АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 757/19914/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/3104/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Литвинова І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.
4 березня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Кравець В.А., Шиманського В.Й.,

при секретарі - Круглику В.В.,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» третя особа: ОСОБА_4, ОСОБА_5 про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просять рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у липні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що з 23 травня 2011 року вона працювала у Публічному акціонерному товаристві «Перший український міжнародний банк» і з 3 лютого 2014 року обіймала посаду заступника начальника Управління маркетингу і реклами Департаменту стратегічного маркетингу. 11 березня 2014 року позивач подала заяву про звільнення за угодою сторін і 28 березня 2014 року відповідачем був прийнятий наказ № 146 ОС про її звільнення на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Зазначила, що фактично розірвання трудових відносин відбулось за відсутності взаємної згоди сторін, оскільки написання заяви супроводжувалось тиском на позивача зі сторони керівництва банку, яке намагалось у такий спосіб позбутися працівника, який приймався на роботу попереднім керівником. Позивач була вимушена написати заяву про звільнення за угодою сторін, оскільки щодо неї проводились неправомірні дії та тиск з боку відповідача, наказ про її звільнення вона вважає незаконним та в зв'язку з цим просить його скасувати, поновити її на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Також просила суд поновити строк для звернення до суду, оскільки в зв'язку з складним перебігом вагітності, постійним лікуванням та обстеженням, вона не могла в передбачений законом строк звернутися до суду за захистом своїх трудових прав.

Позивачем подавалися заяви про збільшення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до останньої редакції заяви про збільшення розміру позовних вимог від 22 грудня 2014р., позивач просила стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 193739 грн. 81 коп.

Як встановлено в судовому засіданні, наказом №138-ОС від 23 травня 2011 року ОСОБА_3 було прийнято на роботу на посаду менеджера з маркетингових комунікацій Управління маркетингу та реклами Департаменту стратегічного маркетингу Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк».

Наказом № 50 ОС від 3 лютого 2014 року позивач була переведена на посаду заступника начальника Управління маркетингу і реклами Департаменту стратегічного маркетингу, що підтверджується відповідними записами в її трудовій книжці.

11 березня 2014 року ОСОБА_3 подала заяву про звільнення із займаної посади з 04 квітня 2014р. за угодою сторін.

Наказом №146 ОС від 28.03.2014 року ОСОБА_3 було звільнено 4 квітня 2014 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін з виплатою грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку в кількості 5 календарних днів.

З наказом позивач була ознайомлена 02 квітня 2014 року, в день звільнення отримала трудову книжку, розрахунок та премію за рік, що остання не заперечувала в судовому засіданні.

Допитана у суді першої інстанції в якості свідка керівник департаменту стратегічного маркетингу ОСОБА_6 також підтвердила суду, що позивач звільнялась з власної ініціативи, оскільки мала намір виїхати на проживання в США і вона її умовила пропрацювати ще місяць, оскільки в департаменті не вистачало працівників. Тиску керівництва банку на неї не було і позивач звільнялась добровільно, маючи певні особисті плани. Аналогічні свідчення надали свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 які також заперечували наявність будь-якого тиску з боку керівництва банку на позивача та зазначили, що звільнення відбулось, в зв'язку з бажанням останньої переїхати в США. Також свідки повідомили суд, що позивач телефонувала їм на початку осені та просила надати свідчення про здійснення на неї тиску з боку роботодавця.

Згідно п.1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

За положенням ст. 184 КЗпП України, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Поновлюючи позивачу строк для звернення до суду, суд першої інстанції вважав поважними зазначені причини, враховуючи її стан вагітності та періодичне перебування на лікуванні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача сталося за згодою сторін на підставі ст. 36 КЗпП України.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що за положенням ст. 184 України, звільнення вагітних жінок не допускається, оскільки в даному випадку позивача звільнено за угодою сторін та на підставі її заяви про звільнення.

Крім того, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу що, заява про звільнення була подана під тиском.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що покази свідка ОСОБА_10 не можуть бути прийняті судом, оскільки зазначена особа не була та не є працівником відповідача.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року залишити без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді