пр.№ 2/464/133/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04.03.2015 року

Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Чорна С.З.

при секретарі Дзюба І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить стягувати з відповідачки ОСОБА_2 в свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., у розмірі 1/4 частини від всіх видів її заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття; припинити дію виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 464/11249/13-ц виданого 23.03.2014р. Сихівським районним судом м.Львова. В обгрунтування позову покликається на те, що з 29.10.1988р. перебували з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1. народився син ОСОБА_3, який проживає з ним та перебуває на його утриманні. Сторони мешкають спільно за одною адресою, проте відповідач проживає осібно, займаючи одну кімнату в квартирі та веде самостійний спосіб життя. Відповідач жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не приймає участі в домашньому господарстві, не сплачує кошти за житлово-комунальні послуги. Крім того, відповідач, згідно виконавчого листа № 464/11249/13-ц виданого 23.03.2014р. Сихівським районним судом м.Львова, отримує з позивача аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина, хоча саме позивач здійснює повне отримання спільної дитини. Оскільки добровільно про надання коштів на утримання дитини та розподіл необхідних платежів домовитись не вдалось, змушений звернутись до суду з відповідним позовом.

В судовому засіданні позивач позов підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви, просить позов задоволити.

Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов повністю заперечили, вважають такий безпідставним, надуманим, необгрунтованим і таким, що не відповідає дійсним обставинам, а тому в задоволені позовних вимог просять відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, вказаний обов'язок утримання дитини покладений на обох батьків та є однаковим для них обох.

Як вбачається із свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 08.06.1999 року, сторони є батьками неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, відтак, зобов'язані утримувати його до досягнення ним повноліття.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 25.11.2013р. частково задоволено позов ОСОБА_2, вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1., в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 05.11.2013р. і до досягнення ним повноліття.

Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи.

Позивач заявивши вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання спільної дитини та припинення виконання виконавчого провадження за виконавчим листом № 464/11249/13-ц виданого 23.03.2014р. Сихівським районним судом м.Львова про стягнення з нього аліментів в користь відповідачки, покликається на те, що самостійно здійснює утримання сина та сплачує житлово-комунальні послуги.

Як вбачається зі змісту ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною 1 ст.60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення.

Згідно із ст.ст. 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Визначений ст.180 СК України обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов'язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб.

При відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на неповнолітню дитину та ненадання дитині утримання, аліменти стягуються у судовому порядку.

Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Оскільки рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 25.11.2013р. вирішено питання стягнення з позивача аліментів, яке на даний час перебуває на виконанні у Галицькому ВДВС ЛМУЮ (ВП № 43138947), а фактичних доказів, які б давали підстави для припинення сплати позивачем аліментів на утримання спільної дитини сторін, останнім представлено не було, а також з огляду на те, що відповідачка ствердила, що приймає участь не лише в утримані дитини (в т.ч. і за рахунок аліментів), але й бере участь в домашньому господарстві, сплаті житлово-комунальних послуг, суд не знаходить вагомих підстав для припинення та закриття вищевказаного виконавчого провадження, що в свою чергу також виключає стягнення з відповідачки аліментів на користь позивача.

Суд звертає увагу на те, що згідно вимог ст.186 СК України за заявою платника аліментів або за власною ініціативою орган опіки та піклування перевіряє цільове витрачання аліментів. У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. Жодних вищеописаних дій позивачем не проводилось.

З врахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що підстави для звільнення відповідача від сплати аліментів відсутні, оскільки останній не навів суду передбачених законодавством обставин, які б мали істотне значення для припинення виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів, крім того не доведено та належним чином не підтверджено обставин за яких можна розглядати питання про зміну платника аліментів з батька (позивача) на матір (відповідача), а відтак в задоволені позову слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю вимог.

Керуючись ст.ст. 180-181, 186 Сімейного Кодексу України, ст.ст.1, 10, 11, 57-61, 88, 174, 212-215, 218, 223 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана до апеляційного суду Львівської області через Сихівський районний суд м.Львова протягом 10 днів після його проголошення, а особами, які не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення - протягом 10 днів з часу отримання його копії.

Головуючий: