Справа № 583/59/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2015 року м. Охтирка

Охтирський міськрайонний суд Сумської області в складі : головуючого Мовчан Н.В., за участю секретаря Мороз О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Охтирського міськрайонного суду Сумської області цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Професійного училища соціальної реабілітації міста Охтирка Сумської області,

про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної та матеріальної шкоди, -

встановив:

13.01.2015р. ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Професійного училища соціальної реабілітації міста Охтирка Сумська область (надалі - ПУСР м. Охтирка), в якому після збільшення позовних вимог, просить поновити її на раніше займаній посаді вчителя української мови і літератури в ПУСР м. Охтирка та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 3696,00грн., моральну шкоду в сумі 1000,00грн., витрати на ліки в сумі 516,60 грн..

Свої вимоги мотивує тим, що вона працювала на посаді вчителя української мови і літератури в ПУСР м. Охтирка. 25.12.2014р. нею, з метою виходу на пенсію по вислузі років, за погодженням з керівництвом було подано заяву про намір з 25.12.2014р. звільнитися за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. Цього ж дня видано відповідний наказ № 52-к, зроблено запис у трудову книжку. 26.12.2014р. позивачка звернулася до УПФУ в м. Охтирці і Охтирському районі, але її документи не прийняли, мотивуючи (усно), що через невірний запис до трудової книжки про посаду не вистачає років вислуги саме на посаді вчителя. Відразу, після отримання негативної відповіді вона повернулася до свого місця роботи і продовжила виконувати свої посадові обов'язки. 26 та 27 грудня 2014р., тобто коли вже було прийнято наказ про її звільнення та видано трудову книжку, позивачка продовжувала працювати, тобто не переривала трудові відносини. Проти цього не заперечувала і директор ОСОБА_2 і заступник директора ОСОБА_3 Саме їм ОСОБА_1 повідомила про те, що вона не підтримує заяву про звільнення і бажає продовжувати працювати, оскільки закладом було допущено помилки в трудовій книжці про запис щодо її професійної діяльності. Позивачка не залишила роботи після 25.12.2014р., перериву у виконанні посадових обов'язків не допустила і не допустила порушення режиму трудового розпорядку. 02.01.2015р. о 09.30год, коли ОСОБА_1 прийшла на своє робоче місце для виконання посадових обов'язків, заступник директора ОСОБА_3 довела до позивачки розпорядження керівництва про її звільнення, та про необхідність передачі ключів від кабінету. Позивачка з цим не погодилась, в той же день склала заяву з проханням допустити її до виконання посадових обов'язків, наказ про її звільнення скасувати, а записи в трудовій книжці поновити, але на даний час відповіді на заву не надійшло. Про факт перебування на роботі 26-27 грудня 2014р. також свідчать записи в класних журналах 7, 9, 10 класу, так як ОСОБА_1 проводила уроки в ці дні. Просить поновити її на посаді та за час вимушеного прогулу стягнути середньомісячний заробіток. Вважає її звільнення незаконним, що спричинило їй моральних страждань, які виразились в душевних хвилюваннях, погіршився нормальний ритм життя, втрачено життєві зв'язки, погіршився стан здоров'я, позивачку госпіталізували до лікарні з діагнозом гіпертонічний криз в наслідок стресу, тому просить стягнути моральну шкоду в сумі 1000,00грн.. 02.01.2015р., коли її не допустили до роботи, позивачка потрапила до лікарні, де для лікування витратила кошти на ліки в сумі 516,60грн. , які також просить стягнути з відповідача.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, та пояснила, що в грудні 2014р. дізналася про те, що з січня 2015року відбудеться пенсійна реформа, тому написала 16 грудня 2014р. заяву про видачу їй трудової книжки, відвідала УПФУ в м. Охтирці та Охтирському районі, де її запевнили, що вона матиме право на пенсію за вислугою років, якщо звернеться з заявою про призначення пенсії до кінця 2014року. Тому позивачка та ще троє її колег в цей же день - 16.12.2014року написали заяву про звільнення у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років на ім'я директора ПУСР м. Охтирка. Директор ОСОБА_2 перебувала у відпустці, тому її обов'язки виконувала ОСОБА_5 Оскільки часу чекати виходу директора з відпустки не було, тому після 14.00 години 25.12.2014р. вона та її колеги ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_15 стали вимагати звільнення, звернувшись до адміністрації училища. Інспектор по кадрам ОСОБА_8 пояснила, що слід переписати заяву, бо в ній не вказана дата, з якої працівник бажає бути звільненим, тоді позивачка переписала заяву від 16.12.2014року про звільнення за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за вислугою років на ім'я в.о. директора ПУСР м. Охтирка ОСОБА_5, зазначивши дату звільнення - 25.12.2014р.. В цей же день 25.12.2014р. видано наказ № 52-К про звільнення, з яким ознайомлено позивачку, здійснено запис у трудову книжку, вона розписалася про отримання трудової книжки, але фактично отримала трудову книжку 26.12.2014року, так як інспектор по кадрам ОСОБА_8 не встигла оформити всі документи до закінчення робочого часу, оскільки не був підписаний обхідний лист. 26.12.2014р. позивачка вийшла на роботу, оскільки адміністрація училища, погодившись на термінове звільнення, просила здати аналізи контрольних робіт, оформити класні журнали, та і морально вона не могла залишити дітей. В цей же день, о 14.30 зателефонувала ОСОБА_6 та повідомила, що їй відмовили у наданні пенсії за вислугу років у зв'язку з невірними записами в трудовій книжці. Тому вона (позивачка) 26.12.2014р., відпрацювавши 4 уроки, здавши матеріальні цінності, близько 14:30 год. поїхала до УПФУ в м. Охтирці і Охтирському районі, однак у прийомі їй було відмовлено у зв'язку з закінченням робочого часу. 27.12.2014р. позивачка знову поїхала до УПФУ, але з'ясувалося, що субота у них не робочий день, тому вона повернулася до училища, заповнила табеля та журнали за вказівкою завуча. Дозволу проводити уроки 26 та 27 грудня 2014року ні в кого не запитувала, про продовження виконання посадових обов'язків нікого з адміністрації училища не попереджала. 29.12.2014р. зранку отримала в училищі довідку для оформлення пенсії та знову поїхала до УПФУ в м. Охтирці і Охтирському районі, де їй усно відмовили у прийнятті документів на оформлення пенсії, у зв'язку невірним зазначенням посади в трудовій книжці, після чого позивачка повернулася до училища та повідомила директора, що має намір продовжити роботу. 30.12.2014р. знову вийшла на роботу, оформила класні журнали. З директором декілька разів були розмови про те, що вона бажає продовжувати працювати. Директор повідомила, що трудові правовідносини розірвані, тому потрібно написати заяву про прийняття на роботу, яку розглянуть на загальних підставах. Вона (позивачка) боялась, що на загальних підставах її не візьмуть на роботу, оскільки директор формує «власну команду». 31.12.2014р. вийшла на роботу знову та була присутня на святковому концерті. 02.01.2014р. позивачка також вийшла на роботу, але заступник директора ОСОБА_3 повідомила, що її звільнено і що вона більше не працює в училищі та попросила здати ключі від кабінету. Заяву про те, що вона бажає відкликати заяву про звільнення до 25.12.2014р. не подавала, лише 02.01.2015р., коли її не впустили на територію учбового закладу, вона направила заяву про поновлення на роботі поштою.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, та пояснив, що ОСОБА_1 фактично робочого місця не залишала, розірвання трудового договору не вимагала, трудову книжку забрала, так як вона їй потрібна була для оформлення пенсії. Нормами ст. 38 КЗпП Украни не передбачено попередження про відкликання заяви про звільнення до дати звільнення. Датою звільнення є дата отримання трудової книжки, тобто у випадку ОСОБА_1 - 26.12.2014р.

Представники відповідача ОСОБА_2 та ОСОБА_9 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та пояснили, що звільнення ОСОБА_1 здійснено відповідно до чинного законодавства. 16.12.2014р. ОСОБА_1 написала самостійно, добровільно заяву про звільнення у зв'язку з виходом на пенсію, яка була зареєстрована в канцелярії. 25.12.2014р. позивачка стала наполягати про її звільнення саме в цей день, тому її заява була задоволена: позивачка була звільнена відповідно до наказу № 52-К від 25.12.2014року за ст. 38 КЗпП України, в той самий день видана трудова книжка. За період з 16.12.2014р. по 25.12.2014р. до адміністрації училища заява про бажання ОСОБА_1 відкликати заяву про звільнення не надходила, тому 25.12.2014р. процес звільнення був завершений. Після 25.12.2014р. позивачку до виконання трудових обов'язків ніхто не допускав, дозвіл не надавав, з проханням про продовження роботи не звертався. З приводу записів в класних журналах 26 та 27 грудня 2014року проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що фактично уроки не проводилися, тому ці записи визнані недійсними. Після звільнення, 30.12.2014року, позивачка звернулася з усним питанням до директора про бажання продовжити працювати, так як у призначенні пенсії їй відмовлено, тоді їй було запропоновано написати заяву про прийняття на роботу, але ОСОБА_1 відмовилася. Новий працівник на посаду вчителя української мови та літератури був прийнятий не відразу, так як у адміністрації учбового закладу не було на меті звільнити позивачку. Обґрунтування заперечень до позову також викладено в письмовій заяві, яка знаходиться в матеріалах справи. (а.с. 20)

Суд, вислухавши пояснення сторін, надавши оцінку доказам по справі, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працювала в Професійному училищі соціальної реабілітації міста Охтирка Сумська область з 17.08.1982р. на посадах вихователя, викладача, методиста, вчителя, старшого вчителя, вчителя - методиста, а 25.12.2014р. звільнена з займаної посади у зв'язку з виходом на пенсію ст. 38 КЗпПУ, що підтверджується копією трудової книжки(а.с.6)

Встановлено, що 16.12.2014р. ОСОБА_1 зверталася до в.о директора ПУСР м.Охтирка ОСОБА_5 з заявою про видачу їй трудової книжки у зв'язку з пред'явленням її до органів пенсійного фонду, трудова книжка була видана позивачці та повернена нею в цей же день, що підтверджується копією заяви та копіями сторінок зошиту видачі трудових книжок по запиту працівників училища з 01.06.2006р..(а.с.58, 59)

16.12.2014р. ОСОБА_1 подала заяву про звільнення з займаної посади за власним бажання у зв'язку з виходом на пенсію з 25.12.2014р., яка була зареєстрована вх. № 604 від 16.12.2014р., що підтверджується копією заяви.(а.с.29)

Наказом № 52-К від 25.12.2014р. ОСОБА_1, вчителя, звільнено із займаної посади 25.12.2014р. за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію відповідно до статті 38 Кодексу законів про працю України, зобов'язано головного бухгалтера ОСОБА_10 провести кінцевий розрахунок з ОСОБА_1, що підтверджується матеріалами справи .(а.с.60)

Відповідно до акту прийому-передачі матеріальних цінностей від 25.12.2014р., затвердженого в.о.директора училища ОСОБА_5, здійснено перевірку і передачу матеріальних цінностей з підзвітної особи ОСОБА_1 на матеріально-відповідальну особу ОСОБА_3, а також 25.12.2014р. оформлено обхідний лист, що підтверджується матеріалами справи.(а.с.36-37)

Згідно копії книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них та копії особової картки працівника ОСОБА_1 отримала трудову книжку 25.12.2014р., що засвідчила підписом. (а.с.21-22, 26-27)

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за грудень 2014р.ОСОБА_1 в грудні працювала 18 робочих днів, останній робочий день 25.12.2014р., що підтверджується матеріалами справи. (а.с.23)

Наказом від 02.01.2015р. ОСОБА_11 призначено на посаду вчителя за сумісництвом, що підтверджується копією наказу. (а.с.24)

Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Згідно роз'яснень, наданих в п.12 Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч.4 ст.24 КЗпП).

Свідок ОСОБА_12, який працює вчителем фізкультури в училищі, в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_1 мала намір піти на пенсію за вислугою років, потім повідомила що їй в пенсійному фонді відмовили у призначенні пенсії, тому вона залишається працювати. 27 грудня 2014року позивачка перебувала в своєму кабінеті, бо заходив до неї, щоб передати класні журнали, та звернутися за допомогою, як до класного керівника 7 класу.

Свідок ОСОБА_6, яка була звільнена 25.12.2014р. з посади вчителя, в судовому засіданні пояснила, що разом з ОСОБА_1 16.12.2014р. написали заяви про звільнення з роботи, так як бажали оформити пенсію за вислугою років. 24 грудня 2014року їй в УПФУ в м. Охтирці та Охтирському районі повідомили, що оформлення пенсії можливе після звільнення з роботи, тому 25 грудня 2014року вона та інші вчителі, серед яких була ОСОБА_1, пішли до адміністрації училища вимагати звільнення. Їх клопотання задовольнили і 25.12.2014р. вони були звільнені. 26.12.2014р., так як у ОСОБА_1 зранку були уроки, свідок сама пішла до УПФУ та подала пакет документів на призначення пенсії, однак, близько 14.00год. їй зателефонували на повідомили, що підстави для призначення пенсії відсутні. Про відмову свідок відразу повідомила ОСОБА_1. Потім від ОСОБА_1 дізналася, що і їй також в УПФУ відмовили в оформленні пенсії. З 26 по 27 грудня 2014р. продовжували працювати разом з ОСОБА_1, брали журнали в учительській, керівництво проти не було. 30.12.2014р. розмовляла з директором про бажання продовжити роботу, але вона відмовила. 26 та 27 грудня 2014р. заходила до позивачки на перервах.

Свідок ОСОБА_7, яка була звільнена 25.12.2014р. з посади вчителя, в судовому засіданні повідомила, що вона, ОСОБА_1 та ще двоє колег вирішили звільнитися на початку грудня 2014року, коли в засобах масової інформації з'явилася інформація про пенсійну реформу. 16.12.2014р. вони отримали трудові книжки, звернулися з ними на консультацією до УПФУ, цього ж дня повернули трудові книжки та написали заяви про звільнення у зв'язку з виходом на пенсію. Після 16 грудня, завчасно, вона отримала бланки обхідних листів та роздала всім колегам, які звільнялися, у тому ж числі і Катрич. 25 грудня 2014р. звільнилась разом з ОСОБА_1. На даті звільнення наполягали, розуміючи, що на час звільнення не вся робота виконана. 25 грудня 2014р. трудову книжку отримала лише ОСОБА_6, інші - 26 грудня 2014р., бо необхідно було спочатку здати кабінет та обхідний. Тому 26 грудня 2014р. виходила на роботу, де вона зустрічалась з позивачкою, а завуч викликала до себе та просила допомогти ОСОБА_1. Заходила до позивачки в кабінет після 2 уроку, діти знаходились в кабінеті. ОСОБА_1 почала розмови про продовження роботи в училищі, коли дізналася, що ОСОБА_6 відмовили у призначенні пенсії.

Свідок ОСОБА_14, яка працює в училищі вчителем географії, в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 добровільно написала заяву про звільнення, бо вважала, що стажу роботи достатньо для призначення пенсії. В кінці семестру необхідно виставити оцінки, оформити журнали. Бачила позивачку 26 та 31 грудня 2014р. на роботі. 26.12.2014р. в кабінеті з ОСОБА_1 сиділи діти, чи проводився урок їй не відомо, однак бачила записи на дошці, діти збирали речі.

Таким чином, свідки ОСОБА_12, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_14 підтвердили, що звільнення ОСОБА_1 відбувалося за її власним бажанням, на даті звільнення - 25.12.2014р. вона наполягала та вчинила всі необхідні дії, які передують звільненню та отриманню трудової книжки, а рішення про продовження роботи виникло після оформлення звільнення, у зв'язку з сумнівом щодо призначення пенсії.

Доводи позивачки та покази вказаних свідків про те, що ОСОБА_1 була налаштована на продовження роботи та не припиняла працювати 26 та 27 грудня 2014р. суд оцінює критично, оскілки вони спростовуються іншими доказами по справі.

Свідок ОСОБА_2, яка є директором училища, в судовому засіданні пояснила, що в період з 05.12.2014р. по 26.12.2014р. перебувала у відпустці, а 27.12.2014р. - перебувала у відрядженні в м. Суми. 25.12.2014р. їй зателефонувала ОСОБА_3 та повідомила, що 4 вчителів, в тому числі ОСОБА_1, вимагають звільнити їх у зв'язку з виходом на пенсію. Ситуація була нестандартна, бо велика кількість вчителів звільнялися в один день наприкінці семестру, у них могли бути недоробки, однак вона погодила звільнення. Враховуючи вихідні дні, на роботу вийшла 29 грудня 2014р., перевірила документи, на підставі яких проведено звільнення: 25.12.2014р. видані трудові книжки, 26.12.2014р. був наданий пакет документів для призначення пенсії. 29 грудня 2014р. після обіду до неї звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з розгорнутими трудовими книжками, вимагаючи внести виправлення в записи. 30.12.2014р. ОСОБА_1 повідомила, що не приймають документи для оформлення пенсії, а 31.12.2014р. ОСОБА_1 запитала чи візьмуть її на роботу, на що вона відповідала, що потрібно написати заяву про прийняття на роботу, бо трудові відносини припинені. Пізніше через пошту надійшла заява ОСОБА_1 від 02.01.2015р. про поновлення її на роботу, на яку надано письмову відповідь.

Свідок ОСОБА_3, яка працює на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи, в судовому засіданні пояснила, що 15-16 грудня 2014р. ОСОБА_1 повідомила, що має намір вийти на пенсію. Написала заяву і залишила у секретаря. 25.12.2014р. після уроків, о 13:30год, ОСОБА_1 стала наполягати, щоб її звільнили цим числом. Цього ж дня були підписані обхідний лист та акт прийому передачі матеріальних цінностей. На уроки, які за розкладом повинна була проводити ОСОБА_1 з 26.12.2014р., була зроблена заміна іншими вчителями. За дозволом на продовження роботи ОСОБА_1 не зверталася. 02.01.2015р. до неї підійшла ОСОБА_1 та запитала, які будуть завдання, на що вона (ОСОБА_3) відповіла, що завдань немає, бо ОСОБА_1 звільнена, і попросила здати ключ від кабінету. Після чого ОСОБА_1 зібрала речі та пішла. 02.01.2015р. стала перевіряти класні журнали та виявила записи в журналах за 26-27 грудня 2014р., які зроблені ОСОБА_1 після звільнення. Написала доповідну директору, на підставі якої проведено службове розслідування. Під час перевірки встановлено, що записи в учнівських зошитах за ці дні відсутні, що є порушенням нормативних актів, тому записи в класних журналах за ці дати визнані недійсними.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що в період відпустки директора училища ОСОБА_2 вона виконувала обов'язки директора. 16.12.2014р. ОСОБА_1 подала заяву про звільнення. Секретар заяву зареєструвала. Пропонувала їй подумати. 25.12.2014р. позивачка прийшла після обід і наполягала на звільненні саме цього дня. Тому вона підписала обхідний лист, акт передачі матеріальних цінностей, ОСОБА_1 видали трудову книжку. З 26.12.2014р. ОСОБА_1 до свідка більше не зверталась.

Свідок ОСОБА_8, яка працює старшим інспектором з кадрової роботи в училищі, в судовому засіданні повідомила, що до її посадових обов'язків, зокрема, відноситься ведення особових справ працівників училища, внесення записів в трудові книжки, видача трудових книжок при звільненні та на вимогу працівників. Так, 16.12.2014р. ОСОБА_1 звернулася для отримання трудової книжки, щоб проконсультуватися щодо призначення пенсії. Цього ж дня написала заяву про звільнення, не вказавши дату звільнення, тому 25.12.2014р. дописала бажану дату. 25.12.2014р. свідок підготувала проект наказу про звільнення, після підпису наказу ознайомила з ним ОСОБА_1, внесла запис в трудову книжку та видала їй в цей же день, бо 26.12.2014р. ОСОБА_1 збиралася на 09:00год. нести її до УПФУ. 29.12.2014р. ОСОБА_1 звернулася в училище за довідкою для призначення пенсії.

Сторони по справі визнали, що 26, 27, 29, 30, 31 грудня 2014р. та 02 січня 2015р. ОСОБА_1 перебувала на території учбового закладу, що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Судом встановлено, що 02.01.2015р. заступником директора з навчально-виховної роботи ОСОБА_3 написана доповідна на ім'я директора ПУСР м. Охтирка ОСОБА_2, в якій довела до відому про встановлення факту неправомірного внесення вчителем ОСОБА_1, звільненої 25.12.2014р., записів до класних журналів 7, 9, 10класів за 26 та 27 грудня 2014р.. За даним фактом наказом № 3-ОД від 02.01.2015р. призначено проведення службового розслідування, створено комісію. За результатами службового розслідування складена доповідна та винесено наказ № 10-ОД від 05.01.2015р. з додатками №№1, 2 про підсумки службового розслідування, відповідно до якого встановлено, що після звільнення уроки ОСОБА_1 не проводила, записи до учнівських зошитів не вносилися, тому зроблені ОСОБА_1 записи в класні журнали 7, 9, 10 класів за 26 та 27 грудня 2014р.., визнані недійсними. (а.с. 63-68, 74-75, 77, 78-82, 110)

Представник відповідача ОСОБА_2 пояснила, що ПУСР м. Охтирка працює в цілодобовому режимі. В училищі складається розпорядок дня, в якому зазначаються період часу та відповідальний працівник училища. Розпорядок вивішується на дошці оголошень біля учительської. Після прокурорської перевірки з травня 2014року такі розпорядки дня складаються на кожен день. Керівник режиму, після звільнення вчителів 25.12.2014р., вніс уточнення в розпорядок дня, виключивши звільнених вчителів, що підтверджується матеріалами справи. (а.с. 111-114)

В судовому засіданні позивачка підтвердила, що вона розуміла, що для звернення до УПФУ для оформлення пенсії їй необхідно звільнитися з роботи, тому за власним бажанням наполягала на звільненні 25.12.2014р., після ознайомлення з наказом № 52-К від 25.12.2014р. переконалась, що звільнення відбулося, при цьому визнала, що наполягаючи на терміновому звільненні, мала право не виходити на роботу після 25 грудня 2014р., залишивши недоробки. Перебуваючи з дітьми 26.12.2014р. керувалася моральними принципами, дозволу вона на це ні в кого не питала, а від адміністрації училища вимоги про вихід на роботу не було. також підтвердила, що отримавши трудову книжку до училища її не повертала.

Судом встановлено, що за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 30.12.2014р. про призначення пенсії та довідки від 29.12.2014р., виданої ПУСР м. Охтирка , прийнято рішення №3 від 08.01.2015р. про відмову в призначенні пенсії за вислугу років, що підтверджується копією листа УПФУ в м. Охтирці та Охтирському районі № 326/05-12 від 12.01.2015р.. (а.с.107)

Встановлено, що позивачка, після звернення до суду з позовною заявою про поновлення на роботі, зверталася до головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області та до державної установи «Урядовий контактний центр» з питання призначення пенсії за вислугу років та отримала лист-відповідь № 11/К-11 від 09.02.2015р., в якому зазначено, що ОСОБА_1 16.12.2014р. вперше зверталася до УПФУ в м. Охтирці та Охтирському районі для отримання роз'яснень з питання призначення пенсії за вислугу років, при цьому була надана трудова книжка. 26 грудня 2014року позивачка знову звернулася до УПФУ та надала уточнюючу довідку, у якій зазначена інформація про роботу в ПУСР м. Охтирка, аналогічна інформації в трудовій книжці, однак заява про призначення пенсії надана не була. Працівниками управління ОСОБА_1 було наголошено про відсутність права на призначення пенсії за вислугу років. Із заявою про призначення пенсії за вислугу років ОСОБА_1 звернулася 30 грудня 2014р., до якої додала трудову книжку та довідку № 02/22 від 29 грудня 2014р., видану ПУСР м. Охтирка.(а.с. 108-109)

Таким чином, після звільнення позивачка вчиняла передбачені законодавством дії для оформлення пенсії за вислугу років, що і було нею зазначено як підстава звільнення з роботи 25.12.2014р., тобто досягала поставленої мети, що спростовує її ж доводи, про те, що вона в цей час бажала продовження трудових відносин з ПУСР м. Охтирка.

Крім того, під час судового розгляду справи позивачка змінила свої покази щодо подій 26 грудня 2014року. Так, в позовній заяві вона зазначила, що в цей день зверталася до УПФУ в м. Охтирці та Охтирському районі, однак у неї не прийняли документи для отримання пенсії, тому вона повернулася до училища та приступила до виконання посадових обов'язків. А в судовому засіданні 10.02.2015р. пояснила, що поїхала до УПФУ в м. Охтирці і Охтирському районі після того, як відпрацювала робочий день, тому спізнилася і їй відмовили в прийомі у зв'язку з закінченням робочого часу. Дана обставина ставить під сумнів і доводи позивачки, що вона отримала трудову книжку 26.12.2014року, що також суперечить зібраним по справі доказам.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів, які б підтверджували, що позивачка після закінчення строку попередження про звільнення не залишила роботи і не вимагала розірвання трудового договору, матеріали справи не містять.

В судовому засіданні позивачка підтвердила, що вона не має претензій щодо проведеного з нею розрахунку при звільненні.

З огляду на викладене, суд вважає, що позивачка вимагала розірвання трудового договору 25 грудня 2014р., була звільнена в цей же день, а її перебування після звільнення на території ПУСР м. Охтирка було викликане необхідністю отримання документів для призначення пенсії, а не бажанням не залишати роботи, тому суд приходить до висновку, що звільнення позивачки проведено без порушенням трудового законодавства, отже позовні вимоги в частині поновлення на роботі не підлягають задоволенню.

У зв'язку з відмовою в задоволенні позову в частині поновлення на роботі не підлягають задоволенню і похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної та матеріальної шкоди.

На підставі викладеного, керуючись ст. 38 КЗпП України, ст.ст.10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Професійного училища соціальної реабілітації міста Охтирка Сумської області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної та матеріальної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Охтирський міськрайонний суд Сумської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 04 березня 2015року.

Суддя

Охтирського міськрайонного суду

Сумської області Н.В.Мовчан