АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Осіяна О.М.,

суддів Глущенко Н.Г., Пищиди М.М.

за участю секретаря Хлус Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_2, в якій просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором від 11 листопада 2006 року в розмірі 11 866,84 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 11 листопада 2006 року ОСОБА_2 отримала в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит на загальну суму 250 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості. Відповідачка належним чином не виконувала взяті на себе зобовязання за кредитним договором щодо повернення кредиту, сплати відсотків та інших обумовлених договором платежів, в результаті чого утворилася заборгованість в розмірі 11 866,84 грн., яка складається з: 2 791,50 грн. заборгованості за кредитом, 8 034,06 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксованої частини), 541,28 грн. штрафу (процентної складової).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 11 листопада 2006 року в загальному розмірі 11 866 грн. 84 коп., яка складається з: 2 791,5 грн. заборгованості за кредитом, 8 034,06 грн. заборгованості по процентам, 500 грн. штрафу (фіксованої складової), 541,28 грн. штрафу (процентної складової), а також судовий збір в сумі 229,4 грн.

В апеляційній скарзі відповідачка просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що 11 листопада 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір б/н, оформлений шляхом подання відповідачем позивачу заяви про видачу кредиту та погодження відповідачем умов і правил надання банківських послуг позичальникам ПАТ КБ «ПриватБанк».

До вказаних правовідносин суд застосував вимоги ст. 526, 530, 611, 612, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України.

За умовами договору ОСОБА_2 отримала в ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит на загальну суму 250,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку № 4149 6053 3475 3993 зі сплатою 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості відповідач зобовязалася здійснювати щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості.

11 листопада 2006 року відповідачка отримала платіжну картку з кредитними коштами на ній та використовувала їх, що вбачається із розгорнутого розрахунку заборгованості.

Відповідно до розрахунку, кредитний ліміт відповідачу підвищувався, що передбачено умовами та правилами надання банківських послуг позичальникам ПАТ КБ «ПриватБанк».

У п. 9.12 умов та правил сторони погодили, що договір діє 12 місяців з моменту підписання, але якщо впродовж цього строку жодна з сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, від автоматично продовжується на такий самий строк.

Як вбачається з розгорнутого розрахунку, останнє погашення кредиту відповідачкою було здійснено 10 грудня 2014 року на суму 205,74 грн.

У звязку з тим, що позичальник ОСОБА_2 належним чином не виконувала свої зобовязання за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, умовами та правилами надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», використовуючи кредитні кошти не здійснювала погашення боргу, станом на 31 жовтня 2013 року виникла заборгованість в загальному розмірі 11 866,84 грн., яка складається з: 2 791,50 грн. заборгованості за кредитом, 8 034,06 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксованої частини), 541,28 грн. штрафу (процентної складової).

Врахувавши всі обставини у справі, а також надані докази, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд ухвалив рішення без врахування норм матеріального права, повязаних з застосуванням строку позовної давності, оскільки відповідну заяву відповідачка не подала суду першої інстанції до ухвалення рішення.

Так, ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а статтями 257, 258 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки та спеціальну позовну давність у один рік до вимог про стягнення неустойки.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки указана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту.

Саме така правова позиція визначена і в постанові Верховного Суду України від 04.02.2015 року, справа № 6-239цс14.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони і суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Між тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо подання відповідачкою заяви або клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, про таке вона не вказувала і у своїх письмових запереченнях (а.с.64-66). Таких заяв не було у суді першої інстанції і під час дачі пояснення представником відповідачки.

Правова позиція визначена у постанові Верховного Суду України від 20.11.2013року, № 6-126цс13, на яку посилається відповідачка, зроблена із врахуванням інших обставин, а саме поважності причин пропуску позивачем позовної давності при зверненні до суду.

Також не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції посилання відповідачки на те, що вона договору із банком не укладала відповідно до вимог ст.1055 ЦК України, а є лише її заява про надання фінансової послуги банком.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У своїй заяві від 11.11.2006 року відповідачка просила відкрити рахунок і надати їй кредит із використанням платіжної карти, що свідчить про її особисте вільне волевиявлення, та не суперечить вимогам ст.203,205,207 ЦК України, нормам Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Крім того, відповідачка користувалася кредитними коштами та не зверталась із вимогами про визнання цієї заяви недійсною, а тому відповідно до вимог ст.204 ЦК України цей правочин є правомірним.

Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку.

Судді: