Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ЛАСТОВКА Н.Д.

при секретарі Фузік Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на квартиру, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просить розірвати договір довічного утримання, укладений 24 квітня 2009 року з ОСОБА_2; зобов'язати ОСОБА_2 повернути у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборговану суму грошового утримання з урахуванням індексації за період з 01 травня 2009 року до 01 грудня 2012 року в розмірі 3 302,12 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 3 000,00 грн. моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 539,50 грн. сплаченого судового збору.

Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що він з відповідачем ОСОБА_2 24 квітня 2009 року в П'ятій київській державній нотаріальній конторі уклав договір довічного утримання, який зареєстрований в реєстрі за № 7-734, за умовами якого він передає у власність квартиру АДРЕСА_1 а відповідач зобов'язався відчужувати готівковими коштами, шляхом щомісячної виплати на утримання останнього в розмірі 600,00 грн., що підлягає індексації у встановленому чинним законодавством порядку та щомісячно самостійно сплачувати комунальні послуги. Однак, всупереч умовам договору відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань та з початку його підписання до теперішнього часу не сплачує позивачу в повному обсязі з урахуванням інфляції суму грошового утримання, внаслідок чого утворилась заборгованість з індексацією станом на листопад 2012 року в розмірі 3 302,12 грн. Крім того, своїми неправомірними діями відповідач заподіяв йому моральну шкоду, оскільки він був змушений витрачати додаткові сили, час та кошти для відновлення свого порушеного права, також зазнав душевних хвилювань при виникненні спірних питань в суді з відповідачем, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

07.04.2015 року в судовому засіданні позивач подав в кінцевому варіанті заяву про збільшення позовних вимог, відповідно яких, просив розірвати договір довічного утримання, укладений 24 квітня 2009 року з ОСОБА_2; зобов'язати ОСОБА_2 повернути у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборговану суму грошового утримання з урахуванням індексації за період з 01 травня 2009 року до 30 квітня 2015 року в розмірі 12 330,84 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 50 000,00 грн. моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_2 на його користь 336,70 грн. сплаченого судового збору (т.2 а.с. 41)

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та пояснень наданих під час судового розгляду справи.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі з підстав викладених у письмових запереченнях на позов, які долучені до матеріалів справи (т.1 а.с. 117-153), додатково пояснив, що відповідач належним чином виконав свої обов'язки, сплатив одноразове грошове утримання у розмірі 60 000,00 грн., сплачує комунальні послуги, перераховує щомісячно грошове утримання в розмірі 600,00 грн., тому позивачем хибно проведені розрахунки заборгованості індексації грошового забезпечення, оскільки чинним законодавством не передбачено індексування грошового забезпечення за договором довічного утримання.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного.

Статтями 626, 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 744 Цивільного кодексу України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ст. 745 Цивільного кодексу України, договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації.

Момент виникнення прав та обов'язків між сторонами, передбачених договором утримання (догляду), настає з нотаріального посвідчення договору. У цей момент також виникає і право власності у набувача щодо майна, яке йому передається за договором, окрім нерухомого майна, виникнення права власності щодо якого чинне законодавство пов'язує з державною реєстрацією правочину (ст. 334 Цивільного кодексу України). Право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, повинно бути зареєстровано у відповідних державних органах, про що у договорі здійснюється відповідний запис.

Судом встановлено, що 24 квітня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання, який посвідчений державним нотаріусом П'ятої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 7-735, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 яка на момент укладення цього договору належала ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Дніпровською районною державною адміністрацією м. Києва 02 березня 2000 року, згідно розпорядження №52-668 від 02 березня 2000 року та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 10 квітня 2000 року і записано у реєстрову книгу за № 677 (т.1 а.с. 29-30).

Також встановлено, що даний договір сторонами укладений за взаємною згодою, ініціатором укладення якого, як встановлено в судовому засіданні був позивач ОСОБА_1, про що він в судовому засіданні не заперечував.

30 вересня 2009 року квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_2 на підставі договору довічного утримання, про що Київським міським бюро технічної інвентаризації видано реєстраційне посвідчення № 677 (т.1 а.с. 148).

Відповідно до пункту 7 договору довічного утримання, ОСОБА_2 зобов'язався довічно утримувати ОСОБА_1, надаючи йому комплекс послуг: забезпечувати його харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну, має грошовий еквівалент і оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 600 (шістсот) гривень на місяць, які будуть передаватися відчужувану щомісячно. Крім того, набувач зобов'язаний щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того ким вони були укладені (набувачем чи відчужувачем). Набувач зобов'язується здійснити поховання відчужувача квартири після смерті відчужувача.

Грошове утримання буде щомісячно виплачуватись, починаючи з моменту укладення цього договору щомісячно до 10 числа поточного місяця поштовим переказом, або на вказаний розрахунковий рахунок. Сума грошового забезпечення підлягає індексації у порядку встановленому чинним законодавством. Не проведення індексації у випадку, якщо про це не було заявлено відчужувачем, не вражається істотним порушенням умов договору (пункт 8 договору).

Пунктом 9 вказаного договору передбачено, що одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) грн., які відчужував отримав повністю від набувача перед підписанням цього договору.

Відповідно до пункту 10 договору довічного утримання, відчужував засвідчує, визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та достатнього життєвого рівня відчужувача і не потребує подальшого перегляду сторонами умов договору.

Згідно з п. 13 вказаного договору, він може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку не виконання його умов і відмови від добровільного розірвання - однією із сторін у судовому порядку.

Згідно ч.1 ст.64 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується сторонами по справі, відповідач сплатив позивачу 60 000 (шістдесят тисяч) грн. одноразового грошового утримання, щомісячно сплачує комунальні послуги та виплачує грошове утримання в розмірі 600 (шістсот) грн.

Разом з тим позивач стверджує, що 28.02.2012 року він на адресу ОСОБА_2 надіслав претензію з пропозицією, де вказав, що останній порушує п.8 Договору довічного утримання та не виконує своїх обов'язків по сплаті щомісячного утримання з урахуванням індексації відповідно до чинного законодавства.

Однак, як вбачається зі змісту вказаної претензії, позивач, не вказує конкретної вимоги з приводу підвищення сплачувати грошового утримання з індексацією, натомість він лише вказує суму боргу, яку необхідно сплатити, а саме: 1 931,87 грн. та 752,25 грн. наступного платежу.

Згідно умов договору довічного утримання вартість матеріального забезпечення визначена сторонами в розмірі 600 грн. в місяць, починаючи з моменту укладення цього договору щомісячно до 10 числа поточного місяця поштовим переказом, або на вказаний розрахунковий рахунок, крім того набувач сплачує витрати по комунальним послугам за квартиру. Сума грошового забезпечення підлягає індексації у порядку встановленому чинним законодавством. Не проведення індексації у випадку, якщо про це не було заявлено відчужувачем, не вважається істотним порушенням умов договору.

В матеріалах справи міститься розписка ОСОБА_1 де вказується, що він отримав від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 60 000 (шістдесят тисяч) грн. в рахунок єдиноразової виплати за договором довічного утримання (догляду) №7-734 від 24 квітня 2009 року (т.1 а.с.128).

Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" передбачено, що індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди в разі втрати годувальника.

Разом з тим у вказаний Закон не містить посилання на те, що грошове забезпечення за договором довічного утримання підлягає індексації.

Відповідно до ст. 654 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Як вбачається в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що позивач звертався до державного нотаріуса з приводу внесення змін до п.8 умов договору довічного утримання щодо індексації грошового забезпечення.

Як визначено, до в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно матеріалів справи, ОСОБА_1 написані розписки, де вказується про те що він отримав грошові кошти в розмірі 600,00 грн. відповідно до договору від 24.04.2009 року і які не містять жодної претензії до ОСОБА_2 по договору довічного утримання. Також, як вбачається з фіскальних чеків ОСОБА_1 щомісячно перераховувались, визначена сторонами, сума грошових коштів, яка вказана у договорі довічного утримання (т.1 а.с. 121-128, т.2 а.с.46-47).

Аналізуючи укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договір довічного утримання від 24 квітня 2009 року та наявні у справі докази, приймаючи до уваги пояснення позивача та заперечення відповідача, ураховуючи положення цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що відповідач ОСОБА_2 не порушив умови договору довічного утримання, оскільки відповідач не припинив виконання обов'язку щодо утримання позивача, забезпечував засобами харчування, лікування та іншими обов'язками по догляду та утриманню позивача за умовами спірного договору, а позивач при цьому не надав суду доказів на спростування наведених обставин.

Отже, виходячи із дійсних обставин справи, характеру правовідносин, що склались між сторонами, оцінюючи докази у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги щодо розірвання договору довічного утримання такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, враховуючи, що право власності неоспорюється в межах даного спору, суд не вбачає підстав у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1, що є похідними від вимог про розірвання договору довічного утримання, а саме: у зобов'язанні ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1

Відповідно до вимог ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до норм цивільного процесуального законодавства та роз'яснень, що містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з'ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав'язку між порушенням та моральною шкодою.

Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що шкода без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав'язку між порушенням та моральною шкодою.

Враховуючи характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами у справі, визначені способи захисту для відновлення порушених прав позивача, які пов'язанні з розірванням договору довічного утримання, також відсутність доказів, що мали підтвердити факт заподіяння позивачу моральної шкоди, які не були долучені до позовної заяви та не надані позивачем під час розгляду справи, належного обґрунтування заявлених позовних вимог в цій частині, інших обставин, які мали свідчити про те, що діями ОСОБА_2 завдано позивачу моральну шкоду, судом не встановлено, тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000,00 грн., та відмовляє в позові в цій частині заявлених позовних вимог.

Відповідно до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на квартиру, відшкодування матеріальної та моральної шкоди не підлягає задоволенню.

В порядку ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не розглядає питання стягнення судових витрат, враховуючи, що в межа даного спору судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного, керуючись Постановою Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст. ст. 23, 334, 626, 629, 654, 744, 745, 755 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 57, 58, 60, 61, 64, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання, визнання права власності на квартиру, відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом 10 днів з дня його проголошення.

СУДДЯ: