Ухвала

іменем україни

4 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом прокурора Красногвардійського району м. Дніпропетровська в інтересах Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, комунальне підприємство «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, про визнання права комунальної власності та витребування майна за касаційними скаргами заступника прокурора Дніпропетровської області та Дніпропетровської міської ради на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2014 року,

встановила:

У липні 2012 року прокурор Красногвардійського району

м. Дніпропетровська, діючи в інтересах Дніпропетровської міської ради звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що нежиле приміщення № 98 у будинку АДРЕСА_1 введено в експлуатацію у 1959 році, тобто коли усе майно належало до загальнодержавної власності. Відтак, майно, яке перебувало на балансі обласного житлово-комунального підприємства (далі - ОЖКП) «Південне» перейшло з державної власності до обласної комунальної власності, повноваження зі здійснення розпоряджень яким отримала Дніпропетровська обласна рада.

З 1991 року спірний об'єкт нерухомого майна перебував в обласній комунальній власності, а з 2003 року - у власності територіальної громади

м. Дніпропетровська, тобто належав усім мешканцям відповідної адміністративно-територіальної одиниці як майнове надбання їхнього регіону.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від

16 липня 2010 року ОСОБА_4 визнано власником комунального об'єкта нерухомості та зареєстровано в установленому законом порядку. У червні 2012 року вказане судове рішення було скасовано. Протягом дії рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2010 року комунальне майно без відома Дніпропетровської міської ради змінило форму власності на приватну. Про наведені факти стало відомо у травні 2012 року.

Крім того, за вказаний період, спірне нерухоме майно двічі відчужено, і останнім власником є ОСОБА_3

Вважав, що комунальне майно опинилося у власності приватних осіб у позаприватизаційний спосіб та просив визнати право комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради на нежитлове приміщення № 98 по АДРЕСА_1, витребувати від ОСОБА_3 на користь комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради (далі - КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради) вказаний об'єкт нерухомості.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2014 року позов задоволено.

Визнано право комунальної власності територіальної громади

м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради на нежиле приміщення № 98 (поз. 1-8) по АДРЕСА_1 та витребувано від ОСОБА_3 на користь комунального підприємства «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради вказане нерухоме майно.

Рішенням апеляційного суду апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заступник прокурора Дніпропетровської області та Дніпропетровська міська рада просять скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що місцевий суд не дав належної оцінки договору купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на спірний об'єкт нерухомості та не врахував, що законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім договором.

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що нежиле приміщення №98 по АДРЕСА_1 введено в експлуатацію у 1957 році та перебувало на балансі територіальної КЖЕП «Південне», яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська.

Дніпропетровська міська рада та її виконавчі органи, реалізуючи від імені територіальної громади міста повноваження власника такого комунального майна, в порядку положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передали майно по АДРЕСА_1 в оренду, що підтверджується договором оренди комунального майна від 1 квітня 2008 року, укладеного між управлінням комунальної власності Дніпропетровської міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4

З п. 1.1 даного договору вбачається, що спірне майно перебувало на балансі КЖЕП «Південне» на момент його передачі в оренду.

Відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 6 жовтня 2010 року нежитлове приміщення загальною площею 99 кв.м, що розташовано у буд. № 98 по АДРЕСА_1 та належить до комунальної власності територіальної громади міста, передано балансу КЖЕП «Південне» на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради, про що складено відповідний акт приймання-передачі та авізо № 144.

Спірний об'єкт нерухомого майна по АДРЕСА_1 з 1991 року перебував в обласній комунальній власності, а з 2003 року - у власності територіальної громади

м. Дніпропетровська, тобто належав усім мешканцям відповідної адміністративно-територіальної одиниці як майнове надбання їхнього регіону.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровськ від

16 липня 2010 року, яке у червні 2012 року було скасовано, ОСОБА_4 визнано власником комунального об'єкта нерухомості. На підставі даного рішення право власності на комунальне майно було зареєстроване за ОСОБА_4

Згідно договору дарування від 28 грудня 2010 року ОСОБА_4 подарувала спірний об'єкт нерухомості ОСОБА_5, який у свою чергу відчужив на користь ОСОБА_3 шляхом укладення 27 грудня

2011 року договору купівлі - продажу.

6 лютого 2012 року ОСОБА_3 зареєстрована власницею спірного нерухомого майна у реєстрі БТІ.

Відповідно до пп. 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Ураховуючи те, що спірні правовідносини виникли до 1 січня

2004 року, згідно із ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР відносини власності регулюються Законом України «Про власність», цим Кодексом, іншими законодавчими актами.

За положеннями ст. 86 ЦК УРСР та ст. 2 Закону України «Про власність» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна.

Відповідно до ст. ст. 31, 35 Закону України «Про власність» до державної власності в Україні належать загально-державна (республіканська) власність і власність адміністративно-територіальних одиниць (комунальна власність). У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими суб'єктами права власності.

Обґрунтовуючи позов прокурор вказував, що підставою позову про визнання власності є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна.

За змістом приведених норм законодавства щодо розмежування загальнодержавного майна (ст. 35 ЗУ «Про власність», Постанови КМУ

№ 311 від 5 листопада 1991 року) та прийнятих на їх виконання рішень обласної та міської рад, а також - фактом обліку спірного майна протягом усього часу на балансі комунальних підприємств та передачі такого майна одному з проміжних власників в оренду, позивач підтверджує факт належності нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 до комунальної власності територіальної громади міста.

Крім того, необхідно зазначити, що підстави набуття права власності та момент набуття права власності визначаються відповідно до законодавства, чинного на момент, з яким позивач пов'язує виникнення у нього права власності.

Момент виникнення права власності починається з державною реєстрацією цього права відповідно до Цивільного Кодексу України, що набув чинності з 2004 року; але діюча у попередній період ст. 128 Цивільного Кодексу Української РСР визначала загальне правило, за яким перехід права власності пов'язувався з моментом передачі речі. При цьому обов'язок власника зареєструвати право власності на нерухоме майно у період до

2004 року не впливав на існування статусу власника нерухомого майна та притаманних такому власнику правомочностей у спірних правовідносинах.

Оскільки спірне майно було передано у комунальну власність на початку 90-х років під час розмежування загальнодержавного майна, діюче на той час законодавство не визнавало обов'язковим проведення державної реєстрації права власності на таке майно.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Доцільність порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Установлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 (як житловий фонд місцевих рад) разом із нежитловими приміщеннями (які перебували на балансі обслуговуючої житлово-експлуатаційної контори) перейшов з державної власності до комунальної власності на рівні областей - а отже до спільної власності територіальних громад області, представницьким суб'єктом управління яких є відповідні обласні ради (на той час - облвиконкоми).

З 1991 року до 2003 року ані обласний виконком, ані обласна рада жодних рішень щодо передачі майна обласного комунального житлового підприємства «Південне» до власності іншого суб'єкта права комунальної власності (міста зокрема) не приймали, як і не відбувалось приватизації спірного приміщення.

З урахуванням того, що комунальне підприємство «Південне» фактично знаходилось у м. Дніпропетровську та здійснювало обслуговування житлового фонду, що обмежувався розташуванням саме у Дніпропетровську і фінансування такого підприємства з коштів обласного бюджету було недоцільним, у 2003 році постало питання передачі такого підприємства із усім майном зі спільної власності територіальних громад області до комунальної власності територіальної громади міста.

Рішенням Дніпропетровської обласної ради від 17 січня 2003 року «Про використання майна, що належить до спільної власності територіальних громад області», передано у власність територіальної громади м. Дніпропетровська житловий фонд, що знаходиться на балансах ОЖКП «Центральний»,«Лівобережжя», «Південне», «Аеродром», і належить до спільної власності територіальних громад області.

Розпорядженням голови обласної ради «Про передачу зі спільної власності територіальних громад області у власність територіальної громади міста Дніпропетровська цілісного майнового комплексу обласного житлово-комунального підприємства «Південне»№171-р від 10 вересня 2003 року також було вирішено передати до комунальної власності

м. Дніпропетровська усе майно ОЖКП «Південне».

Рішенням Дніпропетровської міської ради «Про прийняття у комунальну власність територіальної громади міста ОЖКП «Південне», «Центральний», «Лівобережжя»» від 19 листопада 2003 року зазначені підприємства прийнято у комунальну власність територіальної громади міста з майном, будівлями і спорудами, що перебуває на їх балансі.

Отже з 10 вересня 2003 року територіальна громада

м. Дніпропетровська в особі міської ради набула право власності на цілісний майновий комплекс комунального підприємства «Південне», до якого зокрема входило і спірне приміщення.

Нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 перебувало на балансі КЖЕП «Південне» до 30 грудня 2010 року, коли на виконання рішення Дніпропетровської міської ради № 42/61 від 6 жовтня 2010 року було змінено його балансотуримувача. КЖЕП «Південне» передав, а комунальне підприємство «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» Дніпропетровської міської ради прийняло на баланс дане приміщення, про що складено відповідний акт приймання-передачі та авізо № 144.

Наведена бухгалтерська операція засвідчила внутрішнє переміщення основних засобів, оскільки комунальне майно за рішенням власника змінило свого балансоутримувача зі збереженням у комунальній власності громади міста.

Відповідно до ст. 321 Цивільного Кодексу України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені.

В силу ст. 392 ЦК України особа має право на визнання свого права власності у судовому порядку, якщо таке право оспорюється чи не визнається іншою особою.

Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України, передбачено, що якщо майно відчужене особою, яке не має на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Вбачається, що спірне приміщення №98 по АДРЕСА_1 вибуло з комунальної власності на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2010 року, при розгляді якої ані міська рада, ані інші уповноважені нею особи участі не приймали, то вибуття майна здійснювалось без волі та навіть відома власника, а отже наявні усі підстави для витребування майна від добросовісного набувача.

Оскільки рішення суду про визнання права власності , на підставі якого спірне нерухоме майно було вилучено з володіння Дніпропетровської міської ради в подальшому було скасовано, то слід вважати, що спірний об'єкт нерухомості вибув з володіння Дніпропетровської міської ради поза її волею і вона вправі витребовувати її від добросовісного набувача ОСОБА_3 за правилами ст. 388 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини щодо обставин, якими підтверджується право власності позивача на спірні об'єкти нерухомості, вірно встановив правовідносини сторін, правову норму, яка регулює спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, а тому рішення суду відповідає вимогам матеріального права.

Проте всупереч статей 303, 316 ЦПК України, апеляційний суд переоцінив наявні в справі докази, не витребував нових, не навів належних доказів на спростування висновків суду першої інстанції та скасував законне рішення суду першої інстанції.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги заступника прокурора Дніпропетровської області та Дніпропетровської міської ради задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 жовтня 2014 року скасувати, рішення Красногвардійського районного суду

м. Дніпропетровська від 22 липня 2014 року у залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська