Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В,

при секретарі - Поклад Д.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання відмови у ненаданні згоди на реєстрацію незаконною та зобов'язання вчинити дії щодо реєстрації, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції в своєму рішення неправильно послався на положення ст. 65 ЖК УРСР, ч. 1 ст. 358 ЦК України та ст. 11 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

Апелянт зазначає, що судом не надано належної оцінки поясненням третьої особи ОСОБА_2 та наявним в матеріалах справи письмовим доказам, які підтверджують його фактичне проживання в спірній квартирі майже 10 років та вселення до помешкання зі згоди відповідача.

Вказує, що судом невірно встановлений предмет позовних вимог, який стосується визнання незаконною відмови ОСОБА_3 у наданні згоди на реєстрацію, а не зобов'язання його в примусовому порядку вчинити вказану дію, як зазначає суд в своєму рішенні.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що надання власником (співвласником) згоди на реєстрацію місця проживання інших осіб є його правом, а не обов'язком, отже зобов'язати відповідача в примусовому порядку надати таку згоду суд позбавлений можливості. Крім того, ОСОБА_3 в своїй письмовій заяві не заперечував проти реєстрації позивача у спірному приміщенні, отже і предмет спору щодо визнання незаконною відмову відповідача надати згоду на реєстрацію ОСОБА_1 відсутній.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 - 2/3 частки та ОСОБА_2 - 1/3 частка (а.с. 10).

Згідно довідки ТОВ «Габріель» № 709 від 02 жовтня 2014 року за вищевказаною адресою зареєстровані власник (наймач) ОСОБА_3, його батько ОСОБА_4 та співвласник квартири ОСОБА_2 (а.с. 8).

З акту обстеження житлових умов від 01 жовтня 2014 року вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1, крім вищевказаних зареєстрованих осіб, з червня 2005 року без реєстрації проживає ОСОБА_1, який є повнолітнім сином співвласника житла ОСОБА_2 (а.с. 7).

На звернення позивача до Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області з приводу реєстрації за місцем проживання в квартирі АДРЕСА_1 листом начальника відділу йому було роз'яснено, що його реєстрація у вказаному приміщенні можлива лише за умови згоди всіх співвласників житла (а.с. 9).

Відповідно до приписів ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Процедура реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні визначена ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року та Порядком реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22 листопада 2012 року № 1077. Пунктом 2.2 вказаного Порядку встановлено, що у разі відсутності у заявника документів, що підтверджують його право на проживання в житлі (ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) тощо), реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання.

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, суд першої інстанції, постановляючи рішення, правильно визначив наявність підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1, пославшись на те, що надання власником/співвласником житла згоди на реєстрацію місця проживання інших осіб є його правом, а не обов'язком.

Твердження апелянта про неправильне застосування судом ст. 65 ЖК УРСР, ст. 358 ЦК України та ст. 11 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не беруться до уваги колегії суддів, оскільки вони ґрунтуються на невірному та довільному тлумаченні апелянтом положень вказаних правових норм.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надано належної оцінки поясненням третьої особи та письмовим доказам, є безпідставними, оскільки і покази співвласника житла ОСОБА_2, і наявні в матеріалах справи докази лише підтверджують той факт, що ОСОБА_1 з 2005 року постійно проживає у спірній квартирі без наявних заперечень з боку співвласників житла, проте ніяким чином не можуть слугувати доказом ненадання згоди ОСОБА_3 на його реєстрацію. Лист за підписом начальника Деснянського РВ у м. Чернігові УДМС України в Чернігівській області на звернення позивача лише містить інформацію про порядок проведення реєстрації та необхідні для її здійснення документи, але жодним чином не підтверджує доводи позову про відсутність згоди одного з власників квартири на її проведення.

Натомість, в матеріалах справи наявна заява відповідача про розгляд справи без його участі, з якої вбачається, що ОСОБА_3 не заперечує проти задоволення вимог ОСОБА_1 щодо його реєстрації за місцем реєстрації (а.с. 38).

Зважаючи на вказане, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відсутність в матеріалах справи доказів створення саме відповідачем ОСОБА_1 перешкод у реєстрації позивача за його фактичним місцем проживання.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: