АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Хіль Л.М., Чічіля В.А.

при секретарі Кололюк О.П.

за участі позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 жовтня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, неотриманих сум премії, оплати днів непрацездатності, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом та просила стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь заборгованість по виплаті заробітної плати з урахуванням інфляції у розмірі 13 594,78 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 66 657,87 грн., невиплачену премію з урахуванням інфляції у розмірі 2 792,38 грн., оплату за листками непрацездатності з урахуванням інфляції у розмірі 5 075,84 грн., кошти утримані на недержавне пенсійне страхування з урахуванням інфляції у розмірі 1 640,82 грн. та моральну шкоду у розмірі 150 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 14 травня 2004 року вона працювала в Полтавському ГРУ КБ «Приватбанк» згідно трудового договору №521 від 14 травня 2004 року на різних посадах. 31 липня 2014 року була звільнена згідно п.1 ст.36 КЗпП України з посади заступника начальника відділення з обслуговування клієнтів.

Зазначала, що її звільненню передувало примусове проходження тесту на поліграфолозі, за результатами якого їй запропоновано звільнитися з роботи.

Вказувала, що після звільнення належного розрахунку по виплаті заробітної плати, премії, коштів утриманих на недержавне пенсійне страхування, а також коштів за листками непрацездатності роботодавцем з нею не проведено, що разом з примусовим проходженням тесту на поліграфолозі заподіяло їй моральної шкоди.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 жовтня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 заборгованість із заробітної плати з урахуванням індексу інфляції в сумі 13 594,78 грн.; невиплачену премію з врахуванням індексу інфляції в сумі 2 792,38 грн.; оплату за листками непрацездатності з урахуванням індексу інфляції в сумі 5 075,84 грн.; кошти утримані на недержавне пенсійне страхування з урахуванням індексу інфляції в сумі 1 640,82 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

Вказане рішення місцевого суду окремо один від одного в апеляційному порядку оскаржили ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2

ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи, просило скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Судове рішення, ухвалене у справі, не відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 14 травня 2004 року по 31 липня 2014 року ОСОБА_2 працювала в Полтавському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк» згідно трудового договору №521 від 14 травня 2004 року на різних посадах, починаючи з касира-операціоніста (а.с.9-10).

Згідно п.п.1.4 даного договору договір укладений на строк 1 рік і діяв з 14 травня 2004 року по 13 травня 2005 року.

Відповідно до п.п. 7.2 трудового договору, у разі якщо фактичні трудові відносини продовжуються, договір продовжується на той самий строк і на тих самих умовах.

31 липня 2014 року ОСОБА_2 була звільнена згідно п.1 ст.36 КЗпП України з посади заступника начальника відділення з обслуговування клієнтів за угодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки АС № 157125 на ім'я ОСОБА_2 (а.с.6-8).

Судом встановлено та визнано сторонами по справі, що відповідачем був здійснений розрахунок при звільненні та перераховано 31 липня 2014 роек заробітну плату в сумі 8 893,10 грн. та 01 серпня 2014 року лікарняні в сумі 2719,48 грн. на кредитну картку позивача, що підтверджується випискою із розрахунку (т. 1 а.с. 151)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «ПриватБанк» не здійснив у належному порядку розрахунку з ОСОБА_2 після її звільнення, перерахувавши кошти, що належать працівникові від підприємства на кредитну картку позивачки.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками місцевого суду.

Враховуючи визнання сторонами по справі факту перерахунку на кредитну картку «Універсальна», що належить ОСОБА_2 заробітної плати в сумі 8 893,10 грн. та лікарняних в сумі 2719,48 грн., колегія суддів, керуючись ч.1 ст. 61 ЦПК України, вважає дані обставини встановленими та такими, що не підлягають доказуванню.

Будь-яких доказів щодо обмеження позивача у праві вільного розпорядження грошовими коштами, що перебували на її рахунку ОСОБА_2 не надала. При цьому, використання коштів, що перебувають на її кредитній картці, виходять за межі трудових відносин із ПАТ КБ «ПриватБанк», а той факт, що позивачем не було знято готівкові кошти з картки не може бути розцінено як невиплата заробітної плати та коштів за період тимчасової непрацездатності.

Висновок суду щодо порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» трудового законодавства перерахуванням на кредитну картку ОСОБА_2 виплат, належних їй при звільненні, не ґрунтуються на законі та спростовується матеріалами справи.

Згідно зі ст.ст. 47, 116 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до ч.5 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» за особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця.

Так, у заяві про звільнення від 31 липня 2014 року (а.с.148), поданій позивачем у системі електронного документообігу «ПриватДок», було зазначено про виплату коштів на карту «Універсальна», із зазначенням номеру карти, куди і були зараховані кошти, що належали до виплати ОСОБА_2

Таким чином, враховуючи проведення ПАТ КБ «ПриватБанк» належного розрахунку з ОСОБА_2 по заробітній платі та за листками непрацездатності, безпідставними є вимоги позивача про їх стягнення.

Посилання позивача на те, що банком неправомірно перераховані кошти на платіжну картку «Універсальна», а не на зарплатну картку не заслуговують на увагу, оскільки у заяві на звільнення ОСОБА_2 зазначила номер картку, на яку слід проводити виплати. Як вбачається з виписки із особового рахунку позивача, комісія за перерахування на вказаний нею рахунок коштів не стягувалась.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 97 ч. 2 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

При цьому, відповідно до розяснень, наданих у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат.

Відповідно до п. 5.2 Положення про управління мотивацією співробітників ПрватБанку, компенсаційний пакет працівника банку складається з постійної частини, змінної частини і соціального пакету. Постійна частина включає в себе тарифний оклад для погодинної оплати, відрядні розцінки для відрядної оплати. Мета змінної частини компенсаційного пакету полягає в оплаті праці співробітників банку у відповідності до їх ефективності роботи та досягнення поставлених цілей.

Наказом №СП-2008-239 від 05 березня 2008 року встановлено порядок виплати преміальних бонусів по всім банківським програмам для працівників банку: 90% - на зарплатну картку працівника; 10% - на бонусний рахунок працівника. Таким чином, виплата позивачу премії (бонусів) на бонусний рахунок карти «Універсальна» здійснювалась у відповідності до локального нормативного акту, яким передбачено порядок виплати премії, і не суперечить чинному законодавству.

Всупереч вказаним вимогам, позивачем не надано належних та допустимих доказів факту нарахування премії, яка відповідачем не була їй виплачена. Розрахунок премії здійснений позивачем у позовній заяві, всупереч вимог ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України, не підтверджений належними доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вже було встановлено, при звільненні ОСОБА_2 було здійснено виплату всіх належних сум у повному обсязі. Оскльки банком при звільненні позивача було дотримано положення ст. 116 КЗпП України, тому відсутні підстави для застосування ст. 117 КЗпП України та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Ухвалюючи рішення про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» коштів за недержавним пенсійним страхуванням, місцевим залишено поза увагою положення ЗУ «Про недержавне пенсійне забезпечення».

Відповідно до ч.2. ст. 2 Закону суб'єктами недержавного пенсійного забезпечення є: недержавні пенсійні фонди; страхові організації, які уклали договори страхування довічної пенсії з учасниками фонду, страхування ризику настання інвалідності або смерті учасника фонду; банківські установи, які уклали договори про відкриття пенсійних депозитних рахунків; вкладники та учасники пенсійних фондів, учасники накопичувальної системи пенсійного страхування; вкладники пенсійних депозитних рахунків; учасники недержавного пенсійного забезпечення; засновники пенсійних фондів; роботодавці - платники корпоративних пенсійних фондів тощо.

Відповідно до ч.2 ст. 7 Закону визначено, що вкладником фонду будь-якого виду на користь учасника фонду, якщо інше не передбачено цим Законом, може бути: роботодавець учасника фонду; професійна спілка, об'єднання професійних спілок щодо своїх членів; сам учасник фонду.

Таким чином, законодавством передбачено різні випадки участі осіб у програмі недержавного пенсійного забезпечення. У даному випадку вкладником фонду, згідно з укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Керуючий адміністратор ПФ «Паритет» контрактом №20000ПБ/01 (а.с.201), є саме ПАТ КБ «ПриватБанк». Учасниками є працівники вкладника, за списком наведеним у Додатку №1 до контракту.

Отже, законодавством у сфері недержавного пенсійного забезпечення передбачена участь особи у недержавному пенсійному забезпеченні шляхом укладення контракту не особисто, а роботодавцем на користь працівника, а тому кошти, нараховані на рахунок фонду недержавного пенсійного забезпечення із фонду заробітної плати, не підлягають стягненню на користь позивача.

Посилання позивача на порушення її прав через примусове проходження поліграфологічного тестування та завдання тим самим моральних страждань є безпідставними.

Так, застосування поліграфу у роботі з персоналом банку регламентовано Положенням про використання поліграфу у роботі з персоналом ПриватБанку, затвердженого наказом № СП-2007-310 від 19 вересня 2007 року. Згідно з п. 3.1 даного Положення, основним принципом використання поліграфа є принцип добровільної згоди. Поліграфолог розпочинає проведення поліграфологічного тестування тільки за умови отримання письмової згоди людини, впевнившись в тому, що згода дана добровільно і не є наслідком примусу або психологічного тиску з боку зацікавлених осіб.

Згода на проведення тестування була надана ОСОБА_2 у письмовому вигляді. Позивачем не наведено жодних доказів того, що вона має протипоказання для проведення такого тестування.

Окрім того, проведення поліграфологічного тестування було погоджено між сторонами трудового договору у додатковій угоді до трудового договору № RAS-17575245 від 21 листопада 2011 року. Згідно п.1 додаткової угоди працівник зобовязується у відповідності до вимог банку проходити професійне, психологічне, поліграфологічне тестування, атестацію.

Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» відповідно до ст. 237-1 КЗпП ( 322-08 ) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У даному випадку при розгляді судом даної справи не було встановлено факту неправомірності дій відповідача повязаних з порушенням трудових прав ОСОБА_2 та, відповідно заподіяння останній моральної шкоди, з огляду на що суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у цій частині.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення.

Виходячи з викладеного, внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, місцевим судом ухвалено помилкове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, яке відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, неотриманих сум премії, оплати днів непрацездатності, моральної шкоди - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.Ю. Кузнєцова

Судді Л.М. Хіль

ОСОБА_5

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: