АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/1208/15 Головуючий ІІ інстанції - Бездітко В.М.
Категорія: захист прав споживачів
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Бездітка В.М.,

суддів - Сащенка І.С., Овсяннікової А.І.,

за участю секретаря - Сашко Я.С.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» про захист прав споживачів, -

встановила:

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 12.05.2006 року між ним та ВАТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір № 585 про отримання позивачем кредитних коштів на придбання автомобіля в сумі 11978 дол. США строком на 83 місяці, з остаточним терміном погашення не пізніше 15.04.2013 року, та сплатою процентів у розмірі 11,5 %. 12.05.2006 року було укладено договір застави майна №1124 до зазначеного кредитного договору, відповідно до якого відповідачем було надано позивачу вищезазначену грошову суму (11978 дол. США) під заставу автомобіля марки CHEVROLET AVEО, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску. Однак, при підписанні зазначеного више кредитного договору, відповідачем було порушено законні права позивача. Кредитний договір №585 від 12 травня 2006 року за своїм змістом і текстом не відповідає законодавству України, інтересам та волі позивача, порушує його права та законні інтереси, відповідач не мав права надавати кредит у іноземній валюті.

Просив визнати кредитний договір № 585 від 12.05.2006 року укладений між ним та ПАТ «Державний ощадний банк України» недійсним.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтованість скарги зазначено, що відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражено в гривнях чи визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, а надання кредиту в іноземній валюті відповідно до умов кредитного договору суперечить приписам пп. «в» ч.4 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», сторони не мають індивідуальні ліцензії, що видається НБУ, на надання і одержання кредиту в іноземній валюті. У зв'язку з чим вважає, що сторони не мали повноважень на укладення кредитного договору в іноземній валюті (доларах США), сплата процентів в іноземній валюті є істотною умовою кредитного договору, та визнання недійсним кредитного договору в цій частині тягне за собою необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому, та відповідно до ст.ст. 215, 203 ЦК України, такий договір може бути визнаний недійсним. Всупереч положень ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» банк не повідомив позивача у письмовій формі про умови кредитування. Зміст кредитного договору 12.05.2006 року № 585 суперечить положенням ст.ст. 10, 11, 21, ЗУ «Про захист прав споживачів».

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами недійсність, укладеного з ВАТ «Державний ощадний банк України», кредитного договору № 585 від 12.05.2006 р.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи, вимогам закону та наданим сторонами доказам.

По справі встановлено, що 12.05.2006 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та позивачем укладено кредитний договір № 585 про отримання останнім кредитних коштів на придбання автомобіля в сумі 11978 дол. США строком на 83 місяці, з остаточним терміном погашення не пізніше 15.04.2013 року, та сплатою процентів у розмірі 11,5 %.

12.05.2006 року було укладено договір застави майна №1124 до зазначеного кредитного договору, відповідно до якого відповідачем було надано позивачу вищезазначену грошову суму (11978 дол. США) під заставу автомобіля марки CHEVROLET AVEО, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2006 року випуску.

Договори підписані сторонами без зауважень.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що зобов'язання має бути виражено та виконано виключно в гривнях є безпідставними.

Ст. 99 Конституції України, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Проте вказана норма Конституції України, закріплюючи за гривнею правовий статус грошової одиниці України, не визначає сферу її обігу і не встановлює будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Ч. 1 ст. 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Між тим, диспозиція норми ч. 3 ст. 533 ЦК України визначає можливість використання іноземної валюти (тобто дозволяє використання іноземної валюти), а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. 3.3. статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» гривня, як грошова одиниця України (національна валюта), є єдиним законним платіжним засобом в Україні, приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів. Також цей закон не забороняє використання іноземної валюти на території України, а навпаки, регламентує порядок її використання, у тому числі фінансовими установами.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.

Ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення § 1 глави 71 ЦК України.

Згідно умов кредитного договору валютою зобов'язання є «долар США», а отже повернення позики та сплата відсотків повинна бути проведена в тій же валюті, в якій і була отримана позика.

Оскільки кредит був отриманий позивачем в іноземній валюті - доларах США та в розмірі 11978,00 дол. США, то й обов'язок виникає у останнього повернути кошти саме у вищевказаному розмірі (11978,00 дол. США) та саме у валюті отримання кредиту (доларах США), а не в національній валюті України, як помилково вважає позивач.

Доводи позивача про те, що іноземна валюта між резидентами України не може бути засобом платежу за будь-яким договором без отримання індивідуальної ліцензії НБУ, є необґрунтованими та в даному випадку спірними є твердження позивача про те, що: іноземна валюта між позивачем (резидентом) та відповідачем (резидентом, який одночасно є кредитором та обслуговуючим банком) не може бути засобом платежу за кредитним договором щодо сплати кредиту та відсотків, у зв'язку з відсутністю у банку індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором, останній має бути визнаний недійсним.

Такі доводи позивача є невірними та такими, що не підтверджуються діючими нормами права.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Порядок та правила використання іноземної валюти на території України на сьогоднішній день встановлені Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю.

Згідно ст. 2 Декрету, резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства Україні.

Статтею 5 Декрету передбачено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь дії режиму валютного регулювання.

Ст. 44 Закону України «Про банки та банківську діяльність» встановлено, що НБУ діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції НБУ у сфері валютного регулювання та контролю належить видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій.

На виконання ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» та ст. 5 Декрету, постановою Правління НБУ від 17. 07.2001 року № 275 затверджено Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яким встановлено порядок і умови видачі банкам банківських ліцензій на здійснення банківських операцій та письмових дозволів на здійснення інших операцій.

Так, пунктом 2.3. Положення № 275 визначено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати, зокрема, операції щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Відповідно до п. 5.3. Положення № 275, у відповідача була наявна (яка діяла на дату видачі кредиту) банківська ліцензія № 148 від 16.01.2002р. на право здійснення банківських операцій, визначених частиною 1 та пунктами 5-11 частини 2 ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Дозвіл № 148-2 від 29.04.2002р. на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини 2 та частиною 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» з додатком, а саме: «На операції з валютними цінностями в частині залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України».

Відповідно до п. 5.3 Положення № 215, наданий НБУ відповідачу письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення банком валютних операцій згідно з Декретом.

Відповідно до ст. 5 Декрету, одержання ліцензії однією із сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою строною або третью особою, яка має відношення до цієї операції.

Відповідно до п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14.10.2004р. № 483, використання іноземної валюти ж засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем валютної операції є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).

Під «уповноваженим банком» Декрет визначає - будь-який комерційний банк, офіційно зареєстрований на території України, що має ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, а також здійснює валютний контроль за операціями своїх клієнтів. Тобто, відповідач (враховуючи наявність вищевказаної Ліцензії НБУ та Дозволу) підпадає під таке визначення уповноваженого банку.

Оскільки відповідач, в правовідносинах з позивачем, що витікають з кредитного договору є «уповноваженим банком» та є «отримувачем» валютної операції (отримувачем суми кредиту та відсотків), - отримання індивідуальної ліцензії відповідачу чинним законодавством не вимагається.

Пп. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету, який позивач вважає таким, що не дотриманий відповідачем передбачає наявність індивідуальної ліцензії на здійснення операцій щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012р. на сьогодні законодавець не визначив будь-яким нормативним актом межі термінів і суми лімітів (кредитів) як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, перевищення яких потребує отримання індивідуальної ліцензії. У зв'язку з чим ця норма не може бути застосована судами.

Враховуючи принцип диспозитивносгі цивільного законодавства, отримання індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті - не вимагається. Таким чином, операція з надання та отриманням відповідачем банківського кредиту (в т.ч. операція з отримання відсотків за кредитом) в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії.

В листі НБУ № 13-210/7871-22612 від 07.12.2009р. про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті, зазначено, що уповноважені банки (фінансові установи) на підставі отриманої банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліценцій на вимогу п. 1 р.ІІ ЗУ від 15.02.2011р. №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

П. 8.12 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Правління НБУ від 30.05.2007р. № 200 передбачено, що фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію НБУ на здійснення валютних операцій, і національний оператор поштового зв'язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій НБУ на здійснення валютних операцій.

Свою позицію щодо відсутності правових підстав для отримання індивідуальних ліцензій НБУ підтвердив в своєму листі від 10.09.2010р. № 18-311/4539-15626.

Таким чином, спростовується твердження позивача про необхідність AT «Ощадбанк» мати індивідуальну ліцензію на здійснення операцій по видачі кредитів в іноземній валюті, а отже надання та погашення позивачем кредиту та процентів за кредитним договором в валюті кредиту є таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Доводи позивача щодо не повідомлення позивача у письмовій формі про умови кредитування, що передбачені ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу було повідомлено як усно, так і письмово інформацію про умови кредитування, а саме: мету кредиту, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, форми його забезпечення; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування що підтверджується підписом позивача на кредитній заявці від 20.04.2006 р. де зазначається, що клієнт ознайомлений з умовами кредитування і визнає їх прийнятними для себе.

Крім того, законодавчо форма надання кредитодавцем даної інформації споживачу перед укладенням кредитного договору не передбачена, а тому банком самостійно визначається яким чином дана інформація буде надана споживачу.

Доводи апеляційної скарги про те, що зміст кредитного договору суперечить положенням ЗУ «Про захист прав споживачів» є безпідставними.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в кредитному договорі зазначено: сума кредиту та річна відсоткова ставка (п.1.1. кредитного договору), детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача (детально описаний у п. 1.4.3., 1.5.1.1., 1.5.1.2., 1.5.1.З., 1.8., 3.3.4. кредитного договору), право дострокового повернення кредиту (р. 2 кредитного договору). Також в умовах кредитного договору передбачено відповідальність сторін (р. 4 Кредитного договору) та порядок внесення змін та припинення дії договору, на відсутність чого посилається позивач, що також відповідає нормам чинного законодавства.

Також позивач не надав доказів порушення відповідачем його прав, як споживача фінансових послуг, встановлених ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема ціна за користування кредитними коштами належним чином визначена сторонами кредитного договору у вигляді річної відсоткової ставки. А висновки відповідача про визначення вартості кредиту всупереч Правилам про наданім банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007р. є неприйнятними, оскільки даний документ набрав чинності лише 05.06.2007р., тобто після укладення кредитного договору та не може бути застосований до даних правовідносин.

Застосування ч. 12 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» є недоцільним, оскільки на момент укладення договору всі інтереси та вимоги позивача було задоволено: надано кредит та кредит був направлений відповідно на цілі, зазначені в п.1.2. кредитного договору.

Відповідно до ч. 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтями 1054, 1055 ЦКУ встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається в письмовій формі.

Так, з аналізу статтей 1046-1049, 1054, 1055 ЦК України вбачається, що істотними умовами кредитного договору, що визначені законом, є предмет договору, сума кредиту, строк і порядок повернення кредиту, а також розмір процентів.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, оскільки вказана угода містить предмет договору, суму кредиту, строк і порядок повернення кредиту, розмір процентів, строк дії договору та підписана сторонами.

Таким чином, кредитний договір відповідає передбаченим ст.ст. 203, 215 ЦК України загальним вимогам, зміст яких є необхідним для чинності правочинів.

Відповідач свої зобов'язання за кредитними договорами виконав та надав обумовлену договорами суму коштів, а позивач за рахунок кредитних коштів придбав автомобіль та задовольнив свої споживчі потреби.

Протягом строку користування кредитними коштами банк не змінював розмір процентної ставки за кредитом та розраховував проценти за кредитом, виходячи з розміру процентної ставки за кредитом, закріпленої в змісті кредитних договорів, а саме 11,5 % річних.

Таким чином, посилання позивача в апеляційній скарзі про те, що позичальник не отримав за кредитними договорами того, на що розраховував не відповідає фактичним обставинам справи.

Відповідно до п. 9.1. кредитних договорів договори сторонами прочитані, відповідають їх намірам та досягнутим домовленостям, що засвідчується підписами сторін, що діють у повній відповідності з наданими їм повноваженнями та повним розумінням предмета та змісту договорів.

Позивач лише після аналізу та з'ясування всіх наслідків укладення та порядку виконання договору, уклав його з банком за власним бажанням та переконанням, засвідчивши кредитну заявку та кредитний договорів власним підписом.

Законність і відповідність положень кредитного договору нормам чинного законодавства України також встановлена у судовому рішенні Київського районного суду м. Харкова від 16.11.2012 р. по справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Харківське обласне управління АТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором /а.с. 50-52/.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, що встановлені судовим рішенням, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини.

Відповідач зазначив, що на теперішній час дане рішення суду не виконано та у філії-Харківське обласне управління AT «Ощадбанк» продовжує обліковуватись заборгованість за кредитним договором, яка на теперішній час ОСОБА_1 не погашена.

Таким чином, висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Підстав для скасування рішення при апеляційному розгляді справи не встановлено.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий -

Судді -