Справа № 357/384/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2015 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Голуб А. В. ,

при секретарі - Куца В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Біла Церква в залі суду №4 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 та посилався на те, що він з відповідачкою перебував у шлюбі з 18.02.2004 року і від спільного проживання у сторін є син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач вказував на те, що під час шлюбу сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 17.04.2009 року і відповідачка являється власником вказаної квартири. 11.06.2012 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду шлюб між сторонами був розірваний. Позивач посилався на те, що в даний час між сторонами не досягнуто згоди щодо розподілу майна, яке є їхньою спільною сумісною власністю. Позивач просив в судовому порядку розділити майно, яке було придбане сторонами під час шлюбу, а саме квартиру АДРЕСА_1; визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; залишити на праві власності відповідачки 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Позивач та його представник ОСОБА_4 в судове засідання призначене на 16.04.2015 року 16 год. не з"явилися, про день і час розгляду справи були належним чином повідомлені. ОСОБА_4 надала суду заяву в якій просила справу розглядати у її відсутності та у відсутності позивача. В заяві вказала, що позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі. В судових засіданнях, які відбулися 18.02.2015 року, 18.03.2015 року, та 31.03.2015 року була присутня представник позивача ОСОБА_4, яка підтримувала вищевказані позовні вимоги позивача.

Відповідачка в судове засідання призначене на 16.04.2015 року 16 год. не з"явилася, про день і час розгляду справи була належним чином повідомлена. В судовому засіданні, яке відбулося 18.03.2015 року відповідачка ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 заперечувала.

Представник відповідачки ОСОБА_5 позов заперечував.

Заслухавши пояснення учасників процесу, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до задоволення не підлягає.

В судовому засіданні встановлено, що 18.02.2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, після укладення шлюбу ОСОБА_2 змінила своє прізвище ОСОБА_2 на ОСОБА_2. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 11.06.2012 року було розірвано шлюб між сторонами, вказане рішення суду набрало законної сили 24.06.2012 року. Наведене підтверджується копією свідоцтва про одруження та копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 11.06.2012 року.

Згідно до ч.2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року нотаріально посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Магдич Т.І. в реєстрі за № 1-1808 ОСОБА_2 купила у ОСОБА_9 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Згідно до Витягу з Державного реєстру правочинів виданого 17.04.2009 року реєстратор - Друга Білоцерківська міська державна нотаріальна контора провела реєстрацію вказаного правочину 17.04.2009 року. Згідно до Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.04.2009 року виданого КП КОР «Білоцерківське міжміське бюро технічної інвентаризації» 27.04.2009 року було прийнято рішення про реєстрацію права власності 27.04.2009 року за ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1. Наведене підтверджується копією договору купівлі продажу квартири, копіями вищевказаних Витягів.

В п. 2.1 вказаного договору купівлі продажу квартири зазначено, що продаж цей за домовленістю сторін вчиняється за 17 600 гривень, які продавець одержав повністю під час оформлення цього договору. А в п. 2.2 вищевказаного договору купівлі продажу квартири зазначено, що загальна вартість квартири згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно МБТІ м.Біла Церква № 22422361 від 08.04.2009 року становить 17 588,00 гривень.

При вирішенні вказаного спору суд виходить з наступного.

Згідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

В ч. 1 ст. 70 СК України вказано, що у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім"я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов"язальними правовідносинами, тощо.

А згідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов"язаннями, що виникли в інтересах сім"ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

В судовому засіданні було встановлено, що ще до шлюбу з позивачем, на підставі свідоцтва на право власності на житло НОМЕР_1 від 14.01.1998 року виданого Білоцерківським міськвиконкомом 14.01.1998 року згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», та зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ 11.02.1998 року за №11174, відповідачці належала на праві власності 1/3 частина трьохкімнатної квартири під АДРЕСА_2. Наведене підтверджується копією свідоцтва на право власності на житло.

Також в судовому засіданні встановлено, що під час шлюбу з позивачем, на підставі договору дарування частини квартири від 07.11.2005 року нотаріально посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І. в реєстрі №1-5826, відповідачка прийняла у дар від дарувальника ОСОБА_10 1/3 частину трьохкімнатної квартири під АДРЕСА_2, а також відповідачка являлася власником вищевказаної частини зазначеної квартири за вищевказаною адресою. Наведене підтверджується копією договору дарування частини квартири від 07.11.2005 року.

Крім вказаного, в судовому засіданні встановлено, що в один і той же день, що укладався договір купівлі продажу спірної квартири, а саме: 17.04.2009 року, було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 між продавцями ОСОБА_11, ОСОБА_2 та покупцем ОСОБА_12, що підтверджується копією цього договору.

Як вбачається із договору купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року нотаріально посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори Магдич Т.І., 2/3 частини квартири під АДРЕСА_2 належить продавцю ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Білоцерківським міськвиконкомом 14.01.1998 року за НОМЕР_1, договору дарування посвідченого Другою Білоцерківською держнотконторою 07.11.2005 року за реєстром №1-5826 зареєстрованих в Білоцерківському МБТІ 11.02.1998 року та в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 30.11.2005 року.

З п.2.1 вищевказаного договору купівлі продажу квартири від 17.04.2009 року вбачається, що продаж квартири під АДРЕСА_2 за домовленістю сторін вчиняється за 34 300 гривень, які продавці одержали повністю під час оформлення цього договору, а згідно до п. 2.2 вказаного договору, загальна вартість квартири згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно МБТІ м.Біла Церква № 22381029 від 06.04.2009 року становить 34 276,00 грн.

Також судом було встановлено, що ОСОБА_1 04.04.2008 року зареєстрований в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, як фізична особа-підприємець під номером 2 018206. Наведене підтверджується копією свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця.

В судовому засіданні відповідачка та її представник посилалися на те, що для придбання вказаної спірної однокімнатної квартири АДРЕСА_1, відповідачка продала 17.04.2009 року належні їй на праві власності 2/3 частини трьохкімнатної квартири під АДРЕСА_2 і ці кошти було вкладено відповідачкою 17.04.2009 року в придбання спірної однокімнатної квартири. Наведене в суді також підтвердили свідки ОСОБА_2, ОСОБА_13 Представник позивача підтвердила, що кошти виручені відповідачкою ОСОБА_2 від продажу 2/3 частин трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 були вкладені відповідачкою ОСОБА_2 для придбання спірної однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Також представник позивача визнала ту обставину, що 2/3 частини спірної квартири дійсно належить на праві власності відповідачці, оскільки остання заплатила свої особисті кошти виручені від продажу належних відповідачці 2/3 частин квартири під АДРЕСА_2 для придбання спірної квартири.

Таким чином відповідачка 17.04.2009 року від продажу належних їй на праві власності 2/3 частин трьохкімнатної квартири під АДРЕСА_2 отримала 22 866,66 грн. та купила 17.04.2009 року однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за 17 600 гривень. Наведене підтверджується вищевказаними договорами купівлі продажу квартири та показами свідків ОСОБА_2, ОСОБА_13 Наведене також частково підтвердила представник позивача у суді.

Отже з вищенаведеного суд робить висновок про те, що спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_1 хоч і придбана під час перебування сторін у шлюбі, однак вказана спірна квартира не належить до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, і є особистою власністю відповідачки ОСОБА_2, оскільки вказана квартира була придбана останньою за кошти, які належали їй особисто і які були виручені від продажу 17.04.2009 року належних відповідачці ОСОБА_2 ще до шлюбу на праві власності 1/3 частини трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 14.01.1998 року виданого Білоцерківським міськвиконкомом 14.01.1998 року та зареєстрованого в Білоцерківському МБТІ 11.02.1998 року за №11174, реєстраційний номер 12611162, та від продажу 17.04.2009 року належної відповідачці на праві власності 1/3 частини трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування частини квартири від 07.11.2005 року.

Таким чином, оскільки однокімнатна квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідачки ОСОБА_2, а тому вказана спірна квартира розподілу не підлягає і позивачу ОСОБА_1 необхідно відмовити в задоволенні його позову.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд вважає, що відповідачка ОСОБА_2 згідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України надала суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх заперечень по позову про те, що спірна квартира являється особистою власністю відповідачки ОСОБА_2, і докази, які були надані позивачкою і які зазначені вище в рішенні суду суд приймає до уваги.

Суд вважає, що позивач ОСОБА_1 відповідно до вимог ст.ст. 10,60 ЦПК України, не надав суду належні та безспірні докази на підтвердження своїх позовних вимог про те, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час шлюбу за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_1 не надав суду також доказів про те, що у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 під час шлюбу були наявні спільні грошові кошти, про джерело цих коштів, та про те, яка сума спільних коштів подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нажитих ними під час шлюбу була витрачена для придбання спірної квартири.

Суд не приймає до уваги твердження представника позивача про те, що за спірну квартиру сторони розраховувалися доларами США, а також про те, що на придбання спірної квартири було сплачено відповідачкою 15 000 доларів США, які належали їй від продажу належних на праві власності останній 2/3 частин трьохкімнатної квартири під АДРЕСА_2, а також про те, що крім вказаного, сторонами було сплачено на придбання спірної квартири 7-8 000 доларів США, які заробив позивач під час шлюбу, як суб"єкт підприємницької діяльності, і які являлися спільними коштами подружжя, оскільки ці твердження спростовуються вищевикладеними у рішенні суду доказами, а належних та безспірних доказів на підтвердження вищевказаних тверджень позивачем та його представником суду надано не було.

Крім вказаного, позивач на підтвердження свого позову не надав до суду належних доказів, які б містили дані про те, яку суму із валового доходу становить чистий дохід ФОП ОСОБА_1 після сплати усіх податків, зборів і інших платежів, передбачених чинним законодавством України, а також позивач не надав суду належних та безспірних доказів на підтвердження своїх доходів, як суб"єкта підприємницької діяльності.

На підтвердження доходів ОСОБА_1 як фізичної особи-підприємця представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 надала суду Книгу обліку доходів та витрат суб"єкта підприємницької діяльності фізичної особи, що застосовує спрощену систему оподаткування при здійсненні оптово-роздрібної торгівлі, виробництва продукції та надання послуг ОСОБА_1 за період з червня місяця 2008 року по серпень 2009 року.

Так згідно до ст. 42 ГК України, підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Відповідно до ст. 44 ГК України, підприємництво здійснюється на основі вільного розпорядження прибутком, що залишається у підприємця після сплати податків, зборів та інших платежів, передбачених законом.

Згідно до ч.ч.1,2 ст. 142 ГК України, прибуток (доход) суб'єкта господарювання є показником фінансових результатів його господарської діяльності, що визначається шляхом зменшення суми валового доходу суб'єкта господарювання за певний період на суму валових витрат та суму амортизаційних відрахувань. Склад валового доходу та валових витрат суб'єктів господарювання визначається законодавством. Для цілей оподаткування законом може встановлюватися спеціальний порядок визначення доходу як об'єкта оподаткування.

Згідно до ст. 1 Указу Президента України від 03.07.1998 року №727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб"єктів малого підприємництва" в редакції Указу Президента України №746/99 від 28.06.1999 року, дію вказаного Указу припинено згідно із Законом №4014-VІ від 04.11.2011 р., спрощена система оподатку вання, обліку та звітності запроваджується для суб"єктів малого підприємництва: фізичних осіб, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і у трудових відносинах з якими, включаючи членів їх сімей, протягом року перебуває не більше 10 осіб та обсяг виручки яких від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) за рік не перевищує 500 тис. гривень, мають право обрати спосіб оподаткування доходів за єдиним податком шляхом отримання свідоцтва про сплату єдиного податку за встановленою формою.

Відповідно до ст. 4 вищевказаного Указу Президента України, форма книги обліку доходів та витрат, що підлягають опадаткуванню відповідно до цього Указу, і порядок її ведення суб"єктами малого підприємництва, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, встановлюються Державною податковою адміністрацією України.

Наказом Державної податкової адміністрації України від 29.10.1999 року №599, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 02.11.1999 року за №752/4045, затверджено Порядок видачі Свідоцтва про сплату єдиного податку. Вказаний Наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністерства фінансів №1675 від 20.12.2011 року.

Згідно до п.8 вказаного Порядку, для визначення результатів власної підприємницької діяльності на підставі хронологічного відображення здійснених господарських і фінансових операцій платник єдиного податку веде Книгу обліку доходів і витрат згідно із додатком N 10 до Інструкції про прибутковий податок з громадян, затвердженої наказом Головної державної податкової інспекції України від 21.04.93 року N 12 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 09.06.93 за N 64. При цьому обов'язковому заповненню підлягають лише графи "період обліку", "витрати на виробництво продукції", "сума виручки (доходу)", "чистий доход". У графі "сума виручки (доходу)" відображається фактично отримана сума виручки (як за наявності первинних документів, так і за їх відсутності).

Відповідно до ст. 1 вищевказаного Указу Президента України від 03.07.1998 року №727/98, виручкою від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) вважається сума, фактично отримана суб'єктом підприємницької діяльності на розрахунковий рахунок або (та) в касу за здійснення операцій з продажу продукції (товарів, робіт, послуг).

У графі "витрати на виробництво продукції" відображаються документально підтверджені витрати, безпосередньо пов"язані з одержанням доходу, на підставі первин них документів про здійснення витрат.

Дані Книги обліку доходів і витрат за квартал (рік) є підставою для складання і подання до податкових органів звітів про результати діяльності фізичних осіб суб'єктів підприємницької діяльності, які є платниками єдиного податку.

Згідно до п. 9 вищевказаного Порядку, протягом року для платника єдиного податку встановлюються звітні періоди, що дорівнюють кварталу. Протягом 5 днів після закінчення звітного періоду платник єдиного податку подає звіт з додатком 3 до цього Порядку, який залишається у справі платника єдиного податку. Звіт подається особисто платником єдиного податку або надсилається поштою до органу державної податкової служби за місцем державної реєстрації його як суб'єкта підприємницької діяльності.

Згідно до п. 13 Інструкції про оподаткування доходів фізичних осіб від зайняття підприємницькою діяльністю затвердженою Наказом Головної державної податкової інспекції України №12 від 21.04.1993 (із змінами і доповненнями, внесеними Наказом від 18.05.1993 N17), зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 9 червня 1993 р. за N 64, оподаткуванню підлягають доходи, одержані за звітний податковий період фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності від продажу нею товарів (надання послуг, виконання робіт) у межах її підприємницької діяльності без створення юридичної особи. Загальним оподатковуваним доходом вважається сукупний чистий дохід, тобто різниця між валовим доходом (виручкою у грошовій та натуральній формі) і документально підтвердженими витратами, безпосередньо пов'язаними з одержанням доходу. Вказаний наказ втратив чинність з 01.01.2012 року на підставі Наказу Міністерства фінансів України від 20.12.2011 року №1675, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2011 р. за N 1536/20274 "Про затвердження форми свідоцтва платника єдиного податку та порядку видачі свідоцтва, форми та порядку подання заяви про застосування спрощеної системи оподаткування та форми розрахунку доходу за попередній календарний рік".

З врахуванням вищевикладеного, суд критично ставиться до Книги обліку доходів та витрат суб"єкта підприємницької діяльності фізичної особи, що застосовує спрощену систему оподаткування при здійсненні оптово-роздрібної торгівлі, виробництва продукції та надання послуг ОСОБА_1 за період з червня місяця 2008 року по серпень 2009 року, оскільки у вказаній Книзі містяться відомості про суму валового доходу ФОП ОСОБА_1, а відомості про суму чистого доходу після сплати усіх податків, зборів і інших платежів, передбачених чинним законодавством України у вказаній Книзі відсутні, хоча відповідна графа міститься у вказаній Книзі.

На підставі вищевикладеного та ст.ст. 57,60,69,70,114 СК України, ст. 368 ЦК України, ст.ст. 42,44,142 ГК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", керуючись ст.ст. 3,10,11,60,88,212-215,218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу на рішення суду протягом десяти днів з дня отримання копії рішення суду.

Суддя А. В. Голуб