Провадження № 2/522/2687/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Шенцевої О.П.,

при секретарі - Соболевій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Перший відділ реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції в Одеській області, про визнання шлюбу недійсним (фіктивним), -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним (фіктивним).

Мотивуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_1 вказує, що 13 квітня 1996 року між її тіткою ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений шлюб.

На думку позивача, вказаний шлюб був фіктивним, тобто укладеним без наміру створення сім`ї і набуття прав та обов'язків подружжя з наступних причин.

Позивачка вважає, що єдиним наміром Відповідача було обманним шляхом заволодіти матеріальними цінностями та майном дружини, і цей факт, як вважає позивач, підтверджується слідуючими діями Відповідача, а саме:

Задовго до реєстрації шлюбу між покійною тіткою позивача та Відповідачем, останній скористався довірливістю її тітки, обманним шляхом намагався заволодіти її квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та навіть приватизував її, про що свідчить «Свідоцтво про право власності» №11823 від 11.06.1993р.

Покійна ОСОБА_4, на думку позивачки, відповідачу не хотіла залишати після своєї смерті свою квартиру, та, на підтвердження зазначеного, вона вказала, що її тіткою, був складений заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 3-2780 від 04.03.2003 року та посвідчений Державним нотаріусом Першої одеської нотаріальної кантори Савінок К.П., з якого вбачалось, що належна їй квартира за адресою: АДРЕСА_1 після її смерті перейде до її племінниці ОСОБА_1.

Проте, ІНФОРМАЦІЯ_1, за чотирнадцять днів перед смертю ОСОБА_4, під психічним тиском Відповідача на хвору, вмираючу ОСОБА_4, усвідомлюючи, що Відповідач залишиться без її квартири, ним було визвано нотаріуса та поставлено питання про зміну заповіту, яким зазначалось, що після смерті одного з подружжя, частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який пережив, а у разі смерті останнього, право на спадщину має ОСОБА_1.

На думку позивача, при складанні зазначеного заповіту, Відповідач знову проявив хитрощі та корисливий мотив, який він переслідував з самого початку шлюбних відносин та при складанні заповіту від ІНФОРМАЦІЯ_1, він надав нотаріусу завідомо недійсне свідоцтво про право власності на житло від 11.06.1993 року № 11-847, яке було видане на підставі розпорядження органу приватизації від 11.06.1993 року № 11-823, згідно якого квартира АДРЕСА_1 була передана їм у спільну сумісну власність у порядку приватизації, але насправді розпорядженням УЖКГ виконкому Одеської міськради від 09.11.1995 року №124 його, відповідача, було виключено з цього розпорядження органа приватизації № 11823 від 11.06.1993 року, тобто, ця квартира, на час складання спільного заповіту подружжя не була об'єктом їх права спільної сумісної власності, тому не могла бути предметом заповіту подружжя.

Також, задовго до смерті тітки, вона конфліктувала з Відповідачем, про що свідчить той факт, що тіткою навіть при житті, було розірвано те свідоцтво про укладання шлюбу.

Проте, на думку позивача, відповідач, маючи наміри, направлені на заволодіння квартирою померлої, отримав повторне свідоцтво про шлюб, серії НОМЕР_1 від 30.09.2008 року, видане Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції. Вищезгадане повторне Свідоцтво було видано та підписано від імені керівника органу реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_6, який не був ні керівником, ні заступником керівника Першого відділу реєстрації актів цивільного стану, і не виконував обов'язок керівника цього органу, оскільки керівником тоді була ОСОБА_7, а у її відсутності виконувала її обов'язок - ОСОБА_8. Усі ці факти, на думку позивача, та неодноразовий підлог нечинних документів, свідчать про корисливі наміри Відповідача та фіктивність шлюбу, тобто укладеним без наміру створення сім'ї і набуття прав та обов'язків подружжя.

У зв'язку з викладеним, позивачка просить винести рішення, яким визнати недійсним (фіктивним) шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник підтримали позов в повному обсязі і просили його задовольнити. Крім того, позивачка надала письмові пояснення по справі, в яких вказала, що її батьки мали двохкімнатну квартиру в АДРЕСА_2, а її тітка, покійна ОСОБА_3, яка є рідною сестрою її матері, мала однокімнатну квартиру по АДРЕСА_3. Оскільки сестра її матері, тітка ОСОБА_3, була одинока та багато свого часу проводила у них дома, то вони з її матір'ю вирішили провести обмін своїми квартирами та вселитись разом в одну квартиру.

Після цього, її мати стала шукати варіанти обміну квартирами, та знайшла такий варіант у центрі міста, недалеко від їх квартири по АДРЕСА_2, з доплатою, яку виплатили її батьки, оскільки сестра матері була одинока та таких грошей не мала і 22 серпня 1975 року, згідно обміну квартирами, відповідно до обмінного ордеру №3329, її мати - ОСОБА_9, її батько, брат - ОСОБА_10 та вона - ОСОБА_11, і сестра її матері ОСОБА_3, вселились, з правом на житлову площу, в квартиру АДРЕСА_1.

На той же самий час, її батько захистив дисертацію і йому запропонували місце роботи в м.Донецьку і їх сім'я переїхала до Донецьку, залишивши за собою право на обмінну квартиру АДРЕСА_1.

Позивачка також вказала, що у цей же час, ОСОБА_2, який був прописаним в АДРЕСА_4, зняв в піднайм, кімнату, розміром 12 кв.м. у їх квартирі АДРЕСА_1, про що був укладений з ОСОБА_3 договір 08.09.1975 року про здачу йому в їх квартирі АДРЕСА_1 в тимчасове користування, строком до 5 років в піднайм, кімнати, розміром 12 кв.м.

У зв'язку з піднаймом цієї кімнати, ОСОБА_2 виписався з квартири АДРЕСА_4 та прописався в м.Одесі в квартиру АДРЕСА_1 з 10.09.1975 року, оскільки, як він тоді пояснював, йому ця прописка потрібна для роботи.

На думку позивачки, зазначеним, спростовується ствердження відповідача про те, що спільне життя з ОСОБА_3 він почав з 1975 року, оскільки, виходячи з викладеного, він був лише квартиронаймачем у їх квартирі.

Згідно Розпорядження № 11823 від 11 червня 1993 року, було передано квартиру АДРЕСА_1 в спільну сумісну власність ОСОБА_3 та відповідачу - ОСОБА_2, який на той час був лише квартиронаймачем.

Відповідно до Свідоцтва про право власності №11823 від 11.06.1993р., квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 приватизована ОСОБА_12 та членом її сім'ї - ОСОБА_2, але, як вказує позивач, на час приватизації зазначеної квартири, ОСОБА_2 не був членом сім'ї ОСОБА_3, що, на думку позивачки, свідчить про наміри ОСОБА_2, направлені лише на заволодіння чужою квартирою, а не на створення сім'ї з ОСОБА_3

Крім того, позивач вказала, що відповідач у той же час був одружений та розлучився в 1991 році, про що сам надав довідку у судовому засіданні.

На думку позивачки, дізнавшись про смерть дружини, з якою він розлучився ще в 1991 році та яка померла в 1995 році, та про те, що її квартира АДРЕСА_5, в якій до смерті вона проживала, не приватизована та відійде, згідно Закону, державі, з метою заволодіння вказаною квартирою, шляхом приватизації на себе, відповідач ОСОБА_2 переселився в квартиру померлої, отримав на померлу Свідоцтво про смерть, актовий запис №6847 від 14.07.1995 року та доказував, що начеб-то проживав з померлою однією сім'єю, до смерті померлої.

На думку позивачки, оскільки право на приватизацію, шляхом незаконної приватизації половини їх квартири АДРЕСА_1, ним було втрачено і у нього не було права другий раз приватизувати другу квартиру, а саме квартиру АДРЕСА_5, в якій до смерті проживала померла, з якою він розлучився ще в 1991 році, з метою заволодіння квартирами, як померлої дружини, з якою розлучився в 1991 році, так і квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_2 прийняв рішення про скасування приватизації ним квартири АДРЕСА_1, та для цього вчинив наступні дії.

На думку позивачки, щоб не втратити квартиру, якою він незаконно заволодів, шляхом приватизації, як начеб-то будучи членом сім'ї ОСОБА_12, за адресою: АДРЕСА_1, та, з метою незаконної приватизації квартири померлої дружини, з якою розлучився ще в 1991 році, ОСОБА_2 потягнув 11.08.1995 року ОСОБА_12 до нотаріуса, запропонувавши їй все майно заповідати друг другу і у одного і того ж нотаріуса було складено два заповіти.

Так, згідно заповіту від 11.08.1995 року, ОСОБА_3, все майно та квартиру АДРЕСА_1, заповідала відповідачу ОСОБА_2. Також, 11.08.1995 року, було складено заповіт ОСОБА_2, згідно якого: все майно та квартиру АДРЕСА_1, він заповідав ОСОБА_3.

Проте, як вказала позивачка, ніякого майна, крім квартири ОСОБА_3, у відповідача ОСОБА_2 на той час не було, та і в заповіті ним інше майно, крім квартири ОСОБА_3, не було зазначено.

Отже, на думку позивачки, підстав для складення заповіту, у нього не було, але була мета не втратити квартиру АДРЕСА_1, тому і було здійснено цей похід до нотаріуса.

Ці дії, на думку позивачки, лише свідчать про намагання відповідача завести в оману ОСОБА_3 та заволодіти квартирою АДРЕСА_1, а не створити сім'ю з ОСОБА_3.

Після цього, як вказує позивачка, ОСОБА_2, з метою заволодіння квартирою АДРЕСА_5, в якій до смерті проживала померла, з якою він розлучився ще в 1991 році, виконуючи дії направлені на отримання права на приватизацію цієї квартири, звернувся до органу Приватизації та вказав, що його незаконно було включено як члена сім'ї при приватизації квартири АДРЕСА_1, і просив визнати приватизацію ним, цієї квартири, недійсною і в зв'язку з цим, розпорядженням від 9.11.1995р. за № 124 «Про виключення гр. ОСОБА_2 з Розпорядження органу приватизації № 11823 від 11.06.1993 р.» відповідач ОСОБА_2, був виключений з Розпорядження орану приватизації № 11823 від 11.06.1993 р. про передачу йому у сумісну власність квартири АДРЕСА_1

Цим самим, на думку позивачки, у нього знову з'явилось право на приватизацію житла, чим він і скористався та, як вказує позивачка, незаконно заволодів квартирою АДРЕСА_5, шляхом її приватизації.

Тому він, як вказує позивачка, виконуючи дії, направлені на заволодіння квартирами, виписується з квартири по АДРЕСА_1 та прописується в квартиру по АДРЕСА_5.

Посилаючись на довідку від 17.09.2009 року, яку надано відповідачем у судовому засіданні, позивачка вказала, що відповідач ОСОБА_2, після скасування приватизації по АДРЕСА_1, виписався з квартири АДРЕСА_1 - 12.01.1996 року.

Посилаючись на довідку без дати, яку, як вказала позивачка, ОСОБА_2 надав для приватизації, він прописаний в квартирі АДРЕСА_5, як головний наймач - з 17.01.1996 року

Проте, як вказує позивачка, згідно до адресної Довідки, ОСОБА_2 прописаний за вказаною адресою лише 31.01.1996 року, тобто, після приватизації цієї квартири та виписаний з неї - 02.02.1996 року.

Посилаючись на Розпорядження УЖКГ № 72475 від 26.01.1996 року та Свідоцтво про право власності від 26.01.1996р., позивачка вказала, що квартира АДРЕСА_5, була 26.01.1996р. приватизована ОСОБА_2

Також позивачка вказала, що зразу ж, після отримання Розпорядження УЖКГ № 72475 від 26.01.1996 року та Свідоцтва про право власності від 26.01.1996р., відповідач ОСОБА_2 прописався лише 31.01.1996 року в цю приватизовану ним на себе, АДРЕСА_5

Після цього, як вказала позивачка, зразу ж, 02.02.1996 року цю приватизовану ним на себе, АДРЕСА_5, відповідач ОСОБА_2 продав ОСОБА_13, та у цей же день виписався з цієї квартири, але оформив ці дії як договір дарування квартири.

Саме, на думку позивачки, з метою укриття вказаних фактів, направлених на заволодіння квартирами, 02.04.1996 року відповідач провів обмін свого паспорту і 13 квітня 1996 року зареєстрував з ОСОБА_3 шлюб без наміру укладення такого, оскільки, як він заявив, йому це потрібно для роботи, а 26.06.1996 року ОСОБА_2 прописався знову в ту ж квартиру АДРЕСА_1, вже як людина, у якої відсутнє житло, як чоловік, до дружини ОСОБА_3.

04.03.2003 року ОСОБА_3 самостійно, прибула до Першої одеської нотаріальної контори, де склала заповіт, який був зареєстрований у реєстрі за № 3-2780 від 04.03.2003 року та посвідчений Державним нотаріусом, з якого вбачалось, що вона заповідає належну їй квартиру АДРЕСА_1, після її смерті, ОСОБА_1.

Тобто, на думку позивачки, зазначене вказує саме на те, що покійна, не будучи важко хворою, без примусу, розпорядилася своєю квартирою та не сповістила про це відповідача і саме це, як вважає позивачка, вказує на те, що брак був фіктивним та довірливих відносин як у чоловіка з дружиною, між відповідачем та покійною ОСОБА_3, ніколи не було.

На думку позивачки, за два тижні до смерті ОСОБА_3, як вказав відповідач ОСОБА_2, він випадково, коли вмираюча, будучи онкохворою, була у хворому маренні, дізнався про вказаний заповіт і ним тоді було поставлено питання про зміну заповіту.

У той же день, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 було визвано в квартиру вмираючої, онкохворої ОСОБА_4 нотаріуса і знову складено інший заповіт, який було названо вже як спільний заповіт, хоча, як вказує позивачка, він чітко розумів, що будь-якого майна у нього на той час не було, з якого вбачалось, що, квартира АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заповідається ОСОБА_1, а у разі смерті одного з подружжя, частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який пережив, а у разі смерті останнього, право на спадщину має ОСОБА_1.

Також, як вказала позивач, при складанні заповіту від ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 надав нотаріусу свідоцтво про право власності на житло від 11.06.1993 року № 11847, яке видане на підставі розпорядження органу приватизації від 11.06.1993 року № 11-823, згідно якого квартира АДРЕСА_1 була передана їм у спільну сумісну власність у порядку приватизації, та за яким, розпорядженням УЖКГ виконкому Одеської міськради від 09.11.1995 року №124, відповідача було виключено з розпорядження органа приватизації № 11823 від 11.06.1993 рокує.

На думку позивача, ця квартира на час складання спільного заповіту подружжя не була об'єктом їх права спільної сумісної власності, а тому не могла бути предметом заповіту подружжя.

Посилаючись на заперечення відповідача, в якому він вказав, що складання заповіту подружжя здійснювалось в короткі терміни, а тому, вони не повністю розуміли суть зазначеного заповіту та його наслідки, позивачка вказала, що зазначене вище дійсно підтверджує те, що важкохвора не повністю розуміла суть зазначеного заповіту та його наслідки і підтверджує цілеспрямовані дії відповідача ОСОБА_2, направлені на заволодіння квартирою хворої ОСОБА_3, оскільки дійсно ним, а не покійною, незважаючи на те, що ОСОБА_3 лежала важкохвора, було визвано в квартиру нотаріуса, та надано йому документи.

І це також, на думку позивачки, підтверджує, що не повністю розуміла суть зазначеного заповіту та його наслідки лише хвора ОСОБА_3, але не відповідач, оскільки, дійсно зазначений заповіт ІНФОРМАЦІЯ_1 було підписано важко хворою ОСОБА_3 та було визвано нотаріуса за місцем її проживання, тобто у квартиру, що свідчить про те, що самостійно вона не зверталась до нотаріуса про зміну заповіту та для печатання тексту заповіту відвозились особисті документи в нотаріальну контору не самою покійною, а саме відповідачем. Тобто, на думку позивачки, вказане свідчить саме про корисливий мотив відповідача.

Викладене та зазначене відповідачем у його запереченнях, на думку позивачки, свідчить про дії відповідача, які, на протязі довготривалого часу, були направлені не на створення сім'ї з покійною ОСОБА_3, а лише на заволодіння квартирою АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3 та квартирою АДРЕСА_5, покійної його дружини, з якою відповідач не проживав та розлучився в 1991 році, але заволодів її квартирою, начеб-то також, як її чоловік, шляхом приватизації на себе, в 1996 році.

Посилаючись на зазначене відповідачем у його запереченнях щодо того, що після смерті ОСОБА_3, в 2005 році, ОСОБА_1, відмовилась допомагати йому в житті, а тому він прийняв рішення щодо звернення до суду з вимогою про визнання заповіту подружжя недійсним та визнання за собою повністю права власності на квартиру, і це, зазначення відповідачем у його запереченнях, на думку позивачки, також свідчить про дії відповідача, які, на протязі довготривалого часу, були направлені лише на заволодіння квартирою АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3.

Також позивачка вказала, що ствердження відповідача стосовно того що заява ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 не бажаючи бути в шлюбі з відповідачем, навіть розірвала свідоцтво про одруження від 13.04.1996 р., не відповідає дійсності, оскільки вона не вказує, звідки їй стало це відомо, а оригінал свідоцтва про одруження від 13.04.1996 р., як вказує відповідач, в цілому без будь-яких зовнішніх пошкоджень було ним здано до Першого відділу РАЦС Приморського РУЮ м. Одеси, і на підставі чого він отримав повторне, без помилок в прізвищах свідоцтво про шлюб, не може, на думку позивачки, бути прийнято до уваги, оскільки у разі зовнішніх пошкоджень свідоцтва про одруження, при його здачі в органи РАЦС, може бути видано повторне, а якщо, як стверджує відповідач ОСОБА_2, було допущено помилки в прізвищах в свідоцтві про шлюб, то повторне свідоцтво не видається, а необхідно звернутись за рішенням до суду і лише тоді, може бути видано повторне свідоцтво за рішенням суду.

Отже, вищенаведене, на думку позивачки, також свідчить про корисливі наміри відповідача та фіктивність укладеного шлюбу, тобто укладеного одним із подружжя, а саме - чоловіком, без наміру створення сім'ї та набуття прав і обов'язків подружжя.

Щодо надання відповідачем фотографій з пам'ятником покійної, як доказ, що він начеб-то жінці поставив пам'ятник після її смерті, то це, як вказує позивачка, ще раз підтверджує про фіктивність шлюбу та корисливі наміри ОСОБА_2, оскільки той пам'ятник був поставлений через багато років після смерті, тобто, лише тоді, коли відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про залишення спірної квартири за собою, незважаючи на волю покійної та те, що він відношення до вказаної квартири не має.

Крім того, як вказує позивачка, цей пам'ятник було поставлено на гроші самої покійної, якими він заволодів, та, після постійних йому нагадувань позивачкою про те, що він заволодів грошима покійної, а навіть на її гроші не поставив пам'ятник покійній.

Щодо заяви представника відповідача про строки позовної давності, то строки позовної давності нею не було порушено, оскільки про зазначені дії відповідача стосовно його шлюбних намірів та дій щодо незаконних приватизацій квартир, їй стало відомо безпосередньо перед зверненням нею з позовом до суду.

Виходячи з викладеного, позивач просила суд про задоволення позовних вимог.

Відповідач не визнав позовні вимоги та у судовому засіданні надав заперечення проти позову, у якому вказав наступне.

Позивачка по справі, ОСОБА_1, являється племінницею ОСОБА_3

Спільне життя з ОСОБА_3 він почав з 1975 року, при цьому він шлюб з нею тоді не укладав. 22 серпня 1975 року, на думку відповідача, ОСОБА_3, в порядку обміну житловими приміщеннями, придбала квартиру АДРЕСА_1 та 25 серпня 1975 року відповідно обмінному ордеру № 3329, у вказану квартиру по АДРЕСА_1 вселились ОСОБА_3 - відповідальний наймач, а також з правом на житлову площу сестра ОСОБА_3 та сім'я сестри.

29 серпня 1975 року із м. Одеси в м. Донецьк до голови сімейства і власника нової квартири ОСОБА_14, виїхали: сестра ОСОБА_3 та діти сестри.

А в АДРЕСА_1 тоді залишилась проживати ОСОБА_3 - власник квартири.

Він, відповідач - ОСОБА_2, вселився, як піднаймач, без права на житлову площу, відповідно до Договору Найму від 8 вересня 1975 року, а з 10 вересня 1975 року, він - ОСОБА_2 був прописаний в квартирі № 25.

На думку відповідача, квартира АДРЕСА_1 була придбана самою ОСОБА_3, і тільки в порядку обміну, а ОСОБА_9 - мати ОСОБА_11 - ОСОБА_1 в 1975 році, відповідач вважає, що не придбавала за свої гроші квартиру №25, а тому квартира не повинна залишитися за ОСОБА_1

Відповідач вказав, що ОСОБА_3 закріплення квартири за ОСОБА_11- ОСОБА_1 не намічала, тому що, на його думку, вона була неповнолітня. А тому, відповідач вважає, що зазначені доводи ОСОБА_1 являються вигадані. Для здійснення приватизації зазначеної квартири ОСОБА_3 підготовила від 29 квітня 1993 р. заяву до органу приватизації Одеського міськвиконкому та підписала її, як наймач і попросила його, відповідача по справі - ОСОБА_2, підписати ту Заяву, як члена сім'ї, і тому лише, він її підписав.

На підставі Заяви і інших документів, було прийнято Розпорядження № 11823 від 11 червня 1993 року про надання квартири АДРЕСА_1 в спільну сумісну власність ОСОБА_3 та його - ОСОБА_2, згідно з яким ним і ОСОБА_3 було отримано Свідоцтво про право власності на житло від 11 червня 1993 року, на праві особистої власності квартири за ОСОБА_3 і ОСОБА_2, яке було зареєстровано 13 липня 1993 р., а в 1995 р. 11 серпня ними були складені заповіти, відповідно до яких ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_2, а ОСОБА_2 заповів ОСОБА_3 все майно, яке належало кожному з них, в тому числі АДРЕСА_1

9 листопада 1995 р., за його заявою, органом приватизації Одеського міськвиконкому було видане Розпорядження № 124 «Про виключення гр. ОСОБА_2 з Розпорядження органу приватизації № 11823 від 11.06.1993 р.», а тому, на думку відповідача, починаючи з 9 листопада 1995 року квартира АДРЕСА_1 позбулася статусу спільної власності, та набула нового статусу майна - приватна власність, в особі ОСОБА_3

А 13 квітня 1996 року між ним і ОСОБА_3 був укладений шлюб.

За два тижні до смерті ОСОБА_3, йому стало відомо про наявність заповіту від 4 листопада 2003 року, відповідно до якого все майно, що буде їй належати на час смерті, в тому числі і спірну квартиру, вона заповідає ОСОБА_1

За таких підстав, вони звернулись до Державного нотаріуса Другої Одеської державної нотаріальної контори, і ними був складений спільний заповіт подружжя, посвідчений державним нотаріусом другої Одеської державної нотаріальної контори Гур'янової Л.Г. Згідно умов зазначеного заповіту, належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_1, на випадок їх смерті, вони заповіли ОСОБА_1. Підписання Заповіту від 27.10.2004 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відбулося в квартирі АДРЕСА_1 при безпосередній участі нотаріуса ОСОБА_15

На думку відповідача, ОСОБА_3 підписала Заповіт, без всякого психологічного грубого тиску від нього - ОСОБА_2 Складаючи спільний заповіт подружжя, нотаріусу було надано Свідоцтво про право власності на житло від 11 червня 1993 року, та не повідомили державного нотаріуса про наявність розпорядження № 124 «Про виключення гр. ОСОБА_2 з Розпорядження орану приватизації № 11823 від 11.06.1993 р.» від 9.11.1995 з тієї причини, що по-перше вони самі вже забули про його наявність, а по-друге, вони перебували в пригніченому стані, пов'язаному з розумінням неминучої смерті ОСОБА_3.

Крім того, складання заповіту подружжя здійснювалось в короткі терміни, а тому, на думку відповідача, вони не повністю розуміли суть зазначеного заповіту та його наслідки. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, оскільки, як стверджує відповідач, вона тоді була тяжко хвора. Після її смерті, в 2005 році, ОСОБА_1, не зважаючи на його вік та розуміючи, що вона не являється спадкоємцем майна, відмовилась допомагати йому в житті.

Саме за таких обставин, як вказав відповідач, він прийняв рішення щодо звернення до суду з вимогою про визнання заповіту подружжя недійсним та визнання за собою повністю права власності на квартиру та рішенням суду, його позов було задоволено.

Також, на думку відповідача, ОСОБА_1 в позовній заяві не наводить правових підстав, за яких в неї виникло право звернення до суду з такими вимогами. На думку відповідача, не відповідає дійсності твердження ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 розірвала свідоцтво про одруження від 13.04.1996 р., оскільки вона не вказує, звідки їй стало це відомо, а оригінал свідоцтва про одруження від 13.04.1996 р. в цілому без будь-яких зовнішніх пошкоджень було ним здано до Першого відділу РАЦС Приморського РУЮ м. Одеси, і на підставі чого 30.09.2008 р. він отримав повторне, без помилок в прізвищах свідоцтво про шлюб, а розірвання свідоцтва це видумка. З огляду на вказане, відповідач просить в задоволенні позову повністю відмовити.(а.с.72-76).

Перший відділ реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції в Одеській області подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд прийшов до наступного.

Судом встановлено, що 22 серпня 1975 року, згідно обміну з гр. ОСОБА_16 квартирами, відповідно до обмінного ордеру №3329, ОСОБА_3, її сестра ОСОБА_9, чоловік сестри та племінники ОСОБА_10 і ОСОБА_11, вселились з правом на житлову площу, в квартиру АДРЕСА_1.(а.с.77).

На той же самий час, батько позивачки захистив дисертацію та йому запропонували місце роботи в м.Донецьку і їх сім'я переїхала до Донецьку, залишивши за собою право на обмінну квартиру АДРЕСА_1.

Зазначене не заперечувалось сторонами у судовому засіданні.

Згідно договору від 08.09.1975 року, наданого відповідачем у судовому засіданні, ОСОБА_3, як відповідальний квартиронаймач, уклала договір з ОСОБА_2, прописаним в АДРЕСА_4, про здачу йому в тимчасове користування, строком до 5 років в піднайм, кімнати, розміром 12 кв.м.(а.с.78).

Відповідно до довідки від 17.09.2009 року, наданої відповідачем у судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2, у зв'язку з піднаймом кімнати, прописався в м.Одесі в квартиру АДРЕСА_1 з 10.09.1975 року (а.с.80).

Отже, зазначеним, спростовується ствердження відповідача про те, що спільне життя з ОСОБА_3 він почав з 1975 року, оскільки, виходячи з викладеного він був лише квартиронаймачем.

Згідно Розпорядження № 11823 від 11 червня 1993 року, передано квартиру АДРЕСА_1 в спільну сумісну власність ОСОБА_3 та відповідача - ОСОБА_2 (а.с.11).

Свідоцтвом про право власності №11823 від 11.06.1993р. було встановлено, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 приватизована ОСОБА_12 та членом її сім'ї - ОСОБА_2 (а.с.10).

Проте, як встановлено в судовому засіданні, що не заперечується сторонами, на час приватизації зазначеної квартири, ОСОБА_2 не був членом сім'ї ОСОБА_3

Крім того, відповідач у той час був одружений і розлучився, згідно наданої ним копії Свідоцтва про розлучення, в 1991 році.

Вказаним також спростовується ствердження відповідача про те, що спільне життя з ОСОБА_3 він почав з 1975 року.

В судовому засіданні також встановлено, що дружина, з якою відповідач розлучився в 1991 році, проживала в неприватизованій квартирі АДРЕСА_5 та померла в 1995 році, про що відповідач отримав Свідоцтво про смерть, актовий запис №6847 від 14.07.1995 року.(а.с.47).

Судом також встановлено, що 11.08.1995 року у одного і того ж нотаріуса було складено два заповіти.

Так, згідно заповіту від 11.08.1995 року, ОСОБА_3, все майно та квартиру АДРЕСА_1, заповідала відповідачу ОСОБА_2, (а.с.81).

Також, 11.08.1995 року, було складено заповіт ОСОБА_2, згідно якого: все майно та квартиру АДРЕСА_1, він заповідав ОСОБА_3 (а.с.82).

Проте, як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, ніякого майна, крім квартири ОСОБА_3 у відповідача ОСОБА_2 на той час не було та і в заповіті ним інше майно, крім квартири ОСОБА_3, не було зазначено.

За заявою ОСОБА_2, відповідно до розпорядження № 124 «Про виключення гр. ОСОБА_2 з Розпорядження орану приватизації № 11823 від 11.06.1993 р.» від 9.11.1995р., відповідач ОСОБА_2, був виключений з Розпорядження орану приватизації № 11823 від 11.06.1993 р. про передачу йому у сумісну власність квартири АДРЕСА_1, що також сторонами не заперечувалось у судовому засіданні.

Згідно довідки від 17.09.2009 року, наданої відповідачем у судовому засіданні, відповідач ОСОБА_2, після вказаного, був виписаний з квартири АДРЕСА_1 - 12.01.1996 року. (а.с.80) та відповідно до довідки про склад сім'ї, підписаної керівником РЕП №5 ОСОБА_17, яку ОСОБА_2 надав для приватизації квартири АДРЕСА_5, в якій до смерті проживала покійна дружина відповідача, з якою він розлучився ще в 1991 році, він прописався в зазначеній квартирі АДРЕСА_5, як головний наймач - з 17.01.1996 року.

Однак, згідно до адресної Довідки, ОСОБА_2 прописаний за вказаною адресою: в квартирі АДРЕСА_5: 31.01.1996 року та виписаний 02.02.1996 року.

Відповідно до Свідоцтва про право власності від 26.01.1996р., яке видано на підставі Розпорядження УЖКГ № 72475 від 26.01.1996 року, в зазначений день, ОСОБА_2 була приватизована квартира АДРЕСА_5.

Після цього, 02.02.1996 року цю приватизовану ним на себе, АДРЕСА_5, відповідачем ОСОБА_2, згідно Договору дарування квартири, було передано ОСОБА_13, та у цей же день ОСОБА_2 виписався з цієї квартири.

02.04.1996 року відповідач провів обмін свого паспорту (а.с.46) і 13 квітня 1996 року зареєстрував з ОСОБА_3 шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів Першого відділу реєстрації актів цивільного стану було зроблено запис № 76.(а.с.45), а 26.06.1996 року ОСОБА_2 прописався знову в ту ж квартиру АДРЕСА_1, вже як чоловік, до дружини ОСОБА_3 (а.с.80).

Вищевказані наведені дії відповідача стосовно приватизації однієї квартири, як членом сім'ї, не будучи членом сім'ї, скасування за його заявою цієї приватизації квартири та, у той же час приватизації ним іншої квартири, яка належала особі, з якою відповідач не був у шлюбі на час її смерті, виписки та прописки в квартири, свідчать саме про дії відповідача, направлені не на створення сім'ї з ОСОБА_3, а на заволодіння квартирами.

04.03.2003 року ОСОБА_3 самостійно, прибула до Першої одеської нотаріальної контори, де склала заповіт, який був зареєстрований у реєстрі за № 3-2780 від 04.03.2003 року та посвідчений Державним нотаріусом, з якого вбачалось, що вона заповідає належну їй квартиру АДРЕСА_1, після її смерті, ОСОБА_1.(а.с.13).

Тобто, зазначене вказує на те, що покійна, не будучи важко хворою, без примусу, розпорядилася своєю квартирою та не сповістила про це відповідача, що може свідчити про відсутність довірливих відносин між відповідачем та покійною ОСОБА_3, та, як результат те, що фактичних брачних відносин між ОСОБА_3 і відповідачем, не було.

За два тижні до смерті ОСОБА_3, як стверджує сам відповідач ОСОБА_2 (а.с.74), він дізнався про вказаний заповіт і було поставлено питання про зміну заповіту.

У той же день, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було складено спільний заповіт, зареєстрований у реєстрі за № 1-6077 від 27.10.2004р. приватним нотаріусом ОСОБА_15, з якого вбачалось, що, квартира АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 та ОСОБА_2 заповідається ОСОБА_1, а у разі смерті одного з подружжя, частка у праві спільної сумісної власності переходить до другого з подружжя, який пережив, а у разі смерті останнього право на спадщину має ОСОБА_1.

Зазначений заповіт, як вказано в його тексті, у зв'язку з хворобою ОСОБА_3, було складено та підписано дома в квартирі АДРЕСА_1.(а.с.12).

Також, при складанні заповіту від ІНФОРМАЦІЯ_1 нотаріусу було надано свідоцтво про право власності на житло від 11.06.1993 року № 11847, яке видане на підставі розпорядження органу приватизації від 11.06.1993 року № 11-823, згідно якого квартира АДРЕСА_1 була передана їм у спільну сумісну власність у порядку приватизації, та за яким розпорядженням УЖКГ виконкому Одеської міськради від 09.11.1995 року №124, відповідача було виключено з розпорядження органа приватизації № 11823 від 11.06.1993 року.

Отже, ця квартира на час складання спільного заповіту подружжя не була об'єктом їх права спільної сумісної власності, тому не могла бути предметом заповіту подружжя.

Крім того, як стверджує сам відповідач у своїх запереченнях, складання заповіту подружжя здійснювалось в короткі терміни, а тому, на думку відповідача, вони не повністю розуміли суть зазначеного заповіту та його наслідки.

Отже, вказане підтверджує, що не повністю розуміла суть зазначеного заповіту та його наслідки хвора ОСОБА_3, але не відповідач, оскільки, дійсно зазначений заповіт ІНФОРМАЦІЯ_1 було підписано важко хворою ОСОБА_3 та було визвано нотаріуса за місцем її проживання, тобто у квартиру, що свідчить про те, що самостійно вона не зверталась до нотаріуса про зміну заповіту та відвозились особисті документи в нотаріальну контору не самою покійною, а саме відповідачем. Тобто, вказане свідчить саме про корисливий мотив відповідача.

Отже, викладене та зазначене відповідачем у його запереченнях свідчить про дії відповідача, які, на протязі довготривалого часу, були направлені не на створення сім'ї з покійною ОСОБА_3, а лише на заволодіння квартирою АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3 та квартирою АДРЕСА_5, покійної його дружини, з якою відповідач не проживав та розлучився в 1991 році, але заволодів її квартирою, також, як її чоловік, шляхом приватизації на себе, в 1996 році.

Згідно свідоцтва про смерть, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, у зв'язку з раком молочної залози. (а.с.85).

Отже, на час складання заповіту ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї в квартирі, остання була тяжко хвора, що підтверджується також відповідачем у його запереченнях.

Ствердження відповідачем у його запереченнях, про те, що після смерті ОСОБА_3, в 2005 році він прийняв рішення щодо звернення до суду з вимогою про визнання заповіту подружжя недійсним та визнання за собою повністю права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.75), також свідчить саме про дії відповідача, які, на протязі довготривалого часу, були направлені лише на заволодіння квартирою АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3, а не на створення сім'ї з покійною.

Ствердження відповідача стосовно того що не відповідає дійсності заява ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 не бажаючи бути в шлюбі з відповідачем, навіть розірвала свідоцтво про одруження від 13.04.1996 р., не відповідає дійсності, оскільки вона не вказує, звідки їй стало це відомо, а оригінал свідоцтва про одруження від 13.04.1996 р., як вказує відповідач, в цілому без будь-яких зовнішніх пошкоджень було ним здано до Першого відділу РАЦС Приморського РУЮ м. Одеси, і на підставі чого він отримав повторне, без помилок в прізвищах свідоцтво про шлюб(а.с.72-76), судом не може бути прийнято до уваги, оскільки у разі зовнішніх пошкоджень свідоцтва про одруження, при його здачі в органи РАЦС, може бути видано повторне, а якщо було допущено помилки в прізвищах в свідоцтві про шлюб, то повторне свідоцтво може бути видано лише за рішенням суду.

Отже, вищенаведене також свідчить про корисливі наміри Відповідача та фіктивність укладеного шлюбу, тобто укладеного одним із подружжя, а саме - чоловіком, без наміру створення сім'ї та набуття прав і обов'язків подружжя.

Щодо заяви представника відповідача стосовно строків позовної давності, то, суд приходить до висновку, що строки позовної давності позивачем не було порушено, оскільки, як зазначено позивачем, про дії відповідача відносно його шлюбних намірів та щодо його дій стосовно приватизацій квартир, їй стало відомо безпосередньо перед зверненням нею з позовом до суду.

Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №3 від 15.05.2006 року, загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України (далі - СК) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше «01» січня 2004 року до сімейних відносин які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються лише тих прав і обов'язків які виникли після набрання СК чинності.

Згідно ст. 45 КпШС УРСС, позов про визнання шлюбу недійсним може бути пред'явлений одним з подружжя, прокурором і особами, права яких порушені. Тобто, після смерті чоловіка (дружини), який перебував у недійсному шлюбі, з позовом до суду може звертатися особа, яка є спадкоємцем померлого (діти від першого шлюбу померлого, брати, сестри).

Шлюб, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його укладення. Цим самим анулюються всі права і обов'язки, які виникли з моменту реєстрації цього шлюбу. Наслідки недійсності стосуються як особистих немайнових, так і майнових прав, позов про визнання шлюбу недійсним може пред'явити досить широке коло осіб.

На підставі вище викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 1254,1257,1261,1268 ЦК України, 45, 47, 49 КпШС УРСР, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати недійсним (фіктивним) шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований у книзі реєстрації шлюбів Першого відділу реєстрації актів цивільного стану, запис № 76 від «13» квітня 1996 року.

Встановити порядок виконання рішення, відповідно до якого, воно після набрання ним законної сили, є підставою для скасування актового запису № 76 від 13 квітня 1996 року, про шлюб, відповідно до свідоцтва про одруження, виданого Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції в Одеській області.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 229,40 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги через Приморський районний суд м. Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя

03.03.2015