Ухвала

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Леванчука А.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із указаним позовом, у якому просило стягнути із ОСОБА_3 на свою користь заборгованість у розмірі 77 030 грн 19 коп. та судові витрати у справі.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору від 30 липня 2006 року відповідач отримав кредит у розмірі 6 498 грн 70 коп. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 30 липня 2009 року. У результаті порушення позичальником норм закону та умов договору станом на 23 травня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 77 030 грн 19 коп., з яких: 6 369 грн 24 коп. - заборгованість за кредитом, 25 988 грн 54 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 40 528 грн 12 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань, а також штрафи у розмірі 500 грн та 3 644 грн 30 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив задовольнити позов та стягнути із ОСОБА_3 заборгованість у вказаному вище розмірі.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 41 435 грн 77 коп. заборгованості за кредитним договором, з яких: 6 369 грн 24 коп. - за тілом кредиту; 24 988 грн 54 коп. - за процентами; 6 369 грн 24 коп. - пеня; 500 грн - штраф (фіксована частина); 2 209 грн 75 коп. - штраф. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 25 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Розглядаючи вперше спір, який виник між сторонами у справі, й ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України.

Залишаючи без змін вказане рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що надані позивачем Умови надання споживчого кредиту фізичним особам містять положення відмінні від тих, на які є посилання у заяві позичальника, та не містять підпису позичальника, позивачем не надано доказів того, що позичальник був ознайомлений саме з ними при укладенні кредитного договору; позивачем пропущено строк позовної давності.

Скасовуючи вищевказані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у попередній ухвалі від 21 травня 2014 року виходив з того, що зі змісту договору про надання споживчого кредиту, укладеного між сторонами, убачається, що позичальник ознайомлений з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які були надані йому у письмовій формі, отже, окремо підписувати Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не є необхідним.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що, установивши, що строк позовної давності розпочався 31 липня 2009 року, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що звертаючись до суду у липні 2013 року, позивач пропустив 5-річний строк позовної давності, встановлений Умовами надання споживчого кредиту.

Під час нового розгляду справи, задовольняючи частково позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції в останньому рішенні від 11 листопада 2014 року виходив з доведеності позову та наявності правових підстав для стягнення з відповідача основного боргу та процентів, а також пені і штрафу в межах річного строку позовної давності в силу вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Оскільки розмір пені значно перевищує розмір основного боргу (тіла кредиту), тому суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення відповідно до вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України суми пені до рівня суми заборгованості за тілом кредиту - до 6 268 грн 24 коп.

Однак з такими висновками не погодився апеляційний суд та, скасовуючи рішення суду першої інстанції й ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, а на застосуванні позовної давності наполягав відповідач.

При цьому апеляційний суд встановив, що останній платіж на погашення боргу за вказаним договором здійснено відповідачем 29 січня 2007 року, тому перебіг строку позовної давності почався з моменту настання строку погашення чергового платежу за договором, тобто з лютого 2007 року, однак ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з цим позовом лише 04 липня 2013 року, тобто за межами установленого сторонами в договорі п'ятирічного строку позовної давності.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з наступного.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи з вимог ст. 316 ЦПК України щодо змісту, рішення апеляційного суду повинно мати: мотивувальну частину із зазначенням мотивів зміни рішення, скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення; встановлених судом першої інстанції обставин, а також обставин, встановлених апеляційним судом, і визначених відповідно до них правовідносин; назви, статті закону, на підставі якого вирішено справу; резолютивну частину із зазначенням висновку апеляційного суду про зміну чи скасування рішення, задоволення позову або відмову в позові повністю чи частково; висновку апеляційного суду по суті позовних вимог.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Таким чином, у судовому рішенні апеляційний суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, оскільки інакше буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі, як мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Проте рішення апеляційного суду зазначеним нормам процесуального права не відповідає.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 липня 2006 року між сторонами у справі укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 6 498 грн 70 коп. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 30 липня 2009 року.

Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з Умовами.

Таким чином, повернення кредиту відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (далі - Умови) та Тарифами складає між ним та банком договір про надання банківських послуг (а. с. 4-зворот).

Крім того, судами встановлено, що п. 5.5 цих Умов позовну давність за вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлено тривалістю в п'ять років, що відповідає ч. 1 ст. 259 ЦК України.

На порушення умов договору позичальник взяті на себе зобов'язання не виконував, передбачені умовами договору платежі не вносив, у зв'язку з чим станом на 23 травня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 77 030 грн 19 коп., з яких: 6 369 грн 24 коп. - заборгованість за кредитом, 25 988 грн 54 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 40 528 грн 12 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань, а також штрафи у розмірі 500 грн та 3 644 грн 30 коп.

Заперечуючи проти позову з підстав пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з цим позовом, представник відповідача, крім іншого, просив також застосувати ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки розмір пені значно перевищує розмір тіла кредиту.

Проте вищевказані встановлені судом фактичні обставини справи не узгоджуються в цілому з наявними у матеріалах справи доказами.

Так, згідно з матеріалами справи 30 липня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 6 498 грн 70 коп. зі сплатою 25,08 % річних на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення до 30 липня 2009 року.

Як убачається з копії заяви позичальника ОСОБА_3 про отримання кредиту, яка міститься на а. с. 4-4-зворот, сторони встановили як строк дії договору - 36 місяців, кінцевий строк повернення кредиту - до 30 липня 2009 року, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 до 28 числа кожного місяця у сумі 259 грн 86 коп. (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, процентами, комісією, а також іншими витратами згідно з Умовами.

Дійсно, підписуючи 30 липня 2006 року заяву № DNH4KP29540539, ОСОБА_3 виразив свою згоду на те, що ця заява разом із запропонованими банком Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (далі - Умови), Тарифами складає між сторонами кредитно-заставний договір (а. с. 4).

У матеріалах справи на а. с. 6-15 містяться Умови ПАТ КБ «ПриватБанк», якими позивач обґрунтовує свій позов і які вважає складовою кредитно-заставного договору, укладеного між сторонами у справі.

Разом з тим на а. с. 20 міститься статут ПАТ КБ «ПриватБанк», згідно зі змістом якого тип банку із ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк» змінено на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року, у зв'язку з чим змінено найменування банку із ЗАТ КБ «ПриватБанк» на ПАТ КБ «ПриватБанк».

З огляду на вищевикладене не є безспірними висновки судів попередніх інстанцій про те, що під час підписання 30 липня 2006 року відповідачем заяви про отримання кредитних коштів діяли саме вищевказані Умови ПАТ КБ «ПриватБанк», що саме з ними було ознайомлено позичальника і що саме вони є складовою кредитно-заставного договору, укладеного між сторонами у справі, враховуючи, що кредитодавцем на час укладення договору було ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке лише у квітні 2009 року перейменовано у ПАТ КБ «ПриватБанк».

Отже, для правильного вирішення справи суду належить встановити на підставі належних та допустимих доказів які Умови надання споживчого кредиту фізичним особам діяли у банку на час укладення 30 липня 2006 року з відповідачем договору, та чи передбачала редакція зазначених Умов збільшення строку позовної давності.

У разі встановлення судом, що на час укладення договору з відповідачем діяли Умови у редакції, яка передбачала збільшення строку позовної давності до 5 років, то суду слід врахувати, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Оскільки суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 212, 303, 304, 316 ЦПК України не дотримався норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 25 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ступак
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.О. Леванчук

І.К. Парінова