АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9091/15 Справа № 201/114/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Красвітна Т.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ

24 листопада 2015 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Красвітної Т.П.,

суддів: Ремеза В.А., Свистунової О.В.

при секретарі Видюковій Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального закладу освіти "Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання" Дніпропетровської обласної ради на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2015 року по справі за позовом Комунального закладу освіти "Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання" Дніпропетровської обласної ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, Дніпропетровської обласної ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2015 року Комунальний заклад освіти «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання» Дніпропетровської обласної ради звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що на його балансі в оперативному управлінні є майно, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області і перебуває в управлінні обласної ради на підставі розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради від 21 січня 2010 року № 10-р, серед якого є об»єкт, розташований по вул. Ляшка-Попеля, 1 у м. Дніпропетровську, який складається із житлового будинку Р-1, загальною площею 72,6 кв. м, та прибудов і ганку. Зазначав, що у 1964 році між Дніпропетровською школою-інтернатом, правонаступником якого є КЗО «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання», та ОСОБА_2І укладено договір №XII «Про надання площі для проживання», яка належить їм на праві постійного користування. Посилаючись на те, що відповідачі понад шість місяців, з 2003 року, не проживають у спірному житловому приміщенні без поважних причин, вибули на постійне проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач просив усунути перешкоди в користуванні будинком №1 по вул.Ляшка-Попеля у м.Дніпропетровську шляхом визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, та зняти їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22січня 2015 року в задоволенні позову відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Просить ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Справа розглядалась судами неодноразово, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 вересня 2015 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 березня 2015 року скасовано з передачею справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 24 листопада 2010 року, власником житлового будинку №1 по вул. Ляшка-Попеля у м. Дніпропетровську є територіальні громади сіл, селищ, міст Дніпропетровської області в особі Дніпропетровської обласної ради (а.с. 72).

Із листа Дніпропетровської обласної ради від 08 грудня 2009 року №2045/0/2-09 вбачається, що майно, яке перебуває на балансі КЗО «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання», є в оперативному управлінні закладу і належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Дніпропетровської області (а.с. 31).

Апеляційний суд звертає уваги на те, що статут позивача не передбачає будь-яких повноважень щодо розпорядження житловим фондом територіальної громади, що перебуває на його балансі, в тому числі з питань вселення і виселення громадян, зокрема в судовому порядку (т. 3 а.с. 31 42) .

Судом також встановлено, що у 1964 році між Дніпропетровською школою-інтернатом, правонаступником якого є КЗО «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання», та ОСОБА_2, ОСОБА_5 був укладений договір №XII (а. с. 30).

Згідно з договором № ХІІ відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 набули право користування площею 23,65 кв. м. під житло, що знаходиться в м. Дніпропетровську по вул. Ляшка-Попеля, 1. Умовами договору передбачені права та обов'язки наймачів житла (а.с. 30).

Відповідно до п. п. 2, 3 даного договору відповідач ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зобовязалися щомісяця сплачувати усі комунальні послуги та за свій рахунок робити ремонт у наданому їм житлі (а.с. 30).

Із домової книги щодо реєстрації осіб у житловому будинку №1 по вул.Ляшка-Попеля у м. Дніпропетровську вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 (а.с. 48 - 58).

Наказом від 12 липня 2004 року № 67-а Демченко Є.І. було звільнено з посади прибиральника службових приміщень за власним бажанням.

З матеріалів справи вбачається, що з 2009 року між сторонами триває спір з приводу використання відповідачами для проживання ІНФОРМАЦІЯ_2. При цьому між сторонами триває листування з приводу, як-то укладання договорів на обслуговування, сплати заборгованості, поновлення надання послуг, надання довідки про склад сімї, що не може свідчити про втрату інтересу з боку відповідачів до спірного житла.

Згідно акта обстеження (а. с. 32 т. 1), вже в листопаді 2012 року до будинку не здійснювалось постачання електроенергії у зв»язку із пошкодженням кабельної лінії, а з грудня 2012 року відповідачі (разом із малолітніми дітьми, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІНФОРМАЦІЯ_5) виїхали на проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, кв.№461.

Поновлення електропостачання до будинку не здійснювалось, що визнано сторонами в судовому засіданні суду апеляційної інстанції та стверджується журналом і звукозаписом процесу.

Колегія приймає до уваги доводи апелянта про те, що житлове приміщення у будинку №1 по вул. Ляшка-Попеля у м. Дніпропетровську не відповідає вимогам ст.50 ЖК України. У т. 2 на а.с. 111 міститься фотокопія наказу від 12 березня 2015 року № 49, згідно з яким у звязку з аварійним станом будинку позивачем припинено доступ людей, які в ньому проживають.

Апелянтом надано звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об»єкта, що складено експертом ОСОБА_7 19.10.2015 року, згідно якого житловий будинок літ. «Р-1», що розташований по вул. Ляшка-Попеля, 1 у м. Дніпропетровську, має ушкодження, що свідчать про зниження несучої спроможності несучих конструктивних елементів; категорія технічного стану будівлі: не придатне для нормальної експлуатації Ш та аварійне «1У»; встановлено невідповідність житлової будівлі літ. «Р-1» вимогам надійності і безпечності експлуатації; оскільки житлова будівля літ. «Р-1» не експлуатується і її капітальний ремонт потребує великих матеріальних витрат та розробки проектно-технічної документації спеціальною організацією рекомендовано знесення будівлі (т. 3 а.с. 91 126).

Позивачем надано листа від 19.11.2015 року, що адресований Дніпропетровській обласній раді, згідно якого Департамент освіти і науки облдержадміністрації порушує клопотання про списання будинку Р-1, 1964 року, з балансу КОЗ «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання» ДОР.

Статтею 71 ЖК України передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж Кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв»язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв»язку з виконанням обов»язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження).

Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем проживання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення, немає.

При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом із тим обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.

Враховуючи викладене, місцевий суд, відмовляючи у задоволенні позову, правомірно виходив із того, що позивач обґрунтовував свої позовні вимоги ст. ст. 316, 317, 318, 321 ЦК України, які захищають права власника, в той час коли спірний будинок є комунальною власністю, а позивач - лише його балансоутримувачем, та дійшов правильного висновку про відсутність у позивача підстав для звернення до суду з даними позовними вимогами.

Крім того, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, колегія дійшла висновку, що відповідачі за зареєстрованою адресою не проживають з 2012 року з поважних причин, а саме через брак житлово-комунальних послуг, перебування житлового приміщення у стані, який не відповідає вимогам ст. 50 ЖК України, що стверджується наведеними вище доказами та визнано відповідачами.

Твердження позивача про безперервне непроживання відповідачів у спірному житловому приміщенні з 2003 року (а.с. 3 4 у т. 1) є недоведеним. У поданих позивачем суду першої інстанції, на підтвердження відсутності відповідачів, актах не зазначено ні дати їх складання, ні відношення «комісії», що здійснювала перевірку, до спірного питання. Відсутні і будь-які докази затвердження таких актів адміністрацією позивача.

Колегія звертає увагу, що апелянтом не зазначено про наявність поважних причин непредставлення суду першої інстанції доказів, що відповідають положенням ст.ст. 57, 58 ЦПК України, на підтвердження факту не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні з 2003 року.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Комунального закладу освіти "Багатопрофільний навчально-реабілітаційний ресурсно-методичний центр корекційної роботи та інклюзивного навчання" Дніпропетровської обласної ради відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді