документів.

Виходячи з результатів аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

За приписами ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; фактичних обставин не встановили та враховуючи, що позивачка звернулася до суду з вимогами про виділ їй в натурі частини спірного домоволодіння, яка належить їй на праві спільної часткової власності та якою вона фактично користується, дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, чим фактично усунулися від розгляду справи по суті, у зв'язку із чим судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_8, задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 листопада 2014 року та рішення апеляційного суду Полтавської області від 16 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: А.О. Леванчук

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

Г.В. Юровська