Справа № 344/1674/15-ц
Провадження № 2/344/2008/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бойчука О.В.

секретар Максимів Н.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника

органу опіки та піклування Грабар О.В.,

представника міграційної служби Цахнюк Н.М.,

розглянувши у судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення документів для виїзду за кордон України в країни Шенгенської угоди малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та надання дозволу на виїзд її без згоди батька на строк один рік.

Позов мотивовано тим, що мати позивача більш 10 років проживає на території Іспанії, і вона має намір поїхати зі своєю донькою до її баби, оскільки зміна клімату допоможе оздоровити доньку, яка часто хворіє, а відповідач добровільно такої згоди не надає.

У судовому засіданні відповідач позов не визнав.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Суду пояснила, що відповідач перешкоджає виїзду дитини, хоча жодних підстав для його побоювань про залишення дитини з межами України немає. Неодноразово вивозила дитину за кордон та поверталася з нею додому. Просила позов задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та суду пояснив, що мати дитини таким чином перешкоджає йому у побаченнях з дитиною, встановлених рішенням суду. Вважає, що вона має намір вивезти дитину на постійне проживання за межі України. Просив у задоволенні позову відмовити.

Представники органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради і управління Державної міграційної служби проти задоволення позову у судовому засіданні не заперечили.

Заслухавши пояснення сторін, думку представників органу опіки та піклування, дослідивши письмові докази, які надані суду сторонами на обґрунтування їхніх вимог та заперечень, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд дійшов висновку про те, що із встановлених обставин справи випливають сімейні правовідносини, а також про часткову обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з наступним.

Судом встановлено, що 24.12.2010 року рішенням суду розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, неповнолітню дочку, ОСОБА_5, 2009 р.н. залишено на проживання із матір'ю (а.с. 7).

Із дозволу на проживання НОМЕР_1, копія завіреного у встановленому порядку перекладу якого міститься в матеріалах справи, вбачається, що мати позивача ОСОБА_6 має дозвіл на проживання в Іспанії за адресою АДРЕСА_1; працює за трудовим договором, укладеним на необмежений час, та отримує заробітну плату у розмірі, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку.

Згідно частини 1 статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 151 Сімейного кодексу України, відповідно до яких батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, суд вважає, що відповідач наділений правом особисто виховувати дитину. При цьому суд вважає, що право відповідача на спілкування з дитиною встановлене ст. 153 Сімейного кодексу України, згідно з якою мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом, зокрема обмежене положеннями ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до положень п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Враховуючи встановлену частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини норму про приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, вищезазначені положення Сімейного кодексу України, досліджені в судовому засіданні характеризуючі дані щодо обох батьків, вік дитини, суд вважає, що право дитини на вільне пересування та виїзд за кордон не може бути обмежене, а виїзд дитини за кордон на строк три місяці не порушує прав ОСОБА_2, як батька дитини, та вчиняється матір'ю в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_5.

За таких обставин, керуючись положеннями ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України про відсутність права у того з батьків, з ким проживає дитина, перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини, суд, враховуючи заяву матері про її наміри виїхати з дитиною за кордон для відпочинку та оздоровлення ОСОБА_5, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення - надання дозволу дитині на виїзд за кордон у вказані позивачем країни Шенгенської угоди на строк, який дозволить дитині належно відпочити з матір'ю та оздоровитись, однак не позбавить батька права брати належну участь у вихованні дитини - ти місяці з дня набрання даним рішенням законної сили, а також надання дозволу на виготовлення документів для такого виїзду.

Згідно із ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому понесені позивачем судові витрати слід стягнути з відповідача в користь позивача у розмірі 243,60 грн. сплаченого судового збору.

На підставі вищенаведеного, відповідних норм матеріального права, а саме, ст.ст. 3, 18 Конвенції про права дитини, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст.ст. 3, 151, 153, ч. 2 ст. 155, ч. 3 ст. 157 Сімейного кодексу України, ст.ст. 15-16 Цивільного кодексу України, ст.ст. 8, 41, 124 Конституції України, керуючись нормами цивільного процесуального законодавства, а саме, ст.ст. 11, 57, 58, 60, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб - орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, управління Державної міграційної служби в Івано-Франківській області про надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька - задовольнити частково.

Дозволити ОСОБА_1 без згоди батька ОСОБА_2 оформити у відповідних органах державної влади всі необхідні документи для тимчасового виїзду малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України та на в'їзд її до країн Шенгенської угоди на строк у три місяці.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати у розмірі 243 гривні 60 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Бойчук О.В.