Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/6142/14-ц Головуючий у 1-й інст. Шульга О. М.
Категорія 44 Доповідач Шевчук А. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді: Шевчук А.М.,

суддів: Забродського М.І., Снітка С.О.,

з участю секретаря судового засідання: Кучерявого О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу за позовом ОСОБА_1, що діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3, третя особа: служба у справах дітей Коростенської міської ради Житомирської області, про усунення перешкод у розпорядженні житловим приміщенням шляхом виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2,

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 грудня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 Просила усунути перешкоди у розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з неї відповідача без надання іншого житла. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є власником спірної квартири. Однак, вимушена проживати разом з онукою ОСОБА_2, опікуном якої її призначено за рішенням суду, у найманому житлі, оскільки її донька, ОСОБА_3 - відповідач по справі, яку позбавлено батьківських прав відносно дитини, систематично порушує правила співжиття, збирає сумнівні компанії, пиячить. Квартира знаходиться в антисанітарному стані, участі в її утриманні відповідач не приймає, однак добровільно залишити квартиру не бажає.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, подала апеляційну скаргу. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що представники органу опіки та піклування неодноразово складали акти та висновки щодо незадовільного стану помешкання та неможливості виховувати дитину в такому антисанітарному приміщенні, на що відповідач не реагувала. Крім того, вона (позивач) неодноразово зверталася до дільничного інспектора та начальника Коростенського МВ УМВС України у Житомирській області із заявами відносно неправомірної поведінки ОСОБА_3, але її заяви не реєструвалися.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи доводиться та судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить в цілому кооперативна квартира АДРЕСА_1 (копія свідоцтва про право власності №100, а.с.6).

У цій квартирі, крім власника, також зареєстровані: ОСОБА_3 (дочка власника) та малолітня ОСОБА_2 (онука власника) (довідка від 27 червня 2014 року №936, копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, а.с.8-9).

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 грудня 2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 26 лютого 2014 року залишено без змін, ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав відносно доньки ОСОБА_2, а ОСОБА_1 призначено опікуном над малолітньою онукою (а.с.10-11,13-14).

Із змісту акту обстеження умов проживання від 18 червня 2014 року, складеного спеціалістами служби у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради, вбачається, що мати дівчинки (відповідач) проживає у однокімнатній квартирі своєї матері за адресою: АДРЕСА_1, а дитина із бабусею - у найманій квартирі, адреси якої не зазначається (а.с.15). В акті також вказується, що мати дитини не бажає добровільно звільнити квартиру своєї матері (опікуна або бабусі дівчинки).

Із листа директора Центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді від 20 лютого 2014 року №105 вбачається, що ОСОБА_3 часто була помічена у нетверезому стані та сусіди постійно скаржилися на неї, що вона порушує їх спокій разом із своїми друзями, які до неї приходять та спільно розпивають спиртні напої (а.с.16).

Відповідно до ч.1 ст.392 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

ОСОБА_1, звертаючись в інтересах малолітньої ОСОБА_2, просить усунути перешкоди у розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 з підстав, передбачених ст.116 ЖК України, без надання іншого житла (а.с.5).

Відповідно до ч.3 ст.148 ЖК України членів сім'ї члена житлово-будівельного кооперативу та інших осіб, які проживають разом з ним, може бути виселено в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення також у випадках, передбачених частиною першої статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 ст.116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливими для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню члена сім'ї на підставі ст.116 ЖК України без надання іншого жилого приміщення, і відповідно до правил ч.2 ст.59 ЦПК України про допустимість засобів доказування, факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Посилання в апеляційній скарзі на висновок про результати розгляду заяви ОСОБА_1 від 30 травня 2014 року Коростенським МВ УМВС України в Житомирській області є безпідставними, оскільки за наслідками проведеної перевірки правоохоронним органом до відповідача ОСОБА_3 попередження застосовано не було (а.с.17-18).

У матеріалах справи даних про те, що до ОСОБА_3 застосовувалися будь-які заходи попередження чи громадського впливу, відсутні, а тому вимоги є передчасними.

З огляду на викладене вище, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що правових підстав, передбачених ст.116 ЖК України, для виселення відповідача без надання іншого житла, яка до того ж є інвалідом 3-ої групи, не встановлено.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що представники органу опіки та піклування неодноразово складали акти та висновки щодо незадовільного стану помешкання та неможливості виховувати дитину в такому антисанітарному приміщенні, на що відповідач не реагувала, не впливають на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки проведена органом опіки та піклування робота жодного разу не знайшла свого завершення у вигляді офіційного попередження про недопустимість антигромадської поведінки відповідача в побуті.

Неодноразові звернення ОСОБА_1 до дільничного інспектора та начальника Коростенського МВ УМВС України у Житомирській області із заявами відносно неправомірної поведінки дочки можливо мали місце, але вони, як стверджує сама ОСОБА_1, не реєструвалися. Суд не вправі ґрунтувати свої висновки на припущеннях. Крім того, виселенню має передувати саме письмове попередження або письмовий захід громадського впливу, застосовані до винної особи, а таких доказів у матеріалах справи немає, а тому довід апеляційної скарги з цього приводу не може бути прийнятий колегією суддів.

Таким чином, суд першої інстанції повно встановив обставини справи, висновки суду їм відповідають, правильно застосував норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційний суд рішення суду першої інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст.209,303,304,307,308,313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 15 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: