АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Чупікової В.В.

секретар Тодоряк Г. Д.

з участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні земельними ділянками за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2014 року,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні земельними ділянками.

Зазначав, що 25 лютого 1992 року йому було надано в тимчасове користування земельну ділянку площею 1 га як колишньому члену колгоспу «Черемош» в с. Мариничі Путильського району.

На підставі рішення сесії Мариничівської сільської ради від 25 лютого 1992 року йому було видано сертифікат на право власності на земельну частку/пай серії ЧВ №0082811 від 09 липня 1997 року.

З 1992 по 2012 рік він користувався цією земельною ділянкою, косив траву та заготовлював сіно.

У 2014 році він отримав державні акти на право власності на три земельні ділянки.

Посилаючись на те, що впродовж 2013-2014 років відповідач ОСОБА_2 косив траву, заготовлював сіно на належних йому, позивачу, земельних ділянок, просив стягнути з відповідача вартість самовільно скошеної трави та заготовленого сіна вартістю 1980 гривень, а також зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні належними йому земельними ділянками.

Заочним рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні земельними ділянками, які перебувають у власності ОСОБА_1, площею 0,7135 га та 0,335 га, які належать позивачу на підставі свідоцтв про право власності від 26 вересня 2014 року за номерами 27332376 та 27327751.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання : 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з часу отримання свідоцтв про право власності на нерухоме майно від 29 вересня 2014 року позивач набув права на володіння та користування земельними ділянками, а тому позов підлягає задоволенню в частині вимог про усунення перешкод у їх користуванні.

З таким висновком погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного з'ясував обставини справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, яким у позовних вимогах про усунення перешкод в користуванні земельними ділянками слід відмовити.

У справі встановлено, що позивачу на праві власності належать земельні ділянки в с. Мариничі Путильського району, АДРЕСА_1 площею 0, 7135 та 0,335 га з цільовим призначення для ведення особистого селянського господарства, а також земельна ділянка площею 0,25 га в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Це стверджується копіями свідоцтв про право власності від 26 вересня 2014 року та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.9-14).

Позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до усунення перешкод у користуванні ним як власником вказаними земельними ділянками, які чинить відповідач.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.

У справах щодо звільнення, притягнення до дисциплінарної відповідальності чи застосування до працівника з боку керівника або роботодавця заходів впливу (переведення, атестація, зміна умов праці тощо) у зв'язку з повідомленням таким працівником про порушення вимог Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» іншою особою обов'язок доказування правомірності прийнятих при цьому рішень, вчинених дій покладається на відповідача.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції не зазначив у рішення які саме перешкоди та коли чинив позивачеві відповідач.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач стверджував про те, що відповідач користувався певною земельною ділянкою у 2013 році.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції позивач востаннє відповідач користувався спірною земельною ділянкою влітку 2014 року.

У справі встановлено, що після одержання позивачем у власність спірних земельних ділянок, що мало місце 26 вересня 2014 року, відповідач не вчиняв жодних дій щодо цих ділянок.

Це визнається сторонами.

Таким чином, у справі встановлено, що відповідач після отримання у власність позивачем спірних земельних ділянок не чинив перешкоди у їх користуванні.

Тому підстави для задоволення позову в частині зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні земельними ділянками відсутні.

Що ж стосується тверджень позивача про використання відповідачем земельних ділянок впродовж 2013 року, тобто до отримання позивачем земельних ділянок у власність, то спір з приводу цього вирішено в судовому порядку, за наслідками якого рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 16 липня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційна скарга не містить доводів про неправильність рішення суду в частині відмови в позові про відшкодування шкоди, а позивачем рішення суду у цій частині не оскаржується.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 про зобов'язання відповідача не чинити перешкод у користуванні земельними ділянками ухвалене на підставі неповно з'ясованих обставин справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким у позові слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 1 , 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 12 грудня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні земельними ділянками скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні земельними ділянками відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Б. Перепелюк

В.В. Чупікова