Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №331/2392/15
Провадження №22ц/778/4733/15 Головуючий у 1 інстанції: Жукова О.Є.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Гончар М.С.

суддів: Стрелець Л.Г.

ОСОБА_1

при секретарі: Бурак А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 та кредит» на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 та кредит» про захист прав споживачів, стягнення банківського вкладу,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «ОСОБА_2 та кредит» (далі ОСОБА_2) з вказаним позовом, у якому зазначала, що між нею та Банком 06 січня 2015 року було укладено договір про банківський строковий вклад «ОСОБА_4 гроші» на 3 місяці в національній валюті № 313731/3631/3-15. Згідно договору , вона розмістила на вкладному рахунку в Банку № 2630.2.005666.023 грошові кошти в сумі 505000 грн. на строк з 06 січня 2015 року по 06 квітня 2015 року. 16 березня 2015 року її представник звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання договору та повернення коштів.

Посилаючись на те, що відповідач не повернув грошові кошти, позивач просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 505000 грн. , також пеню на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» за прострочення у розмірі 15150 грн., а всього 520150 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» на користь ОСОБА_3 заборгованість за вкладом в розмірі 489 300 грн (чотириста вісімдесят девять тисяч триста ) 75 коп, пеню в сумі 15 150 грн ( пятнадцять тисяч сто пятдесят ). Вирішено питання судових витрат.

. У травні 2015 року ПАТ «ОСОБА_2 та кредит» звернулося до суду з заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19 червня 2015 року відмовлено у задоволенні вказаної заяви ПАТ «ОСОБА_2 та кредит».

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ПАТ «ОСОБА_2 та кредит» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представник апелянта, який належним чином повідомлений про час місце судового розгляду, в судове засідання апеляційного суду не зявився, що у відповідності до приписів ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає судовому розгляду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення представника позивачки, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Згідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно до вимог ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин

Оскаржуване рішення не у повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За положеннями ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

За змістом ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною.

Статтею 1074 ЦК України передбачено, що обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та кредит» 06 січня 2015 року було укладено договір про банківський строковий вклад (депозит) «ОСОБА_4 гроші» на строк з 06 січня 2015 року по 06 квітня 2015 року у сумі 505 000 гривень з виплатою 25% річних. Сума в розмірі 505 000 гривень була внесена позивачкою ОСОБА_3 на рахунок банку 06 січня 2015 року, що підтверджується меморіальним ордером № 11353280 від 06 січня 2015 року.

Пунктом 5 зазначеного договору встановлено, що вкладник має право вимагати дострокового повернення суми Вкладу протягом строку визначеного в п.1 договору, у порядку та на умовах, викладених у п. 5.3 Основних умов. При цьому ОСОБА_2 здійснює перерахунок нарахованих процентів за фактичний термін розміщення вкладу за ставкою із розрахунку 1% річних відповідно до положень п. 5.3 Основних умов. У випадку, якщо протягом терміну розміщення вкладу вкладнику здійснювалася виплата процентів, вкладник уповноважує банк утримати зайво нараховані та виплачені вкладнику проценти із суми вкладу.

Згідно п. 5.3 основних умов залучення банківських вкладів фізичних осіб та обслуговування вкладних рахунків у ПАТ «Банк «ОСОБА_2 та кредит» у випадку дострокового розірвання Договору за ініціативою Вкладника, Вкладник для повернення вкладу зобов»язаний повідомити про це ОСОБА_2 не менш ніж за 10 банківських днів до передбачуваної дати розірвання договору шляхом надання до Банку відповідної заяви у 2-х примірниках. При достроковому розірванні Договору за ініціативою вкладника протягом строку розміщення вкладу, визначеного Договором, Банк здійснює перерахунок нарахованих процентів за фактичний термін розміщення вкладу з дня, наступного за днем надходження вкладу у ОСОБА_2, до дня який передує його поверненню вкладнику або списанню з Вкладного рахунку Вкладника, за процентною ставкою, визначеною Договором.

З матеріалів справи вбачається, що 16 березня 2015 року позивачка надала Банку заяву про дострокове розірвання з 30 березня 2015 року договору про банківський строковий вклад ( депозит) «ОСОБА_4 гроші», що підтверджується відповідною заявою з вхідним штампом Банку від 16 березня 2015 року (а.с.6). Відповідно до пояснень свідка ОСОБА_4, яка була допитана судом першої інстанції, 30 березня 2015 року ОСОБА_3 у відділенні Банку було відмовлено у поверненні депозиту.

Зазначені обставини підтверджуються також вимогою, наданою до Банку позивачкою 29 квітня 2015 року, а також випискою по особовим рахункам позивача станом на 12.05.2015 року, згідно з якими на рахунку ОСОБА_3 наявні кошти в сумі 505 000грн, крім того, з вказаної виписки вбачається, що за період знаходження коштів на депозитному рахунку позивачу були сплачені Банком проценти на загальну суму 16 833,77 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачка виконала умови договору та надала у строк визначений договором до Банку грошові кошти та у відповідності до умов договору звернулась із заявою про дострокове повернення суми депозиту, однак депозит їй не було повернуто.

Обраховуючи розмір суми, який підлягає до стягнення, суд першої інстанції дослідив те, що ОСОБА_3 були нараховані відсотки у розмірі 24 165,63 гривень, з яких нею було отримано 16 833,77 грн. Судом зясовано, що з відповідача підлягає стягненню сума депозиту у розмірі меншому ніж заявлено позивачем, а саме 489 300,75 грн, враховуючи що позивачу були переплачені відсотки в розмірі 15 699,25 грн, виходячи з нарахування відсотків при достроковому розірванні договору.

Судом першої інстанції надані вичерпні висновки щодо неприйнятності посиланнь представника відповідача на Постанову НБУ № 160 від 03.03.2015 року «Про введення додаткових механізмів для стабілізації грошово-кредитного та валютних ринків України», як на підставу невиплати позивачці грошових коштів, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу додаткового обґрунтування не потребують.

Таким чином, колегія суддів погоджується, що відмова Банку у поверненні грошових коштів з банківського вкладу позивачці суперечать вимогам чинного законодавства, зокрема, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також ст. ст. 1058, 1060 ЦК України та умовам укладеного між сторонами договору.

Отже, з урахуванням здобутих у справі доказів, встановлених обставин справи і вимог закону, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що невидачею позивачці грошових коштів із депозитного вкладу порушують її права, які підлягають захисту і стягнув суму внесених на депозитний рахунок коштів з процентами у розмірі, передбаченому п.5Договору(1% річних).

Разом із тим в частині вирішення позову про стягнення пені суд не взяв до уваги те, що між сторонами у справі склались договірні правовідносини на підставі Договору про банківський строковий вклад (депозит) "ОСОБА_4 гроші", умовами якого не передбачено сплата пені банком у разі не виконання або неналежного виконання своїх зобов"язань за договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частина 5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів", яку застосував суд першої інстанції, застосовується до правовідносин між споживачем і виконавцем послуги (роботи). Між тим із встановлених обставин справи і характеру правовідносин між сторонами у даній справі вбачається, що ними не укладався договір з надання послуги (роботи), а сторонами укладений договір щодо прийняття банком від позивачки грошової суми на певний строк за сплату їй відповідного доходу, що не є виконанням банком роботи за замовленням позивачки.

Суд першої інстанції, не надавши належної оцінки доказам у справі в цій частині, не з"ясувавши характер правовідносин між сторонами, помилково застосував закон - ст.10 Закону України"Про захист прав споживачів", який не підлягає застосуванню.

З огляду на зазначене, судова колегія приходить до висновку про те, що рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення пені, що передбачена ч.5 ст.10 Закону України "Про захист прав споживачів".

В іншій частині рішення є законним і обгрунтованим.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОСОБА_2 та кредит» задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 18 травня 2015 року по цій справі в частині стягнення з ПАТ «ОСОБА_2 та кредит» на користь ОСОБА_3 пені у розмірі 15150 грн (пятнадцять тисяч сто пятдесят) скасувати. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних позовних вимог відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді