Справа № 464/6487/14 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/834/15 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській О.О.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства "Арена Львів" про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнення просить поновити його на посаді спеціаліста (керівника) служби охорони праці відповідача ДП "Арена Львів", стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20 000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 02.01.2013 р. наказом № 02/0-ВК від 02.01.2013 р. був прийнятий на посаду інженера з охорони праці та техніки безпеки ДП "Арена Львів" і наказом № 15/а-ВК від 24.04.2013 р. був переведений на посаду провідного інженера з охорони праці, а 26.05.2014 р. наказом №22/о-ВК від 26.05.2014 р. був звільнений з роботи у зв'язку з скороченням посади на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України. Вказане звільнення та скорочення посади керівника (працівника) служби охорони праці вважає незаконним та безпідставним, враховуючи порушення відповідачем: вимог ст. 15 Закону України "Про охорону праці", а саме при штатному розписі, що повинен був введений з 01.05.2014 р. кількість працюючих складатиме 67 осіб, що суперечитиме вимогам даної статті; вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України щодо недопущення звільнення у зв'язку із скороченням у період тимчасової непрацездатності та в період перебування у відпустці; вимог ст. 42 КЗпП України, згідно з якою при проведенні скорочення чисельності або штатів працівників враховується переважне право працівника на залишення на роботі; вимог ст. 49-4 КЗпП України щодо не проведення роботодавцем консультацій з профспілкою не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення про скорочення чисельності або штатів працівників; вимог ч. 1 ст. 43 КЗпП України, відповідно до якої звільнення працівника у зв'язку із скороченням чисельності або штатів працівників допускається тільки за попередньою згодою профспілки, що діє на підприємстві, членом якої є працівник. Крім цього, в результаті незаконного звільнення йому не було нарахована середньомісячна заробітна плата, яку він отримував до звільнення, а відтак відповідач при поновленні його на раніше займаній посаді зобов'язаний виплатити йому середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також зазначає, що вказані дії з боку відповідача є порушення його законних прав на працю, які завдали моральних страждань, та моральну шкоду оцінює в розмірі 20 000 грн.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що вважає рішення незаконним та необґрунтованим, оскільки при вирішенні даної справи суд не встановив усіх обставин та не належно дослідив та оцінив в ході судового розгляду всі докази. Вказує, що його було попереджено про скорочення посади та наступне звільнення, однак від запропонованої посади провідного фахівця адміністрації стадіону він не відмовлявся, а вважав, що дана посада на такому підприємстві не може бути з неповним робочим тижнем, оскільки це суперечить Закону України "Про охорону праці". Звертає увагу, що подаючи заяву 06.05.2014 р. про надання додаткової відпустки у зв'язку з викликом на сесію у НУ "Львівська політехніка", він вважав, що дав згоду на запропоновану посаду. Просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відмовляючи в задоволені позову, визнаючи тим самим звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України законним, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що посада, яку обіймав позивач була скорочена. Від запропонованої вакантної посади, позивач відмовився. На звільнення позивача, роботодавцем була отримана згодо профспілкової організації, а саме звільнення позивача (видання наказу) було проведено раніше дати подання ним заяви про надання відпустки.

Висновки суду повністю відповідають положенням п. 1 ст. 40, ст. ст. 42, 43, 492, 494 КЗпП України та роз'ясненням, наведеним у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992рокук № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів".

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з цієї підстави, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Як роз'яснено в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 з 02.01.2013 р. працював у на посаді інженера з охорони праці та техніки безпеки, а з 30.04.2013 р. переведений на посаду провідного інженера з охорони праці.

Наказом ДП "Арена Львів" № 22/0-ВК від 26.05.2014 р. позивача звільнено з роботи з 26.05.2014 р. у зв'язку з скороченням посади "провідний інженер з охорони праці" за п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 55).

При цьому колегія суддів виходить з того, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, що підтверджується наказом відповідача №3/О-ВК від 30.01.2014 р. "Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників", виданого на виконання постанови КМУ від 18.01.2006 р. № 30в редакції від 06.09.2013 р. "Про затвердження Порядку надання закладу фізичної культури і спорту статусу бази олімпійської, параолімпійської та дефлімпійської підготовки і переліку закладів, яким надано такий статус" та наказом відповідача № 12/О-ВК від 25.02.2014 р. "Про введення в дію штатного розпису ДП "Арена Львів".

Щодо порушення відповідачем вимог Закону України "Про охорону праці", а саме відсутність у новому штатному розписі посади спеціаліста з охорони праці, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними.

Власник підприємства або уповноважений нимсамостійно вирішує питання організаційної структури, чисельності та штатів працівників, а суд в такому випадку не вправі перевіряти доцільності скорочення. Такі повноваження не передбачені положеннями трудового законодавства.

Як безспірно встановлено в ході розгляду справи, посада яка введена до нового штатного розпису (провідний фахівець адміністрації стадіону) за своєю суттю є такою, що особа, яка її обіймає виконує функції спеціаліста з охорони праці. При цьому кількість працюючих на підприємстві і як наслідок необхідність створення на підприємстві служби охорони праці або покладення виконання цих функцій на конкретного працівника (залученого спеціаліста за договором), та недотримання цих умов роботодавцем не може вплинути на законність (незаконність) проведення скорочення та звільнення працівників.

Про наступне вивільнення позивача було попереджено з дотриманням вимог ст. 492 КЗпП України, що ним не оспорююється.

Від переведення на інші вакантні посади, наявні у роботодавця на цей момент позивач відмовився, бо не подав про це письмову заяву, як цього вимагалося від нього у попередженні про наступне звільнення.

Колегією суддів відхиляються доводи позивача, що подаючи заяву 6 травня 2014 р. про надання йому навчальної відпустки, останній погодився на роботу на запропонованій йому посаді, а також, що його звільнення відбулося під час перебування у відпустці.

Як убачається з матеріалів справи, наказ № 18/1/О-ВК про звільнення позивача первинно було видано 28 квітня 2014 р. і звільнений ОСОБА_3 повинен був бути з 12.05.2014 р., але оскільки з цього числа позивач перебував на лікарняному, який ним закрито 24.05.204 р., то роботодавцем лише перенесено дату його звільнення - перший робочий день, яким є 26.05.2014 р.

Відтак, звільнення позивача відбулося не під час перебування його у відпустці, як і відпустка ненадана позивачу правомірно, оскільки її термін мав початися після звільнення ОСОБА_3 з роботи.

Колегія суддів, визнає те, що за умови скорочення посади, яку обіймав позивач, у роботодавця а в подальшому і в суду були відсутні підстав застосовувати положення ст. 42 КЗпП України, оскільки така посада була єдина, а отже немає підстав для застосування переважного право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, про що також зазначено у відповіді територіальної інспекції з питань праці у Львівській області надано позивачу, за результатами розгляду його звернення.

Недотримання власником положень ч. 2 ст. 49-4 КЗпП України щодо проведення консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення також не може впливати на законність/незаконність проведеного звільнення працівників. Вирішальним при цьому є факт дотримання роботодавцем вимог ст.43 КЗпП України, а саме отримання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) на розрівання трудового договору, що при розгляді даної справи знайшло своє підтвердження.

За наведених обставин, районний суд прийшов до вірного висновку, що звільнення позивача відбулося на законних підставах, в порядку передбаченому законодавством, з дотриманням гарантій, передбачених КЗпП України.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з тим, що висновки суду про відмову в задоволені позову є обґрунтованими, оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують і підстав для його скасування не вбачається.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 14 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська