АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________
Провадження: № 22-ц-/790/345/15 Головуючий: 1 інстанції
Справа: № 644/8560/14-ц Саркісян О.А.
Категорія: договірні Доповідач: Даниленко В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року м. Харків

Судова колегія судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого: судді - Даниленка В.М.,

Суддів: Швецової Л.А., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря: Каменської Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в приміщенні суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому вказував на те, що 13 квітня 2012 року між ним та відповідачкою по справі ОСОБА_2 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого остання отримала від нього в борг грошові кошти в сумі 130 000 грн., які зобов'язалася повернути не пізніше 13 липня 2012 року.

Однак, у встановлений договором строк позичальниця ОСОБА_2 свої зобов'язання не виконала й запозичені грошові кошти йому не повернула.

20 листопада 2013 року позивачем на адресу позичальниці ОСОБА_2 рекомендованим листом була направлена вимога щодо повернення запозичених коштів, яка була залишена ОСОБА_2 без відповіді.

Постановою приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 22 листопада 2013 року позивачу було відмовлено у вчиненні виконавчого напису на Договорі позики від 13.04.2012 року, укладеного між сторонами.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що позичальниця ОСОБА_2 всіляко ухиляється від виконання свого обов'язку щодо повернення запозичених грошових коштів і добровільно повертати їх не бажає, позивач ОСОБА_3 просив суд у примусовому порядку стягнути з останньої на його користь суму неповернутої позики у розмірі 130 000,00 грн., а також судові витрати, понесені ним по справі.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримала заявлені ним вимоги в повному обсязі й наполягала на їх задоволенні.

Представник відповідачки ОСОБА_2 заявлених позивачем вимог не визнав та просив суд відмовити в задоволенні цих вимог за їх безпідставністю.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 13.04.2012 року в розмірі 130 000,00 грн., а також судові витрати, понесені ним по справі - 1 300,00 грн. судового збору, сплаченого при зверненні до суду першої інстанції.

Не погодившись із таким рішенням районного суду, відповідачка ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просила скасувати це судове рішення та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні заявлених позивачем ОСОБА_3 вимог за їх безпідставністю.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги відповідачка ОСОБА_2 посилалась на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення цивільно-правового спору по суті заявлених позовних вимог.

Зокрема, апелянт вказувала на те, що договір позики від 13.04.2012 року був укладений сторонами без здійснення передачі позикодавцем грошових коштів, тобто фактичної передачі грошових коштів не відбулося, що підтверджується відсутністю у позивача ОСОБА_3 будь-якої розписки або іншого документа, який би посвідчував факт отримання відповідачкою від нього грошей. Крім того, договір позики не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а був укладений за умов особливих обставин, що існували на той момент між сторонами. Судом першої інстанції при розгляді справи були порушені норми процесуального права, зокрема, не були досліджені оригінали наданих позивачем документів, а також було допущено до участі в судовому засіданні представника позивача, яка не має на те повноважень, оскільки не надала до суду ані копії, ані оригіналу відповідної довіреності, та крім того яка є колишньою дружиною ОСОБА_3, шлюб з якою було розірвано задовго до укладення спірного договору позики. Сама відповідачка у судовому засіданні участі не приймала, оскільки знаходилася на лікуванні за межами м. Харкова, а тому не мала можливості надати особисті заперечення проти заявленого до неї позову.

У процесі апеляційного розгляду справи 26 листопада 2014 року відповідачка ОСОБА_2 подала до апеляційного суду письмове клопотання про скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та закриття провадження у цивільній справі, в зв'язку з тим, що 17.11.2014 року позивачем ОСОБА_3 отримано від неї всю суму заборгованості в розмірі 130 00,00 грн. за договором позики від 13 квітня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 980, що підтверджується відповідною письмовою заявою позикодавця ОСОБА_3, посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за реєстровим № 4850, згідно якої будь-яких матеріальних претензій за вказаним договором позики позивач до відповідачки не має, та відмовляється від заявлених до неї позовних вимог у повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду відповідно до ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи, вирішуючи цивільно-правовий спір по суті заявлених позовних вимог, районний суд повно й всебічно дослідив обставини справи, представлені докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин та закон їх регулюючий.

Статтею ст. 1 ЦПК України передбачено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів.

Загальні умови виконання зобов'язань передбачені ст. 526 ЦК України, згідно якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час.

Порушенням зобов'язання згідно зі ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України).

За змістом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

За приписами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмові формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Як встановлено по справі, 13 квітня 2012 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_2 було укладено письмовий договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим № 980, згідно якого позичальниця отримала від позикодавця у власність грошові кошти в сумі 130 000,00 грн., що підтверджується її власноручним підписом у договорі, засвідченим приватним нотаріусом (а.с. 4).

За умовами вказаного договору позичальниця ОСОБА_2 зобов'язалася повернути позикодавцю ОСОБА_3 запозичені грошові кошти не пізніше 13 липня 2012 року.

Однак, узяті на себе зобов'язання позичальниця ОСОБА_2 не виконала й запозичені грошові кошти позикодавцю в установлений договором строк не повернула.

Зазначені обставини представником відповідачки ОСОБА_2 визнаються й не заперечуються, а крім того підтверджується письмовою заявою й самої ОСОБА_2, поданої до апеляційного суду з клопотанням про закриття провадження у справі в зв'язку з повним розрахунком із позикодавцем (а.с. 53-54).

За таких обставин, враховуючи наведене вище, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, приймаючи рішення у справі, обґрунтовано задовольнив заявлені позивачем ОСОБА_3 вимоги та стягнув з відповідачки ОСОБА_2 на користь останнього суму неповернутої позики.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_2, наведених на її обґрунтування, то ці доводи апелянта з урахуванням її письмової заяви від 26 листопада 2014 року про визнання нею існуючого боргу перед позикодавцем, вже втратили свою актуальність, а тому судова колегія не вважає за доцільним надавати їм будь-яку правову оцінку.

При цьому надана відповідачкою ОСОБА_2 нотаріально посвідчена заява позивача ОСОБА_3 про відсутність у нього матеріальних претензій до останньої за договором позики від 13 квітня 2012 року в зв'язку з повним розрахунком за цим договором та відмову від позовних вимог до позичальниці не може бути задоволена апеляційним судом, оскільки сам позивач ОСОБА_3 безпосередньо до апеляційного суду із заявою про відмову від заявленого ним до відповідачки ОСОБА_2 позову не звертався, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи апеляційним судом, у судові засідання між тим не з'являється, а тому судова колегія не в змозі позитивно вирішити питання про прийняття відмови позивача ОСОБА_3 від заявленого ним позову, а відтак і про закриття провадження у справі, позаяк позбавлена можливості роз'яснити позивачу наслідки його відмови від позову, передбачені ст.ст. 205, 206 ЦПК України, та впевнитися, що ці наслідки йому зрозумілі.

Разом із тим, судова колегія вважає доцільним зазначити, що нотаріально посвідчена заява позивача ОСОБА_3, датована 17 листопада 2014 року, про повний з ним розрахунок відповідачкою ОСОБА_2 за укладеним між сторонами договором позики від 13 квітня 2012 року, може бути використана нею в разі відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2014 року, ухваленого по справі, як доказ добровільного виконання цього судового рішення.

Таким чином, з огляду на викладене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 04 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня її проголошення.

Головуючий:

Судді: