Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 53 Доповідач Якухно О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Якухно О.М.,

суддів: Жигановської О.С., Зарицької Г.В.,

з участю секретаря

судового засідання: Добровольської Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до «643 Управління начальника робіт» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної коди, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 лютого 2015 року і «643 Управління начальника робіт» на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 лютого 2015 року та додаткове рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 лютого 2015 року,-

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом в якому, після уточнення позовних вимог (а.с.97), просив стягнути з відповідача на його користь 4406,25 грн. заборгованості по невиплаченій заробітній платі, відшкодувати середній заробіток за час затримки розрахунку з дня звільнення по день ухвалення рішення, зобов'язати відповідача при виплаті заборгованості по заробітній платі застосувати положення Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», стягнути моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. Обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 18.09.2013 року він був звільнений за згодою сторін з «643 Управління начальника робіт», однак, при звільненні з ним не було проведено розрахунку та не видано довідку про нараховану суму заборгованості по заробітній платі. Також позивач зазначає, що звільнення з роботи без проведення остаточного розрахунку викликало у нього душевні страждання, стрес, необхідність позичати кошти у знайомих, а тому вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 02 лютого 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з «643 Управління начальника робіт» на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати в сумі 4406,25 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 5500,00 грн., моральну шкоду в розмірі 300,00 грн.

Додатковим рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 02 лютого 2015 року рішення суду в частині виплати присудженої позивачу заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, згідно посадового окладу в сумі 1147 грн., звернено до негайного виконання. Стягнуто з «643 Управління начальника робіт» на користь держави судовий збір в сумі 487,2 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі в сумі 5 500,00 грн. та ухвалити нове рішення в цій частині, яким стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по заробітній платі в сумі 17 752,48 грн. Вважає, що судом при ухваленні рішення в цій частині порушено норми матеріального права. Зокрема, при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку судом враховано лише п'ять місяців судового розгляду справи замість шістнадцяти. Зазначає, що судом не врахованого положення Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» згідно якого суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Відповідачем також подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати зазначене рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та додаткове рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. На підтвердження доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувані рішення ухвалені судом з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, судом не були взяті до уваги накази №14 від 08.01.2013 року (а.с.67,68) «Про встановлення неповного робочого часу», №26 від 01.03.2013 року (а.с.70) «Про встановлення неповного робочого часу працівникам 643 УНР», №45 від 22.05.2013 року «Про тимчасове зупинення діяльності підприємства» та не враховано докази наявні в матеріалах справи, які свідчать про сплату заробітної плати позивачу. Також судом не надано належної правової оцінки показам свідків допитаним в судовому засіданні, відсутності доказів на підтвердження заборгованості.

Позивач та його представник підтримали свою апеляційну скаргу і заперечили у задоволенні скарги відповідача. Позивач пояснив, що він постійно працював у відповідача в спірний період і кількість відпрацьованих годин постійно табелювалися. Із наказом про встановлення скороченого робочого дня у січні-лютому йому повідомили лише у квітні цього ж року, за що він розписався, однак не був згоден з ним. З іншими наказами його не ознайомлювали і згоди він не надавав. Табелювання вів Жембровській і по ньому нараховувалася зарплата, однак відповідач після його звільнення списав всю заборгованість, не визнавши зазначені табеля.

Представник відповідача підтримав апеляційну скаргу «643 Управління начальника робіт» та заперечив у задоволенні скарги позивача. Надав пояснення, в яких зазначив, що під час керівництва попереднього начальника на підприємстві був безлад у веденні фінансової документації і частина первинної документації на підтвердження дій начальника по нарахуванню заробітної плати відсутня, а тому новий керівник прийняв рішення про сторнування (списання) заборгованості перед працівниками у зв'язку із відсутністю належно оформлених первинних бухгалтерських документів. Заборгованості перед позивачем не існує.

Розглянувши справу в межах визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що відповідачем не надано табелів обліку робочого часу як відносно позивача, так і інших працівників, з метою їх можливого порівняння, а обставини щодо відсутності заборгованості з виплати заробітної плати не встановлено постановою слідчого СУ УМВС України в Житомирській області про закриття кримінального провадження від 02.12.2014 року, оскільки вказаним процесуальним документом встановлено відсутність ознак кримінальних правопорушень, що пов'язані з умисним грубим порушенням законодавства про працю та внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, а тому дійшов висновку про наявність заборгованості при звільненні, необхідність стягнення середнього заробітку в сумі 5500 грн. та моральної шкоди.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення не відповідає вказаним вимогам в частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 працював у «643 Управлінні начальника робіт» за спеціальністю бетонник 5-го розряду. Звільнений з підприємства 18.09.2013 року на підставі наказу № 42-к згідно п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Посадовий (місячний) оклад позивача ОСОБА_2 становив 1147,00 грн. (а.с.40).

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо виплати заробітної плати за період з січня по квітень 2013 року включно, а також червень 2013 року, в якій нарахована заробітна плата була сторнована (списана) відповідачем після його звільнення.

У відповідності до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Частиною 1 ст.116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно із ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обов'язок доведення певних обставин у трудових спорах покладається на роботодавця.

Відповідач заперечує виконання роботи ОСОБА_2 у спірний період та неможливість прийняття до уваги табелів обліку робочого часу, складених працівником «643 Управлінні начальника робіт» ОСОБА_3, оскільки він не є уповноваженою особою і табеля не затверджені керівником. На підтвердження своїх доводів надав суду табеля обліку робочого часу за січень-квітень 2013 року, в яких проставлено у рядку напроти прізвища ОСОБА_2 «БЗ», що означає відпустка без збереження заробітної плати. З пояснень представника вказані табеля виготовлені одночасно та значно пізніше, вказаного у них періоду.

Проаналізувавши досліджені судом докази, в т.ч. і матеріали кримінального провадження №0000018, по яких закрито вказане кримінальне провадження постановою ст.слідчого відділу СУ КМВС України в Житомирській області від 02 грудня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.175, ч.1 ст.172, ч.1 ст.366 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, за відсутністю у діяннях складу кримінального правопорушення, колегія суддів приходить до висновку про безпідставність доводів представника відповідача.

Так, суд першої інстанції правильно вважав, що зміст вищевказаної постанови ст.слідчого не містить належних доказів, що підтверджують відсутність заборгованості при звільненні перед ОСОБА_2. Зокрема, ст.слідчий закрив кримінальне провадження не виявивши у посадових осіб «643 Управлінні начальника робіт» дій направлених на безпідставну невиплату заробітної плати та внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей. При цьому, було враховано наявність наказів про сторнування (списання) заробітної плати, які долучені до матеріалів кримінального провадження.

Під час кримінального провадження вилучалися первинні фінансові документи та була проведена експертиза №5/162 від 25.09.2014 року, згідно висновку якої заборгованість перед ОСОБА_2 по заробітній платі за січень-червень 2013 року станом на 01.01.20.14 року становила 4708,35 грн. (а.с.6-26 т.3 кримінального провадження).

Зазначений висновок експерта зроблений на підставі первинних фінансових документів «643 Управлінні начальника робіт», з урахуванням відомостей про виплату заробітної плати, та повністю узгоджується із наданими сторонами доказами у цивільній справі (а.с.9, 10, 25-32, 41-42, 55-61, 103-106, 160-161), а тому колегія суддів погоджується, що на час звільнення позивача існувала заборгованість по заробітній платі на вказану суму.

Табеля обліку робочого часу, надані представником відповідача під час апеляційного провадження (а.с.145-148), не підтверджені належними доказами, а саме наказом про надання ОСОБА_2 відпустки без збереження заробітної плати, та суперечать наказам №14 від 03.01.2013 року та №26 від 01.03.2013 року про встановлення скороченого робочого дня працівникам із зазначенням конкретних прізвищ, в т.ч. і ОСОБА_2

Є безпідставними посилання представника відповідача на те, що табелі обліку робочого часу, складені працівником ОСОБА_3, не можуть бути підставою для нарахування заробітної плати, оскільки табель складається за типовою формою № П-5, затвердженою наказом Державного комітету статистики від 05.12.2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», що носить рекомендаційних характер, і не передбачає його затвердження керівником підприємства.

За таких обставин, колегія суддів не приймає до уваги і накази начальника «643 Управлінні начальника робіт» № 78 від 31.10.2013 року та № 18 від 06.02.2014 року (а.с.133-140 т.3 кримінального провадження), якими зобов'язано головного бухгалтера сторнувати заробітну плату працівникам підприємства з посиланням на відсутність підпису керівника в табелях обліку робочого часу, в т.ч. і ОСОБА_2 на суму 4772,7 грн. (з урахуванням частини виплаченої заробітної плати), чим підтверджено наявність заборгованості при звільненні останнього.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що вищевказані накази № 78 від 31.10.2013 року та № 18 від 06.02.2014 року винесено з порушенням трудового законодавства відносно осіб, які вже не були працівниками «643 Управлінні начальника робіт» на час їх винесення.

Також, колегія суддів не приймає до уваги посилання представника відповідача на наказ № 2 від 02.10.2012 року про призначення відповідальним за ведення обліку відпрацьованого часу робітниками дільниці вантажопідйомних машин, шляхово-будівельних машин та ремонтно-механічної майстерні механіка дільниці ВПМ ОСОБА_4, оскільки доказів ведення вищевказаною особою табелів обліку робочого часу не надано. Долучені до справи табеля обліку робочого часу, що надані представником відповідача, складені також іншою особою (а.с.145-148).

Невиконання працівником, на якого покладено такий обов'язок, своїх трудових обов'язків, не може бути підставою для не нарахування заробітної плати позивачу за фактично виконану роботу, підтверджену іншими табелями обліку робочого часу і прийнятими бухгалтерією для обрахунку.

Є неможливим і врахування наказів № 14 від 03.01.2013 року, №26 від 01.03.2013 року та № 45 від 22.05.2013 року про встановлення неповного робочого дня - 5 годин на тиждень з 03 січня по 28 лютого 2013 року, від 2 до 4 годин з 1 березня 2013 року та 1 години з 23 травня по 30 червня 2013 року (а.с.67-73), оскільки позивача не попереджено про зміну істотних умов праці за 2 місяці, чим порушено норми ст.32 КЗпП України. Також, в порушення вимог ст.56 КзПП України не отримано погодження позивача на встановлення неповного робочого часу.

Долучений лист з написом «з наказом ознайомлені» та підписом ОСОБА_2 (а.с.69) міститься на окремому аркуші та без зазначення дати ознайомлення та номеру (дати) наказу, а тому не спростовує доводи позивача про надання на ознайомлення наказу № 14 від 03.01.2013 року в квітні 2013 року та не свідчить про надання ним згоди на такий режим роботи.

Враховуючи вимоги ч.1 ст.11 ЦПК України, суд першої інстанції правильно стягнув заборгованість по заробітній платі, виходячи із вимог позовної заяви, в сумі 4406,25 грн. (а.с.101).

Також, є вірним висновок суду і щодо заподіяння ОСОБА_2 моральних страждань внаслідок зміни в організації життя, викликаною невиплаченою заробітною платою протягом значного часу та правильно визначив її розмір в сумі 300 грн., що не оспорюється позивачем.

В частині визначення розміру середнього заробітку за час затримки у розрахунку суд першої інстанції не навів будь-яких розрахунків та не встановив її розмір у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, а тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового.

Згідно із п.8 даної постанови нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин).

Колективним договором між адміністрацією 643 УНР та трудовим колективом, погодженим головою ради трудового колективу 03.01.2012 року та затвердженим начальником 643 УНР 11.01.2012 року, передбачено оплату праці здійснювати у вигляді нарахування й виплати працівникам заробітної плати та інших додаткових виплат, передбачених чинним законодавством та Положенням про оплату праці. Оплата праці працівників проводиться відповідно до окладу, зазначеному у штатному розкладі та тарифними ставками (відрядними розцінками), за фактично відпрацьований час (п.3.1).

Тривалість робочого часу працівників не може перевищувати встановлених законодавством України 40 годин на тиждень (п.9 договору)

Пунктом 2.5.1 Положення про оплату праці керівників, спеціалістів, службовців і робітників 643 УНР передбачено погодинні тарифні ставки робітникам, задіяним на основному виробництві (а.с.115-117 т.1 кримінального провадження).

Згідно наказів №43 від 13.06.2012 року та № 56 від 05.07.2013 року (а.с.253-259 т.1 кримінального провадження) бетоннику ОСОБА_2, який задіяний на основному виробництві, встановлена погодинна тарифна ставка виходячи із фактично відпрацьованого часу.

З наданих розрахункових листів за липень-серпень 2013 року (а.с.43) вбачається, що нарахування ОСОБА_2 проводилося за годинним тарифом та від кількості відпрацьованих годин.

За липень-серпень 2013 року відпрацьовано 66 та 73 години і нарахована заробітна плата в сумі 562,61 грн. та 740,16 грн., відповідно, з урахуванням оплати праці в нічний час (п.3 постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року). Нарахування за відпустку у вказані місяці судом до розрахунку не приймаються згідно п.4 постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року.

З пояснень представника відповідача робота підприємства з липня 2013 року відбувалася у звичайному режимі.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що обрахунок середнього заробітку слід проводити з урахуванням середньогодинного заробітку та норм тривалості робочого часу при 40-часовому робочому тижні за 2013-2015 роки, зазначеному у листах Міністерства соціальної політики України від 21.08.2012 року №9050/0/14-12/13, від 04.09.2013 року № 9884/0/14-13/13 та від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13, що складає за період з 19.09.2013 року по 22.04.2015 року 3192 години.

Отже, розмір середнього заробітку становить : (562,61+740,16):(66+73)=9,37 грн. за годину х 3192 = 29909,04 грн..

Оскільки розмір заборгованості при звільненні перевищував розмір середньогомісячного заробітку позивача, то стягненню підлягає вся сума.

Перевищення розміру середнього заробітку суми, вказаної у апеляційній скарзі, не є виходом за межі позовних вимог, оскільки в останній позивач просив стягнути його по день розгляду справи судом (а.с.101).

Колегія суддів не приймає до уваги доводи представника відповідача про відсутність заяви ОСОБА_2 на виплату заборгованості із заробітної плати зважаючи на те, що відповідач не визнавав наявність заборгованості, що він підтвердив виданням наказів про сторнування заробітної плати, анулювавши заборгованість, і по вказаному питанню за заявами працівників проводилася перевірка правоохоронними органами з 27.03.2013 року по 02.12.2014 року, тобто відповідачу було відомо про вимогу позивача провести виплату заборгованості.

У зв'язку із збільшенням розміру присудженої до виплати суми, підлягає зміні додаткове рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 лютого 2015 року в частині розміру судового збору, а саме збільшення його до 586,75 грн. : (29904,04+4406,25)х1%=343,15 грн. по вимогам майнового характеру та 243,6 грн. по вимозі немайнового характеру.

В решті додаткове рішення відповідає вимогам п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України щодо допуску до негайного виконання рішення у справі про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Керуючись ст. ст.209, 218, 303, 304, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та «643 Управління начальника робіт» задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 лютого 2015 року в частині вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені скасувати та ухвалити нове.

Стягнути з «643 Управління начальника робіт» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 19.09.2013 року по 22.04.2015 року в сумі 29904,04 грн.

Змінити додаткове рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 лютого 2015 року в частині визначення розміру судового збору, збільшивши його з 487,2 грн. до 586,75 грн..

В решті рішення Богунського районного суду м.Житомира від 02 лютого 2015 року та додаткове рішення цього суду від 02 лютого 2015 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: