Справа № 159/7640/14-ц Провадження № 22-ц/773/432/15 Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І.М.
Категорія: 48 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В.А.,

суддів Шевчук Л.Я., Подолюка В.А.,

при секретарі Лимар Р.С.,

з участю: позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А :

23 грудня 2014 р. ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину. Обґрунтовувала свої вимоги тим, що у неї від шлюбу з ОСОБА_3 є син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якого відповідач сплачує аліменти у розмірі 1/6 частини його доходу у зв»язку з навчанням сина в Буковинському державному медичному університеті. Так як син продовжує навчання на другому курсі 2014/2015 навчального року даного університету за контрактом, то нею було сплачено за навчання за даний рік 19000 грн., з яких 16900 грн. за навчання та 2100 грн. за проживання в гуртожитку. Оскільки відповідач працює і має можливість надавати допомогу на утримання повнолітньої дитини, то просила стягнути з відповідача на її користь 9500 грн суми, сплаченої нею за навчання.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2015 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 половину понесених ОСОБА_2 витрат на оплату навчання сина сторін ОСОБА_4 у навчальному закладі, а також оплату проживання його у гуртожитку в загальній сумі 9 500 ( дев'ять тисяч п'ятсот) грн.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, покликаючись на незаконність судового рішення через неправильне застосування норм матеріального, невідповідність рішення суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

В даному судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав і просили її задовольнити. Позивач ОСОБА_2 заперечила апеляційну скаргу, просила рішення суду залишити без змін.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, і підтверджується копією свідоцтва про народження: серії НОМЕР_1, що від шлюбу у сторін є син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, який на даний час досяг повноліття.

Відповідно до копії угоди про підготовку фахівця з повною вищою медичною освітою № 129/1 232Л від 02.09.13 р., укладеного між позивачем та Буковинським держмедуніверситетом МОЗ України, син сторін зарахований студентом 1 курсу медфакультету університету з 01.09.13 р., при погодженні умови сплати за надання освітньої послуги в сумі 16 900 грн. за рік при внесенні плати посеместрово.

З довідки № 2434 від 06.11.14 року, виданої по місцю навчання ОСОБА_4, останній є студентом 2 курсу вищезазначеного навчального закладу 2014/2015 навчального року. Термін навчання - до 30.06.19 року.

Відповідно до копій квитанцій: № 2071.362.1 від 25.06.14 року, позивачем сплачено за вищезазначеною угодою 8450 грн., № 0.0.327223332.1 від 16.12.14 року, позивачем сплачено за вищезазначеною угодою 8 450 грн. за навчання сина ОСОБА_4 на 2 - му курсі університету.

Відповідно до копії квитанції № 0.0.288755165.1 від 15.08.14 року сином сторін було сплачено за проживання у гуртожитку 2100 грн..

Згідно з копією рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської обл. від 16.01.14 року у справі № 159/8 287/13-ц провадження № 2/159/161/14 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів, з останнього стягнуто на користь позивача на утримання цього ж повнолітнього сина сторін, який продовжує навчання, аліменти в розмірі 1/6 частки від його заробітку (доходу), але не менше, ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25.12.13року і до досягнення дитиною 23 років або ж припинення нею навчання. Стягнуто з відповідача на користь позивача кошти, витрачені на навчання повнолітньої дитини цього ж сина ОСОБА_5, в сумі 9 500 грн..

З копії довідки № 307 від 22.12.14року, виданої по місцю праці відповідача, він має сталий доход.

Обов'язок батьків утримувати повнолітню дитину врегульований главою 16 СК України.

Відповідно до змісту позовних вимог предметом спору є додаткові витрати на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення додаткових коштів на утримання повнолітньої дитини, суд першої інстанції застосував ст. 185 СК України. Позивач при обґрунтуванні своїх вимог також посилається на ст. 185 СК України.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Разом з тим відповідно ст. 201 СК України до відносин між батьками і повнолітніми дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189 - 192 і 194 - 197 цього Кодексу. Отже підстави для застосування до спірних правовідносин ст. 185 СК України відсутні, оскільки перелік, зазначений у ст. 201 цього Кодексу, є вичерпним.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, оскільки застосував норму права, яка не підлягала до застосування, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі ст. 201 СК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03 лютого 2015 року в даній справі скасувати.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення додаткових витрат на дитину відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: