АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/237/15 Справа № 201/6184/14 Головуючий у 1 й інстанції - Демидова С.О. Доповідач - Григорченко Е.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Судді-головуючого: Григорченка Е.І.

Суддів колегії: Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі Новицькій О.О.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Дніпропетровської міської ради, треті особи Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора, реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про продовження строку на прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, і просить суд продовжити йому строк на прийняття спадщини, визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 березня 2001 року та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на 1/3 частину спірної квартири.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла його мати - ОСОБА_8, після смерті якої відкрилася спадщина на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 в м. Дніпропетровську. У встановлений законом шестимісячний строк він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, а саме побутовими предметами, які належали його матері, тому вважав, що фактично вступив у володіння майном померлої. Після смерті його матері - чоловік матері ОСОБА_7, звернувся з заявою до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини, після померлої ОСОБА_8, та 15 березня 2001 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на майно, що належало його матері. ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер, та після своєї смерті залишив заповіт на ім'я ОСОБА_6 Позивач вважає, що ОСОБА_7 не законно отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері, оскільки в своїй заяві до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини від 2001 року ОСОБА_7 зазначив, що інших спадкоємців крім нього немає, хоча позивач, як син, є спадкоємцем першої черги, окрім того ОСОБА_5 ні усно, ні письмово не відмовлявся від спадщини. Тому просить задовольнити позов.

Відповідач позов не визнала.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24.09.2014 року у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду - змінити в частині відмови у задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 є матір'ю ОСОБА_5 /а.с. 8/.

09 січня 1976 року ОСОБА_8 одружилася з ОСОБА_7 /а.с. 92 /.

Згідно свідоцтва про право власності від 17.01.1996 року квартира АДРЕСА_1 є спільною частковою власностю ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 /а.с. 94 /.

Відповідно довідки №54 від 03.01.2013 року ОСОБА_5 був прописаний в спірній квартирі з 25 листопада 1974 року по 17 червня 1976 рік. /а.с. 45/.

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області № 910 від 22.08.1985 року ОСОБА_8 призначена опікуном неповнолітньої внучки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 79/.

23 жовтня 1993 року ОСОБА_8 склала заповіт, та заповіла все належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, ОСОБА_6 /а.с. 77/.

12 червня 2004 року ОСОБА_6 одружилася з ОСОБА_10 та змінила прізвище на «ОСОБА_6» /а.с. 80/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року мати позивача ОСОБА_8 померла /а.с. 12/.

Після смерті ОСОБА_8 - ОСОБА_7 звернувся до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом, та 15.03.2001 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину спірної квартири /а.с. 95/.

ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_7 помер, який за життя заповів все своє майно де б воно не було та з чого б воно не складалося, ОСОБА_6 /а.с. 78/.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у позові, оскільки позивачем не було надано суду постанову нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, також не було доведено, що свідоцтво про право на спадщину за законом від 15 березня 2001 року та реєстрація права власності видане та проведено з порушенням закону.

З такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитися не можна з наступних підстав.

Колегія суддів вважає, що висновки суду щодо відмови у позові про продовження поживачу строку для прийняття спадщини є помилковими, оскільки в даному випадку, відсутність постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, не є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом (моментом) відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Оскільки правовідносини виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року й не мають продовжуваного характеру, спадщина прийнята відповідачем до набрання чинності цим Кодексом, то застосуванню до спірних правовідносин щодо продовження строку на прийняття спадщини після смерті матері позивача підлягав ЦК Української РСР 1963 року.

Частиною 1 ст. 550 ЦК Української РСР 1963 року передбачено право спадкоємця на продовження строку на прийняття спадщини. Так, строк для прийняття спадщини, встановлений ст. 549 цього Кодексу, може бути продовжений судом, якщо він визнає причини пропуску строку поважними.

З позовної заяви ОСОБА_5 вбачається, що позивач не звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини через свою необізнаність.

Колегія суддів вважає, що причини пропуску позивачем строку для прийняття спадщини не є поважними, тому позов про продовження строку для прийняття спадщини не підлягає задоволенню саме з цих підстав.

Інші позовні вимого є похідними, тому також не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на те, що він фактично прийняв спадщину, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про продовження строку для прийняття спадщини. Відповідні позовні вимоги щодо факту прийняття спадщини, тощо, не заявлені.

Ураховуючи, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, колегія суддів вважає за необхідне змінити обґрунтування відмови у позові.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, що позивач фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про продовження строку, оскільки, як було зазначено вище, відповідних вимог не заявлено.

Посилання апелянта на те, що право власності на спадкове майно не було зареєстровано в БТІ, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки зазначена апелянтом обставина не порушує його права, так як він на цей час не набув права на спадкове майно.

Допущені судом порушення вимог норм процесуального права, на які посилається позивач (щодо не надання копії заперечень, виклику свідків, оригіналу заповіту, і т.п.), не є підставою для скасування рішення суду та задоволення позову, оскільки не вплинули на законність правильного рішення щодо відмови у позові.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позову, оскільки вони зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом оцінки, і висновків суду не спростовують.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції змінити в частині обґрунтування відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2014 року змінити в частині обґрунтування відмови у позові.

В іншій частині рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 вересня 2014 року залишити без змін.

Рішення суду набуває законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів, з дня проголошення.

Судді: