Ухвала

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Леванчука А.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Дочірнього підприємства «Санаторій «Квітка Полонини» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» до ОСОБА_4, Солочинської сільської ради Закарпатської області про визнання недійсним державного акта на право власності на землю, за касаційною скаргою Дочірнього підприємства «Санаторій «Квітка Полонини» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року Дочірнє підприємство «Санаторій «Квітка Полонини» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (далі - ДП «Санаторій «Квітка Полонини» ЗАТ ЛОЗП України «Укрпрофоздоровниця») звернулося до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнило та остаточно просило визнати недійсним державний акт від 06 вересня 2004 року, виданий на ім'я ОСОБА_4, на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2500 га у АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_4 без належного погодження з територіальними геологічними підприємствами та органами державного гірничого нагляду на порушення вимог чинного законодавства оформив право власності на спірну земельну ділянку, яка розташована в межах залягання корисних копалин загальнодержавного значення Голубинського родовища мінеральних вод. Такими діями відповідача порушуються законні права та інтереси позивача, оскільки ДП «Санаторій «Квітка Полонини» ЗАТ ЛОЗП України «Укрпрофоздоровниця» відповідно до ліцензії на користування надрами від 19 серпня 1999 року № 1970 експлуатує дані родовища вуглекислих мінеральних вод. Позов заявлено на захист законного інтересу користувача корисних копалин Голубинського родовища мінеральних вод.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 07 лютого 2014 року позов задоволено.

Визнано недійсним державний акт від 06 вересня 2004 року на право власності на землю, виданий на ім'я ОСОБА_4 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,2500 га у АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня 2014 року рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 07 лютого 2014 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до вимог ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таке ж положення відображено у ст. 3 ЦПК України, відповідно до якої кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах зони санітарної охорони свердловини № 4 Голубинського родовища мінеральних вод. Право власності на земельну ділянку площею 0,25 га у АДРЕСА_1 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку позивач отримав без погодження з територіальними геологічними підприємствами та органами державного гірничого нагляду.

Скасовуючи вперше рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що право власності на спірну земельну ділянку набуто ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 грудня 2002 року, це право посвідчено державним актом від 06 вересня 2004 року і є похідним від зазначеного свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Питання правомірності отримання державного акта на право власності на земельну ділянку попереднього власника ОСОБА_5 - батька позивача - виходить за межі розглянутого судом спору. Вимога захисту порушених прав власника чи користувача на землю реалізується заінтересованою особою шляхом звернення до суду з вимогою про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або в даному випадку про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним. За таких обставин апеляційний суд, посилаючись на ст. 152 ЗК України, дійшов висновку, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права.

Проте з такими висновками апеляційного суду не погодився Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, постановляючи попередню ухвалу від 03 вересня 2014 року.

Скасовуючи вищевказане рішення суду апеляційної інстанції й передаючи справу на новий розгляд до апеляційного суду, суд касаційної інстанції виходив з того, що судом належним чином не з'ясовано дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін, не надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам та правовим підставам заявленого позову.

Переглядаючи вдруге справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції встановив, що згідно зі свідоцтвом на право на спадщину за заповітом від 21 грудня 2002 року відповідачу передано у спадок земельну ділянку площею 0,68 га. Відповідачем право власності оформлено на 3 ділянки, з них під будівлями - 0,12 га.

Згідно з державним актом на право приватної власності на земельну ділянку від 06 вересня 2004 року серії ЗК № 051997, виданим Солочинською сільською радою, ОСОБА_4 є власником земельної ділянки 0,25 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Гірничий відвід для розробки родовища мінеральних вод на земельній ділянці площею 11,7 га надано ДП «Санаторій «Квітка Полонини» ЗАТ ЛОЗП України «Укрпрофоздоровниця» у 2008 році.

Розглядаючи вдруге спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд виходив з того, що на час видачі 06 вересня 2004 року на ім'я ОСОБА_4 державного акта на право приватної власності на землю права та обов'язки позивача не порушувалися, оскільки гірничий відвід наданий останньому тільки у 2008 році, а житловий будинок з господарськими будівлями побудований у 1935 році, а з 1950 року за цим будинком з господарськими будівлями і спорудами зареєстровано земельну ділянку, оскаржуваний акт на право власності на земельну ділянку було видано відповідачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 грудня 2001 року (т. 1, а. с.14), де цільове призначення земельної ділянки було зазначено - для будівництва, обслуговування житлового будинку та ведення підсобного господарства. При відсутності жодних порушень з боку відповідача щодо оформлення державного акта на право власності, позбавлення відповідача права власності, є непропорційним втручанням у право на мирне володіння своїм майном.

Таке рішення апеляційного суду є законним, обґрунтованим, відповідає встановленим судом фактичним обставинам справи та наявним у справі доказам, а також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 04 червня 2014 року у справі № 6-46цс14, згідно з якою відповідно до ст. 126 (в редакції, чинній до 05 березня 2009 року), ст. ст. 152, 155 ЗК України державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності, й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-214, 316 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, зводяться до переоцінки доказів.

Вищезазначене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню, а ухвалене у справі рішення - залишенню без змін з підстав, передбачених ст. 337 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Дочірнього підприємства «Санаторій «Квітка Полонини» Закритого акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ступак
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.О. Леванчук

І.К. Парінова