АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/2856/15-ц Номер провадження 22-ц/786/3486/15Головуючий у 1-й інстанції Кононенко С. Д. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді Пікуля В.П.,

суддів : Прядкіної О.В., Бутенко С.Б.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 30 вересня 2015 року у справі за позовом Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2015 року позивач ОСОБА_6 обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства (далі ПОКВПТГ) "Полтаватеплоенерго" звернулося в суд з позовом до відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

У позові ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" посилалось на те, що відповідачі проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, користуються послугами по теплопостачанню у вигляді опалення і гарячого водопостачання, але не розраховуються за них, в звязку з чим утворилась заборгованість за період з 01.03.2013 року по 01.06.2015 року в сумі 14171 грн. 52 коп.

Просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку розмір заборгованість за послуги теплопостачання у розмірі 14171 грн. 52 коп., індекс інфляції в сумі 5718 грн. 64 коп., та 3% річних в сумі 366 грн. 77 коп., а всього 20256 грн. 93 коп., а також судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2015 рокупозов Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання - задоволено.

Стягнути із ОСОБА_3П, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_4 в солідарному порядку розмір заборгованості за послуги теплопостачання на загальну суму в 20256 грн. 93 коп. та розмір судового збору в сумі 243 грн. 60 коп., а всього 20500 грн. 53 коп.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 як відповідач та представник ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго", оскільки вважає, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В судове засідання ОСОБА_9 не зявився, будучи повідомлений про час та місце розгляду справи, надавши суду заяву, у якій просить розглядати справу без його участі, подану апеляційну скаргу підтримує.

Відповідачі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в судове засідання також не зявилися, будучи повідомлені про час та місце розгляду справи.

В судовому засіданні ОСОБА_10 апеляційну скаргу підтримав, просить її задовольнити, пояснив при цьому, що апеляційну скаргу подав також в інтересах ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як їхній представник.

Представник позивача вважає, що рішення ухвалено із дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.п. 3,4 ст. 309 ЦПК України, підставою для скасування рішення в апеляційному порядку і ухвалення нового або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 526, 610, 611 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), внаслідок чого настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов'язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з договором купівлі-продажу від 16.09.1996 року та реєстраційним посвідченням Полтавського МБТІ від 17.09.1996 року власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 в рівних частках.

Послуги теплопостачання у вигляді опалення і гарячого водопостачання надаються у цю квартиру ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго».

Згідно розрахунку позивача відповідачі мають заборгованість перед ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» за послуги теплопостачання, яка за період з 01.03.2013 року по 01.06.2015 року становить 14171 грн. 52 коп., індекс інфляції 5718 грн. 64 коп., та 3% річних - 366 грн. 77 коп.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що послуги нараховувалися відповідно до затверджених тарифів.

Задовольняючи позовні вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі, будучи споживачами послуг з теплопостачання, не сплачують за їх споживання, в результаті чого утворився борг, що є підставою для його солідарного стягнення, а також стягнення індексу інфляції та 3% річних.

Проте, колегія суддів повністю погодитися з таким висновком місцевого суду не може виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі, коли жиле приміщення належить особі на праві приватної власності, то учасником правовідносин з приводу надання житлово-комунальних послуг щодо такого приміщення є саме ця особа.

Участь інших осіб, які проживають у жилому приміщенні, у таких випадках визначається його власником і обов'язки по оплаті вказаних послуг виникають у них лише перед останнім (ст. 156 ЖК Української РСР).

Таким чином, обовязок щодо оплати послуг з теплопостачання покладається виключно на споживачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4, в даному випадку саме вони зобовязані своєчасно та повно вносити плату за комунальні послуги.

Вказаного місцевий суд не врахував, як і не врахував того, що відносини між позивачем та ОСОБА_2 виникли як з особою, яка проживає у квартирі в якості члена сімї її власників, до якої здійснюється теплопостачання позивачем, не визначився з нормами матеріального права, а пославшись на ст. ст. 64, 68 ЖК України, що регулюють питання внесення наймачем квартири в будинках державного і громадського житлового фонду квартирної плати та плати за комунальні послуги, поклав на відповідачів солідарну відповідальність, ухваливши рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції частково не виконав вимог ст. 213, 214 ЦПК України зробивши передчасний висновок про солідарну відповідальність відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 як власників квартири та ОСОБА_2, як особи, що в ній проживала, та ухвалив помилкове рішення.

Як вбачається, розрахунок заборгованості за послуги теплопостачання проведений відповідно до затверджених тарифів та наданих послуг.

З урахуванням наведеного, слід дійти висновку, що у відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 виникло зобов'язання по сплаті заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі згідно розрахунку наданого позивачем, сума якого підлягає стягненню у пропорційному порядку, в тому числі з урахуванням інфляційних витрат та 3% річних від суми боргу (ст. 625 ЦК України).

У ОСОБА_2, як у особи, яка не є власником житла, обовязок по сплаті комунальних послуг не виникає.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що хоча ОСОБА_4 рішення суду не оскаржує, але у звязку із необхідністю зміни рішення відносно всіх інших співвласників, рішенням суду змінюється і відносно нього.

З урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову також підлягає розподілу між відповідачами пропорційно до задоволених позовних вимог.

Таким чином, рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2015 рокув частині задоволення позову ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 підлягає зміні шляхом, стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 на користь ПОКВПТГ "Полтаватеплоенерго" підлягає заборгованості за послуги теплопостачання з кожного пропорційно по 6752, 31 грн. та по 81, 20 грн. судового збору, а всього по 6833, 51 грн. з кожного.

В частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового в цій частині про відмову у задоволенні позову ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ОСОБА_2

Заперечення ОСОБА_2 про відмову у задоволенні позову з підстав відсутності між сторонами договірних відносин не заслуговують на увагу, оскільки судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами по справі фактично склалися правовідносини з надання послуг з теплопостачання.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» основними обовязками споживача теплової енергії є своєчасне укладення договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Згідно Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживач має право на несплату вартості послуг лише у разі їх ненадання виконавцем або припинення надання послуг у встановленому порядку за письмовою заявою споживача.

За змістом зазначених положень законодавства споживач може відмовитись від укладення договору з надання послуг по теплопостачанню у разі відмови від користування такими послугами, а від оплати лише у разі ненадання послуг або припинення надання їх за його згодою.

Відмова від укладення договору без відмови споживача від централізованого теплопостачання не звільняє його від оплати фактично наданих послуг.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачі за вказаною адресою постійно не проживають є безпідставними, оскільки в силу ст. 322 ЦК України вони є власниками майна та відповідно несуть тягар його утримання, незалежно від місця проживання та реєстрації.

Крім того, відповідачі не ставили до відома позивача про зміну місця проживання.

Щодо доводів апелянта про незаконність застосування положень ст. 625 ЦК України слід зазначити наступне.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк, недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань, згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

У ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Отже, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Відповідний висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 30 жовтня 2013 року справа № 6-59цс13, який згідно з ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Посилання в апеляційній скарзі щодо безпідставності взяття за основу розрахунку заборгованості разом з розрахунком інфляційних витрат та 3% річних, наданого позивачем у підтвердження своїх позовних вимог, є безпідставними, оскільки відповідачами не було надано відповідних належних та обґрунтованих доказів на спростування такого розрахунку.

Щодо посилань на застосування до суми 3% річних позовної давності в один рік, як до суми штрафу, необхідно зазначити, що відповідно до змісту ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11).

Відтак, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 року у справі 6-42цс11).

Тобто, зважаючи на те, що передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК наслідки прострочення боржником грошового зобовязання не є неустойкою (штрафом, пенею), положення про скорочену позовну давність в один рік стосується лише вимог про стягнення неустойки і не регулює стягнення боргу з урахуванням відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК.

Відповідно, до позовних вимог щодо застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК).

Доводи апеляційної скарги про те, що послуги з теплопостачання відповідачам не надавались не заслуговують на увагу, оскільки будь-яких доказів на підтвердження даних обставин відповідачами надано не було, з заявами чи скаргами на неналежне надання послуг з опалення або гарячого постачання у квартирі АДРЕСА_2, відповідачі не зверталися.

Щодо інших доводів апеляційної скарги та посилань в позовній заяві ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» на нормативні акти, які не в повній мірі стосуються правовідносин, що склалися між сторонами не можуть бути підставою для відмови у задоволенні обґрунтованих позовних вимог.

При цьому, необхідно зазначити, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, оскільки в ній ставилося питання про повне оскарження судового рішення, в тому числі і в частині задоволення позовних вимог до інших відповідачів, представником яких він є, а не тільки відносно апелянта.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині задоволення позову ПОКВПТГ «Полтаватеплоенрго» до ОСОБА_2 скасуванню, а в частині позовних вимог до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4 зміні.

Керуючись ст. 303; п.п.3,4 ч.1 ст. 309, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 30 вересня 2015 рокув частині задоволення позову Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання скасувати.

У задоволенні позову Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання відмовити.

Рішення Ленінського районного суду м.Полтави від 30 вересня 2015 рокув частині задоволення позову Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання змінити.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства "Полтаватеплоенерго" заборгованість за послуги теплопостачання з кожного пропорційно по 6752 грн. 31 коп.. та по 81 грн. 20 коп. судового збору, а всього по 6833 грн. 51 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя В.П. Пікуль

Судді: О.В. Прядкіна

ОСОБА_11

Згідно оригіналу

суддя В.П. Пікуль