Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі на рішення Володимирецького районного суду від 29 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі, Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області та Управління Державної казначейської служби у Володимирецькому районі Рівненської області про стягнення спадкових коштів,

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі, Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області та Управління Державної казначейської служби у Володимирецькому районі Рівненської області про стягнення спадкових коштів.

Рішенням Володимирецького районного суду від 29 січня 2015 року позов задоволено частково. З держави в особі Управління Пенсійного Фонду України у Володимирецькому районі на користь позивача стягнуто 16 315, 69 грн. спадкових коштів, які залишилися після смерті його батька ОСОБА_2 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі Управління Пенсійного Фонду України у Володимирецькому районі посилалося на те, що згідно зі ст. 95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Стаття 73 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 9 липня 2003 року встановлює, що кошти Пенсійного фонду використовуються на: 1) виплату пенсій, передбачених цим Законом; 2) надання соціальних послуг, передбачених цим Законом; 3) фінансування адміністративних витрат, пов'язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду; 4) оплату послуг з виплати та доставки пенсій; 5) формування резерву коштів Пенсійного фонду. Забороняється використання коштів Пенсійного фонду на цілі, не передбачені цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України „Про виконавче провадження" рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевого бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Згідно з пунктами 19 і 20 постанови Кабінету Міністрів України № 440 від 3 вересня 2014 року „Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою" бюджетні асигнування на погашення заборгованості визначаються законом про Державний бюджет України на відповідний рік. Погашення заборгованості здійснюється Казначейством у межах бюджетних асигнувань, визначених законом про Державний бюджет України на відповідний рік, за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду на підставі рішень, поданих органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, згідно з Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 3 серпня 2011 р.

Статтею 23 Закону України „Про державний бюджет на 2015 рік" Кабінету Міністрів України надано право у встановленому ним порядку реструктуризувати фактичну заборгованість обсягом до 7.544.562.370 гривень, що виникла станом на 1 січня 2015 року за рішеннями судів, виконання яких гарантовано державою, а також за рішеннями Європейського суду з прав людини, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, шляхом часткового погашення за рахунок коштів, передбачених цим Законом на ці цілі, у розмірі до 10 відсотків від суми за зазначеними рішеннями та видачі на решту суми фінансових казначейських векселів строком обігу до семи років, з відстроченням платежів за цією заборгованістю на два роки та відсотковою ставкою 3 відсотки річних. Право видачі таких векселів надати органам, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Покликаючись на ці обставини, відповідач рішення місцевого суду вважав незаконним та необґрунтованим і просив апеляційний суд його скасувати й ухвалити у справі нове рішення про стягнення спірних коштів на користь позивача з Управління Державної казначейської служби у Володимирецькому районі Рівненської області.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною 3 ст. 303 ЦПК України визначено, що апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте ухвалене місцевим судом рішення у даній справі зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що позивач після смерті свого батька ОСОБА_2 прийняв спадщину, що підтверджується відповідним свідоцтвом від 30 червня 2014 року, у зв'язку з чим набув право на спірне спадкове майно у вигляді невиплаченої пенсії в сумі 16 315, 69 грн., яка підлягає стягненню на його користь з Управління Пенсійного Фонду України у Володимирецькому районі

Проте погодитися повністю з такими висновками місцевого суду колегія суддів не може.

Зі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 червня 2014 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 дійсно є спадкоємцем майна покійного батька ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, і, зокрема, пенсії у розмірі 16 315, 69 грн., нарахованої спадкодавцю за рішенням суду по особовому рахунку згідно довідки № 1429/03 від 30 травня 2014 року, виданої Управлінням пенсійного фонду України у Володимирецькому районі (а. с. 8).

Ці обставини сторонами не оспорюються.

З відповіді Головного управління пенсійного фонду України в Рівненській області та інших матеріалів справи вбачається, що доплата до пенсії у зв'язку з її перерахунком на підставі рішення суду за період з 3 січня 2002 по 31 грудня 2007 та з 22 травня 2008 по 21 квітня 2011 року (день постановлення ухвали Львівським апеляційним адміністративним судом від 21 квітня 2011 № 16882/10/9104) в сумі 15970, 78 грн. включена у додаткову відомість на виплату пенсій за рішенням суду на грудень 2011 року. Доплата до пенсії у зв'язку з її перерахунком за вказаний вище період в сумі 344, 91 грн. нарахована та включена у додаткові відомості на виплату пенсій за рішенням суду на січень 2012 року (а. с. 10-11, 26-27).

Згідно з ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 1 ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Відповідачі у справі не заперечили того факту, що до позивача як до спадкоємця за законом перейшло від його батька право на отримання зазначеної вище пенсії.

Проте зі справи видно, що у даному випадку позивач порушив питання про стягнення на його користь спадкових коштів, які були нараховані спадкодавцю відповідно до ст. ст. 50 і 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" на підставі судових рішень про перерахунок пенсії, які відповідачем були включені у додаткові відомості на виплату пенсій за рішенням суду на грудень 2011 року та в додаткові виплатні відомості на січень 2012 року.

Таким чином, у даній справі йдеться про стягнення коштів, які були присуджені рішеннями суду і фінансуються за рахунок коштів державного бюджету.

Пунктом 4 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону України "Про державний бюджет на 2011 рік" було передбачено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" ( 796-12 ) (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., N 13, ст. 178 з наступними змінами), статті 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" ( 2195-15 ) (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., N 4, ст. 94 з наступними змінами), статей 14, 22, 37 та частини третьої статті 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" ( 2262-12 ) (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., N 29, ст. 399 з наступними змінами) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Рішенням Конституційного Суду України N 20-рп/2011 від 26.12.2011 р. у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік" ухвалено, що Верховна Рада України, доповнивши пунктом 4 розділ VII "Прикінцеві положення" Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік", визначила Кабінет Міністрів України державним органом, який має забезпечувати реалізацію встановлених законами України соціальних прав громадян, тобто надала право Кабінету Міністрів України визначати порядок та розміри соціальних виплат виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України, що узгоджується з функціями Уряду України, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Пунктом 4 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону встановлено механізм реалізації положень законів України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про соціальний захист дітей війни", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", а тому він не суперечить Конституції України.

Аналогічно рішенням Конституційного Суду України N 3-рп/2012, 25.01.2012 р. у справі за конституційним поданням правління Пенсійного фонду України щодо офіційного тлумачення положень статті 1, частин першої, другої, третьої статті 95, частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України, пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному зв'язку з окремими положеннями Конституції України роз'яснено, що надання Верховною Радою України права Кабінету Міністрів України встановлювати у випадках, передбачених законом, порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, пов'язується з його функціями, визначеними в пунктах 2, 3 статті 116 Конституції України. Отже, Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, якими регулюються бюджетні відносини, зокрема питання соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України, є складовою бюджетного законодавства відповідно до пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України. Отже, суди загальної юрисдикції України під час вирішення справ щодо соціального захисту прав громадян повинні застосовувати нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, прийняті на підставі і на виконання Бюджетного кодексу України, інших законів України, в тому числі закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Пунктом 3 розділу VII "Прикінцеві положення" Закону України "Про державний бюджет на 2012 рік" було встановлено, що у 2012 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 13, ст. 178 із наступними змінами), статей 5 та 6 Закону України "Про соціальний захист дітей війни" (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 4, ст. 94 із наступними змінами), статей 14, 22, 37 та 43 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 29, ст. 399 із наступними змінами), статті 22 Закону України "Про міліцію" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., № 4, ст. 20 із наступними змінами), статті 49 Закону України "Про прокуратуру" (Відомості Верховної Ради України, 1991 р., № 53, ст. 793 із наступними змінами), статті 77 Основ законодавства України про охорону здоров'я (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 4, ст. 19 із наступними змінами), статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425 із наступними змінами), статті 9 Закону України "Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні" (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 4, ст. 18 із наступними змінами), статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (Відомості Верховної Ради України, 1994 р., № 5, ст. 21 із наступними змінами), статті 20 Закону України "Про захист рослин" (Відомості Верховної Ради України, 1998 р., № 50-51, ст. 310 із наступними змінами), статті 43 Гірничого закону України (Відомості Верховної Ради України, 1999 р., № 50, ст. 433 із наступними змінами), статей 6-1, 6-2, 6-3 та 6-4 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" (Відомості Верховної Ради України, 2000 р., № 24, ст. 182 із наступними змінами), статті 3 Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 33, ст. 430 із наступними змінами) застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2012 рік.

Державним бюджетом України на поточний 2015 рік також передбачено, що норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян. які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються в порядку та у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" № 4901-VI від 05.06.2012р., який набрав чинності з 1 січня 2013 року, затвердив порядок здійснення виплат всіх державних коштів за судовими рішеннями, в тому числі - за позовами до Пенсійного фонду дітей війни, чорнобильців, військовослужбовців та інших категорій громадян. Статтею 3 цього Закону передбачено, що виконання таких судових рішень буде проводитися Державною казначейською службою України в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків відповідного державного органу.

Судом установлено, що кошти, які були нараховані спадкодавцю ОСОБА_2 відповідно до ст. 39 Закону України „Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" на підставі судових рішень про перерахунок його пенсії, й які відповідачем у справі як такі, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету, були включені у додаткові відомості на виплату пенсій за рішенням суду на грудень 2011 року та в додаткові виплатні відомості на січень 2012 року, не були отримані спадкодавцем ОСОБА_2 та його спадкоємцем, позивачем у справі ОСОБА_1, лише через відсутність відповідних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2011-2015 роки на такі цілі.

Кошти, про стягнення яких просить позивач, будуть безумовно йому виплачені як спадкоємцю у випадку відповідного належного фінансування з Державного бюджету України.

Тому зважаючи на викладені вище обставини та наведені нормативні вимоги, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, через що підлягає скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі викладеного та керуючись Законами України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", "Про державний бюджет на 2011 рік", "Про державний бюджет на 2012 рік", "Про державний бюджет на 2013 рік", "Про державний бюджет на 2014 рік", "Про державний бюджет на 2015 рік", ст.ст. , ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі Рівненської області задовольнити частково.

Рішення Володимирецького районного суду від 29 січня 2015 року в частині задоволених позовних вимог скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні позову до Управління Пенсійного фонду України у Володимирецькому районі про стягнення спадкових коштів відмовити.

В решті рішення місцевого суду залишити без змін, а подану апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: