УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Українець Л.Д., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Заліській Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Свої вимоги обґрунтував тим, що 25.10.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов'язується передати ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 45 000 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути зазначену суму грошових коштів та проценти в обумовлений строк. Даний договір позивач вважає фіктивним, недійсним, таким, що порушує публічний порядок, суперечить інтересам держави та неукладеним, оскільки позивач протягом 2008-2011 років перебував на посаді директора ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Сферабуд», засновником якого є відповідач та розмір частки якого у статутному капіталі становить 90 %. В ході діяльності товариства виникла заборгованість та в подальшому відповідач звинуватив позивача у її виникненні і зазначив, що суму 45 000 доларів США він вважає особистим боргом позивача перед відповідачем.

Вказував, що у жовтні 2011 року відповідач шляхом тиску схиляв позивача до укладення фіктивного договору позики, з метою переведення корпоративного боргу дебіторів перед товариством у особистий борг позивача.

Посилаючись на те, що договір позики укладався без наміру відповідача надавати грошові кошти позивачу та те, що фактично грошові кошти не передавалися у позику за спірним договором, позивач просив визнати договір позики від 25.10.2011 недійсним, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір та витрати на правову допомогу.

Справа № 756/12010/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2669/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Богдан О.О. Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В. .
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.12.2014 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1- ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначив, що суд першої інстанції упереджено відмовив позивачу у задоволенні клопотання про витребування у відповідача оригіналів розписок, які свідчать про те, що грошові кошти за оспорюваним договором не передавалися, а передавалися у січні 2010 році, а також відмовив позивачу у долученні до матеріалів справи копій даних розписок.

Крім того вказував, що відповідно до ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, а відтак даний договір слід вважати неукладеним, оскільки грошові кошти не передавалися позивачу.

Посилаючись на вищевикладене, апелянт просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 рокуі ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В судовому засіданні представник позивача просив апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підставах, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 25.10.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики (а.с. 82), відповідно до умов якого ОСОБА_2 зобов'язався передати ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 45 000 доларів США, а позичальник зобов'язався повернути зазначену суму грошових коштів та проценти не пізніше 25.02.2012.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 411 480 грн. та судові витрати в розмірі 3306 грн.(а.с. 71-72). Рішення набрало законної сили та державними виконавцем ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві винесена постанова про відкриття виконавчого провадження від 04.06.2014.(а.с. 73).

Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається зі змісту рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 судом перевірялися доводи позивача про безгрошовість правочину, проте належних та допустимих доказів позивачем суду не надано, а відтак, вони не знайшли свого підтвердження.

Обставини встановлені у вищевказаному рішенні відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення, а тому не підлягають новому доказуванню.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, зазначені позивачем обставини вже були встановлені рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 та обґрунтовано відмовив у задоволені позовних вимог.

Крім того, викладені в апеляційній скарзі доводи щодо визнання договору недійсним, неукладеним та таким, що вчинявся без наміру створення правових наслідків за своєю суттю, є взаємовиключними.

В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу саме з тих підстав, що кошти фактично не були передані позичальнику та посилався на безгрошовість спірного договору, проте зазначене не може бути підставою для визнання правочину недійсним в розумінні ст. 215 ЦК України.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 312 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегі суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: Л.Д. Українець

В.А. Шебуєва