Провадження № 2/645/2646/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Горпинич О.В.

за участю секретаря судового засідання - Денісенко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів,

в с т а н о в и в:

Позивачка, в особі свого представника ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності, звернулася до суду із позовом, яким просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму безпідставно набутих коштів в розмірі 184 600 грн., інфляційне збільшення в сумі 119 251,60 грн., три відсотки річних в сумі 36 641, 84 грн., відсотки за користування безпідставно набутими грошима в сумі 109 929,30 грн. та моральну шкоду в розмірі 184 600 грн..

В обґрунтування позову зазначалося, що 12 січня 2007 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: м. Харків, провулок Речицький, 15, за що сплатила відповідачу 184 600 грн.. Однак, задля зменшення витрат на нотаріальні послуги та суми сплаченого прибуткового податку, відповідач наполягав на укладенні не договору купівлі-продажу, а договору дарування, на що позивач погодилася. 12 січня 2007 року між сторонами по справі було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 за реєстровим № 20. На підтвердження факту передачі відповідачу коштів за вказаний будинок, ОСОБА_2 власноруч написав розписку про отримання 184 600 грн.. Продавши житловий будинок, відповідач відмовився виселятися з нього, а пізніше, більш ніж через п'ять років, звернувся до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним. Не погоджуючись із доводами, викладеними у вказаній позовній заяві, ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду із проханням, у разі задоволення позовних вимог, застосувати двосторонню реституцію та стягнути з ОСОБА_2 на її користь сплачені за будинок кошти у сумі 184 600,00 грн. 23 квітня 2013 року рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано недійсним договір дарування від 12 січня 2007 року. Однак, визнавши договір недійсним, суд не застосував двосторонньої реституції та не стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 184 600 грн.. Визнання недійсним удаваного договору дарування від 12 січня 2007 року породжує за собою факт безпідставного користування відповідачем грошовими коштами позивача. І оскільки свого обов'язку з повернення сплачених йому позивачем 184 600 грн. відповідач не виконав, то позивач змушена захистити свої права в судовому порядку. Отримані від позивача кошти у вказаній сумі до теперішнього часу знаходяться у відповідача. Згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються відсотки за користування ними. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором. Згідно Постанови ВСУ від 24 січня 2006 року (справа № 14/130) обґрунтованим і законним є нарахування відсотків за користування чужими грошима в розмірі, визначеному положеннями ст. 1048 ЦК України, оскільки між сторонами відсутні договірні відносини і розмір відсотків спеціальним законом не визначений. Таким чином, з січня 2007 року по 23 липня 2013 року згідно розрахунку позивача належна до стягнення сума відсотків за користування безпідставно набутими грошима складає 109 929, 30 грн. Окрім того, у Постанові Верховного Суду України від 16 травня 2006 року (справа № 10/557-26/155) зазначено, що передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та відсотків річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. За розрахунком позивача загальний розмір інфляційного збільшення суми безпідставно набутих коштів, які підлягають стягненню з відповідача за період з лютого 2007 року по липень 2013 року становить 119 251,60 грн. Окрім того, законодавцем не обмежено підстави виникнення грошових зобов'язань виключно договірними відносинами, в зв'язку із чим правомірним і обґрунтованим є стягнення з боржника за користування чужими грошима не тільки інфляційних витрат, а й трьох відсотків річних за правилами ст. 625 ЦК України, сума яких відповідно до розрахунку позивача складає 36 641, 84 грн. за період з 12 січня 2007 року по 23 серпня 2013 року. Окрім того, позивачу з боку відповідача завдана і моральна шкода, яка оцінена позивачем в 184 600,00 грн. та полягає в наступному: не передання відповідачем проданого позивачу будинку та не повернення в добровільному порядку безпідставно набутих коштів викликало у позивача незадоволеність її життям, втрату віри в ідеали та інтереси життя загалом, порушення режиму сну і відпочинку. У зв'язку із побоюванням втрати великої суми грошових коштів, які накопичувалися на протязі усього життя, постійним приниженням перед відповідачем через необхідність вмовляти його звільнити будинок або повернути отримані кошти, позивач впала у відчай, втратила віру у людяність та справедливість тощо.

На підставі викладеного до суду було подано відповідний позов.

До судового засідання позивачка не зявилася, повідомлялася про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином.

Від представника позивача через канцелярію суду надійшла заява, якою він просив проводити судове засідання у його відсутності.

Відповідач в судове засідання також не зявився, повідомлявся про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином.

Від представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_5 через канцелярію суду подано заяву про розгляд справи за його відсутності, рішення прийняти відповідно до вимог законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, у звязку з чим, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши надані докази в їх сукупності, вважає що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно із ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

За правилами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

В своїй ухвалі, прийнятій за наслідками розгляду даної справи в порядку касаційного провадження, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 липня 2015 року зазначив, що суди, у порушення вимог ст.ст. 212-214, 316 ЦПК України, не врахували, що правовідносини сторін щодо договору дарування частини будинку припинені, оскільки судовим рішенням цей правочин визнано недійсним, таким чином відповідач безпідставно утримує у себе грошові кошти, отримані ним від позивача за частину будинку, що підтверджується розпискою (а.с.50). Договір дарування визнаний недійсним з підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України (порушення прав неповнолітньої дитини). Відповідач отримав за цим правочином гроші, що випливає з його розписки, а тому висновок суду про те, що отримані гроші не підлягають поверненню, не узгоджуються з положенням ст. 1212 ЦК України.

Правовими наслідками недійсності правочину, що визначені ст. 216 ЦК України, є зобов'язання кожної зі сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

У відповідності до положень ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Так, судом встановлено, що 12 січня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель по провулку Речицькому, 15 в м. Харкові (а.с.48).

З пункту 3 даного договору випливає, що загальна вартість майна, частина якого є предметом цього договору, становить 93 884,00 грн.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23 квітня 2013 року (справа № 2033/5842/12) частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 та визнано недійсним договір дарування житлового будинку № 15 по провулку Речицькому у м. Харкові, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 12 січня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі під № 20 (а.с.51-55).

Рішення набрало законної сили.

В матеріалах справи міститься розписка, відповідно до якої ОСОБА_2 отримав за свою частину будинку від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 184 600 грн. Дана розписка датована 12.01.2007 року.

Виходячи з вищезазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення на його користь з відповідача грошових коштів у розмірі 184 600 грн. є обґрунтованими, та стягує дану суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1214 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Згідно ч. 2 ст. 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 ЦК України).

За статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Отже, ст. 536 та ст. 1214 ЦК України передбачають нарахування процентів за користування чужими грошовими коштами, однак їх розмір вказаними статтями чітко не визначається, вказуючи, що він встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Оскільки зобовязання, що виникають внаслідок безпідставного набуття або збереження майна, за своєю сутністю є недоговірними правовідносинами, то розмір процентів за користування безпідставно придбаними чужими грошовими коштами угодою сторін може встановлюватись лише у вигляді винятку. Однак, у випадку спору він може визначатись з використанням аналогії закону. Отже, може бути використана аналогія закону шляхом звернення до законодавчих актів, які регулюють відносини позики.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи з вищенаведеного, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача проценти за користування чужими грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 1214 ЦК України в сумі 109 929 грн. 30 коп. за період з 12.01.2009 року по 23.08.2013 року. Оскільки між сторонами розміру процентів встановлено не було, суд вважає правильним застосування позивачем до спірних правовідносин аналогії закону та наведений розрахунок процентів із застуванням ст. 1048 ЦК України в розмірі облікової ставки НБУ. Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 24.01.2006р. у справі № 14/130.

Також необхідно зауважити, що, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Першою вимогою до ОСОБА_2 про повернення грошових коштів, стало звернення до суду із даним позовом у вересні 2013 року.

Але у позові ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача індекс інфляції за весь час прострочення, з лютого 2007 року по липень 2013 року, а також три проценти річних від простроченої суми з 12.01.2007 року по 23.08.2013 року, про те з даним періодом суд не погоджується, оскільки, як вбачається з ч. 5 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. В даному випадку в силу вимог ч. 5 ст. 11 ЦК України грошове зобов'язання по поверненню позивачу безпідставно набутих коштів в сумі 184 600 грн. виникло у позивачки на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.04.2013 року з моменту набрання законної сили (27.03.2014 року ухвала судової колегії судової палати Апеляційного суду Харківської області, яким рішення залишено без змін) та протягом невиконання якого настало та існувало прострочення виконання ОСОБА_2 цього зобов'язання, тому суд, врахувавши приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України, відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення сум інфляційних втрат та 3 % річних, нарахованих за період до набрання законної сили рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова.

Необхідно зауважити, що відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи тільки в межах заявлених позовних вимог. Особа, що бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд не може вийти за межі позовних вимог.

Стосовно відшкодування моральної шкоди слід зазначити наступне.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна (ст. 23 ЦК України).

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням суті позовних вимог, характеру дій особи, яка спричинила шкоду, фізичних та моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків.

Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України№4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням викладеного, суд зазначає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Виходячи з приписів ст.ст. 23, 1167 ЦК України, підставою відповідальності за завдану моральну шкоду є склад цивільно-правового правопорушення, що складається з наступних елементів: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Умовою відповідальності є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). За загальним правилом, зобов'язання відшкодувати моральну шкоду виникає з вини відповідача. Відповідальність без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Як при зверненні до суду, так і в ході розгляду справи позивачем допустимими доказами, відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, не був підтверджений факт заподіяння позивачу відповідачем моральних чи фізичних страждань витрат немайнового характеру.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки в частині стягнення моральної шкоди у розмірі 184 600 грн. задоволенню не підлягають.

Згідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичної чи юридичної особи, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у розгляді справи.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, у сторін були всі можливості для подачі необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи.

На підставі викладеного суд відмовляє в задоволені позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди.

Питання про стягнення судового збору суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) суму безпідставно набутих коштів в розмірі 184 600 (сто вісімдесят чотири тисячі шістсот) грн., проценти за користування безпідставно набутими коштами в сумі 109 929 (сто девять тисяч девятсот двадцять девять) грн. 30 коп.

В задоволенні позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3% річних, суми інфляційного збільшення, моральної шкоди відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір в сумі 2945 грн..

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Фрунзенський районний суд м. Харкова протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -