АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22ц/774/729/К/15 суддя Ковтун Н.Г.
Категорія - 33 (I) Доповідач Бондар Я.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.

суддів: Зубакової В.П., Соколан Н.О.

при секретарі: Петренко К.І.

за участі: прокурора Бажанюка Василя Васильовича, позивача ОСОБА_1 та його представників ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу Прокурора Довгинцівського району м. Кривого Рогу на заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИЛА:

В січні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної Казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органами досудового слідства , прокуратури і суду, в якому просив стягнути з Державної Казначейської служби України моральну шкоду і розмірі 1150000,00 грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що 28.07.2008 року відносно нього Довгинцівським РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області була порушена кримінальна справа за ч. 3 ст. 144 КК України. 04 серпня 2000 року позивачу працівниками Довгинцівського РВ КМУ УМВС України в Дніпропетровській області пред'явлене обвинувачення за ч. 3 ст. 144, ст. 191 КК України (в редакції 1960 року) та застосовано запобіжний захід у вигляді підписки про не виїзд, проведено обшук за місцем проживання позивача, накладено арешт на його майно. Ці дії призвели до обмеження конституційних прав позивача, на вільне пересування, вільне розпорядження майном яке йому належить, позбавили можливості реалізувати свої звички та бажання, погіршили відносини з оточуючими людьми, спричинили довгострокові моральні страждання. 14 червня 2001 року вироком Центрально-Міського районного суду см. Кривого Рогу позивача було засуджено за ч. 3 ст. 144, ст. 191 КК України (в редакції 1960 року) на 2 роки шість місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна з утриманням у виправній колонії посиленого режиму. В день постановлення вироку ОСОБА_1 було змінено запобіжний захід на утримання під вартою в залі суду. Під арештом ОСОБА_1 знаходився 4 місяці 29 днів. Ця подія завдала позивачу відчутної моральної шкоди, він пережив стрес, біль страждання, постійно нервував, переживав за родину, яка опинилась без коштів на існування, оскільки знав, що він не винен в скоєнні злочину за який його засуджено. З-під арешту позивач був звільнений ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2001 року якою було скасовано вирок суду, а також цим судовим рішення міру запобіжного заходу у вигляді арешту заявнику змінено на підписку про не виїзд. 11 грудня 2002 року вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу позивач був повторно засуджений до 2 років 6 місяців позбавлення волі з застосуванням ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на два роки. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2003 року вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 11 грудня 2002 року був скасований, а справа направлена прокурору Довгинцівського району м. Кривого Рогу для досудового розслідування. Постановою слідчого Довгинцівського РВ МУ УМВС у Дніпропетровській області Сковородко С.А. від 21 жовтня 2003 року кримінальна справа відносно позивача була закрита у зв'язку з недоведеністю його участі у скоєнні інкримінованих йому злочинів, за які він був засуджений до позбавлення волі. Отже у зв'язку з незаконними діями органів дізнання, досудового слідства та суду ОСОБА_1 знаходився під підпискою про не виїзд 38 місяців і 17 днів, а з них під арештом 4 місяці 29 днів, що заподіяло йому значну моральну шкоду. Перебування під арештом порушило його життєвий ритм, погіршились відносини з оточуючими, позивач після перебування під слідством та судом не може налагодити звичний для його ритм життя, постійно піднімається тиск, та позивач перебуває в постійному напруженні. Посилаючись на ці обставини та на те, що відносно нього кримінальну справу закрито, ОСОБА_1 вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", яку просив стягнути з відповідача.

Заочним рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22 липня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з відповідача на його користь 300000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 14 листопада 2014 року було відмовлено в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення.

В апеляційній скарзі прокурор Довгинцівського району м. Кривого Рогу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, поставив питання про зміну оскаржуваного рішення про зменшення заявлених ОСОБА_1 вимог, виходячи з розрахунку у відповідності до ст. ст. 13, 23 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду".

В обґрунтування апеляційної скарги прокурор Довгинцівського району м. Кривого Рогу зазначив, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції необґрунтовано стягнув моральну шкоду у значно завищеному розмірі, ніж то передбачено нормами матеріального права, що підлягають застосуванню. Зокрема на думку заявника апеляційної скарги, в оскаржуваному рішенні не зазначено співвідношення розміру моральної шкоди залежно від характеру та обсягу душевних страждань ОСОБА_1, характеру немайнових втрат, можливості їх відновлення, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках тощо.

Також заявник апеляційної скарги вважає, що суд першої інстанції не встановив якими доказами підтверджується завдана ОСОБА_1 моральна шкода в сумі 300000,00 грн.

Крім того, заявник апеляційної скарги, в обґрунтування останньої, зазначив, що Державна казначейська служба України не може нести цивільно-правову відповідальність за дії органів , що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду у спорах про відшкодування моральної шкоди, завданої громадянинові діями цих органів.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 14 червня 2001 року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 3 ст. 144, 191 КК України (в редакції 1960 року) та на підставі ст. 42, 44 КК України призначено покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна з відбуванням покарання в ВТК посиленого режиму. Міру запобіжного заходу ОСОБА_1 змінено в залі суду на тримання під вартою. Встановлено, що строк відбуття покарання відраховується з 14 червня 2001 року. (а.с. 5-9)

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 листопада 2001 року вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 14 червня 2001 року скасований, а справу направлено прокурору Довгинцівського району м. Кривого Рогу на додаткове розслідування. (а.с. 10-11)

Вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 11 грудня 2002 року ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 144,191 КК України (в редакції 1960 року) та на підставі ст. 42 КК України призначено покарання у виді 2 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на два роки. (а.с. 10-15)

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2001 року вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 11 грудня 2002 року скасований, а справу направлено прокурору Довгинцівського району м. Кривого Рогу на додаткове розслідування. (а.с. 16-18)

Постановою слідчого СО Довгинцівського РВ МУ УМВС у Дніпропетровській області Сковородко С.А. від 21 жовтня 2003 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за ч. 2 ст. 143, ст. 191 КК України закрита у зв'язку з не доведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочинів. (а.с. 3-4)

Так, задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з їх доведеності та визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню керувався вимогами Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, , досудового слідства, прокуратури і суду", також принципами розумності та справедливості. Крім того, враховував тяжкість вимушених змін в житі позивача та час і зусилля необхідні позивачеві для організації свого життя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину.

У наведених у статті 1 цього Закону випадках, громадянинові відшкодовується, зокрема моральна шкода відповідно до п.5 ст. 3 зазначеного Закону.

Згідно змісту п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного, стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Статтею 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури суду завдали моральні втрати громадянинові, призвели до порушень його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психологічного впливу, що призвело до погіршення або реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 5 Постанови № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Згідно з вимогами ч. ч. 4, 5 ст. 4 Закону, ч. 2 ст. 23 ЦК України відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральні втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи, що кримінальна справа відносно ОСОБА_1 закрита у зв'язку з не доведеністю участі обвинуваченого у вчинені злочинів, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо доведеності факту незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивача та обрання щодо нього запобіжних заходів у вигляді підписки про невиїзд та тримання під вартою.

Таким чином, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про виникнення у позивача права на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", зокрема п. 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону.

Нормами статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", передбачено, що питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Таким чином, зазначеним Законом визначено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати за кожний місяць перебування під слідством чи судом, розмір якої має бути не меншим від мінімального розміру заробітної плати.

Відповідно до Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Пунктом п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" встановлено у 2014 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 1218 гривень.

Строк незаконних дій відповідачів починається з дати пред'явлення позивачу обвинувачення та обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, тобто з 04 серпня 2000 року та закінчується винесенням постанови про закриття кримінальної справи 21 жовтня 2003 року.

У зв'язку з обранням у відношенні позивача запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, протягом 38 місяців і 17 днів, а з них 4 місяці 29 днів перебування позивача під вартою, він був позбавлений права на вільне пересування.

Позивач вимушений був значний проміжок часу, а саме 3 років та 2 місяці, 17 днів, прикладати значних зусиль для доведення своєї невинуватості у вчиненні злочину.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про необхідність стягнення на користь позивача 300000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди за повних 38 місяців і 17 днів перебування під слідством та судом.

Доводи апеляційної скарги щодо завищеного розміру моральної шкоди, визначеного до стягнення з відповідача колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції визначаючи розмір моральної шкоди, керувався вимогами статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду", якою передбачено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством. При цьому розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню, як недоведена, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Прокурора Довгинцівського району м. Кривого Рогу відхилити.

Заочне рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: