АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/76/15 Справа № 2/174/135/13 Головуючий у 1 й інстанції - Шаповал Г.І. Доповідач - Григорченко Е.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2015 року м. Дніпропетровськ Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі - Новицькій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Виконавчий комітет Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, про усунення перешкод у здійсненні права власності та відшкодування моральної шкоди,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до відповідачів з позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності та відшкодування моральної шкоди, та просить зобов'язати ОСОБА_3 за власні кошти демонтувати та перенести на встановлену існуючими ДБН відстань від будинку позивача самовільно зведені та належні відповідачу будівлі по АДРЕСА_1, а саме: огородження із шлакоблоку на суміжній з домоволодінням позивача межі зі східної сторони, довжиною 24.4 м., висотою 2.2. м., , та господарську будівлю - сарай, довжиною 7.5 м., висотою 2.75 м., що також збудований на суміжній з домоволодінням позивача межі та вмонтовано в зазначене вище огородження, також зі східної сторони. Стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію за завдану моральну шкоду внаслідок порушення його прав та інтересів, як власника домоволодіння, у розмірі 1700 грн., та судові витрати.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2013 року відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду - зміні в частині обґрунтування відмови у позові з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право власності на будинок та господарські будівлі за адресою: АДРЕСА_2, згідно копії свідоцтва про власності на жилий будинок від 23.02.1976 р. та копії технічного паспорту на жилий будинок від 20.06.1997 р., при цьому земельна ділянка визначалася за фактичним користуванням, що продовжувалося до оформлення земельної ділянки у приватну власність позивача ОСОБА_2 15.12.2009 р.

Згідно договору дарування від 20.02.2008 р., жилий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3

Відповідно до рішення Вільногірського міського суду від 05.10.2004 р., спірні господарські будівлі: два сараї та огородження в виді забору були побудовані та включені до технічного паспорту від 18.10.1985 р., тобто до набрання чинності ДБН-360-92**, при цьому земельна ділянка визначалася за фактичним користуванням, що продовжувалося до оформлення земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3 28.08.2008 року.

В період з травня по вересень 2006 року колишнім власником жилого будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 було проведено реконструкцію спірних сараїв та огородження: сараї були добудовані вверх, щоб змінити нахил даху та виключити можливість попадання з даху на присадибну ділянку позивача води від природних осадків, дерев'яний забор був замінений на стіну із шлакоблоків та цегли, при цьому місце розташування зазначених споруд не мінялося, а стіна розташована напроти тильної сторони будинку позивача, на яку не виходять вікна чи вхідні двері;

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30.01.2013 року, згідно із санітарно-гігієнічними вимогами ДБН В.2.2-15-2005 (с.9) тривалість інсоляції, відповідно до ДБН 360-92**, повинна бути забезпечена в одно - двох - та трьохкімнатних квартирах - не менше ніж в одній кімнаті; природне освітлення повинні мати житлові кімнати, кухні, не каналізовані вбиральні; відношення площі світлових прорізів житлових кімнат та кухонь до площі підлоги цих приміщень повинно бути у граничних межах від 1:5,5 до 1:8; оскільки, зі східної сторони у житловому будинку літ. «А-1» по АДРЕСА_2 відсутні віконні прорізи, огорожа із шлакоблоку не перешкоджає природному освітленню житлових кімнат в будинку позивача /а.с. 78/.

Згідно зазначеного висновку судової будівельно-технічної експертизи, місце розташування сараїв літ. «Г-1» та літ «Е-1» у домоволодінні АДРЕСА_1 не відповідають вимогам державних будівельних норм та правил, передбачених ДБН 360-92**.

Враховуючи встановлені обставини, попередні судові рішення, вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у позові, оскільки позовні вимоги не доведені.

При вище наведених обставинах справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відповідно до ст.ст. 10, 11, 57-60 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у позові, оскільки позовні вимоги не доведені.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, що суд не врахував, що спірні споруди є самочинними, тому права власності на них у відповідача не виникло, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки згідно договору дарування від 20.02.2008 року, який не оспорений, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями, тому відповідач є власником зазначеного будинку з господарськими будівлями, зокрема спірних сараїв Г-1 та Е-1 (т.1 а.с. 78).

Між тим, апеляційний суд витребував та вивчив справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності, згідно матеріалів якої, суд першої інстанції та апеляційний суд Дніпропетровської області від 13.12.2004 року встановили, що будинок АДРЕСА_1 та два спірних цегляних сараїв збудовані ОСОБА_4 до 1985 року, в період дії СНиП -11-60-75, які вказані у всіх технічних документах, прийняті в експлуатацію та вказані в правовстановлюючому документі про право власності. Ухвалою касаційної інстанції відмовлено ОСОБА_2 у відкритті касаційного провадження за його скаргою на зазначені судові рішення /аркуші витребуваної справи 133-140, 157-159, 166/.

Розташування спірних сараїв і їх знесення були предметом розгляду спору,

Отже, враховуючи вказані судові рішення, спірні сараї не є самочинно збудованими, тому відсутні підстави, в даному випадку, для їх демонтування чи перенесення.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, суд безпідставно взяв до уваги попередні рішення суду, не можуть бути прийняті до увага, оскільки зазначені обставини щодо розташування спірних сараїв, встановлені судовим рішення, тому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються.

Відповідно до листа відділу архітектури та містобудування м. Вільногірська № 92 від 27 вересня 2006 року - господарська споруда самовільно перебудована у висоту (т. 1 а.с. 14).

Посилання апелянта на те, що сараї перебудовані самочинно у висоту, не можуть бути підставою вважати їх самочинними в цілому та знесення чи демонтаж їх в цілому. Відповідні вимоги щодо самочинної перебудови не заявлені.

Посилання апелянта на те, що збудована відповідачем огорожа є самочинною, не може бути підставою для її знесення, оскільки суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що огорожа не порушує права позивача, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 30.01.2013 року, згідно якої огорожа із шлакоблоку не перешкоджає природному освітленню житлових кімнат в будинку позивача /а.с. 78/.

Посилання апелянта на те, що з садиби позивача поширюється шум та сторонні запахи, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позову про знесення чи перенесення сараїв для утримання худоби, оскільки судом встановлено, що вони не є самочинними. Відповідний позов щодо використання відповідачем сараїх не заявлений.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та знесення спірних забудов, посилання апелянта на копію листа управління державної пожежної охорони (т.1 а.с. 183, а.с. 7 витребуваної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у здійсненні права власності), оскільки зазначений лист не є належним та допустимим доказом, так як в ньому не зазначено між яким жилим будинком та якими сусідськими будівлями відстань не відповідає протипожежним нормам, та які конкретно забудови збудовані з порушенням.

Колегія суддів вважає, що висновок судової будівельно-технічної експертизи від 30.01.2013 року щодо розташування сараїв «Г-1» та «Е-1», яке не відповідає вимогам державним будівельним нормам, не може бути підставою,в даному випадку, для скасування рішення суду та задоволення позовних вимог про демонтаж та перенесення сараїв, оскільки суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про забудову сараїв до 1985 року за нормами СНиП, що підтверджено попередніми судовими рішеннями, а не за нормами ДБН, на підставі яких зроблений висновок експертизи.

Крім того, колегія суддів вважає, що позовні вимоги є не конкретними, оскільки згідно технічної документації на будинок АДРЕСА_1 та висновку судової будівельно-технічної експертизи від 30.01.2013 року, на території вказаного домоволодіння розташовані три сараї під відповідними літерами та відповідними розмірами, однак відповідач звернувся з позовом про демонтаж сараю розміром 7,5 м.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо права звернення на знесення самочинного будівництва тільки відповідними органами державної влади або органами місцевого самоврядування, оскільки, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Отже, доводи в цій частині є обґрунтованими і рішення суду в цій частині підлягає зміні.

Посилання апелянта на те, що суд безпідставно зазначив, що спірна огорожа використовується позивачем, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки не є суттєвими для вирішення цього спору.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними, тому не підлягають задоволенню, оскільки суд прийшов до висновку про відмову у позові щодо усунення перешкод у здійсненні права власності.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, рішення суду зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2013 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В іншій частині рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 03 квітня 2013 року залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

СУДДІ: