Справа № 367/8097/13 Головуючий у І інстанції Мікулін А. В.
Провадження № 22-ц/780/293/15 Доповідач у 2 інстанції Приходько
Категорія 1 25.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

25 лютого 2015 року колегія судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

при секретарі: Химинець Н.М.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про виділ в натурі частини житлового будинку та визначення користування земельною ділянкою,-

встановила:

у жовтні 2013 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом обгрунтовуючи його тим, що він та відповідачі по справі є співвласниками будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 належить 1/2 частина даного будинку на підставі договору дарування від 05.12.1995 р.

Позивач та відповідач ОСОБА_1 є співвласниками іншої 1/2 частини будинку по 1/4 частини кожний.

Вказував, що йому відповідно до договору дарування 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель від 21.08.2007 р. перейшла у власність частина житлового будинку позначеного на плані літ. «А», та господарські будівлі та споруди: гаражі, позначено на платі літ. «В», «І»; сарай, позначений на плані літ. «Б»; вбиральня, позначена на плані літ. «Г»; навіси, позначені на плані літ. «Е», «З»; погріб під гаражем, позначений на плані літ. «І»; теплиця, позначена на плані літ. «К»; вигрібні ями під №5, №6, огорожа під №1-4.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05.11.2010р. визнано частково недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1, що укладений 21.08.2007 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в частині дарування частини будинку визнано право по договору на 1/4 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель, в іншій частині договір дарування залишено без змін.

Відповідачу ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 05.07.2011 р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, належить 1/4 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1, позначеного на плані літ. «А», та господарські будівлі та споруди: гаражі, позначені на плані літ. «В», «І»; сарай, позначений на плані літ. «Б»; навіси, позначені на плані літ. «Е», «З»; погріб під гаражем, позначений на плані літ. «І»; теплиця, позначена на плані літ. «К»; вигрібні ями під №5, №6, огорожа під №1-4.

Протягом останніх років позивач із відповідачами не можуть знайти порозуміння щодо порядку користування і володіння будинком, земельною ділянкою.

Після проведеної по справі судової будівельно - технічної експертизи №1734/1735/14-43 від 28.08.2014 р. позивач просив суд виділити йому у користування 1/4 частину спірного будинку та визнати за ним право власності на приміщення, а саме: приміщення 1 площею 3,2кв.м., приміщення 1-1 площею 3,6кв.м., приміщення 1-2 площею 5,4кв.м., приміщення 1-3 площею 9,1кв.м., приміщення 1-4 площею 11,0кв.м., приміщення 1-5 площею 19,6кв.м., приміщення 1-6 площею 6,9кв.м., приміщення 1-7 площею 4,4кв.м., навіс під літерою «Е», гараж під літерою «В».

Визначити порядок користування земельною ділянкою біля житловогобудинку,який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 1159 кв.м., виділивши позивачу у відокремлене користування 1/4 частину земельної ділянки біля вказаного будинку по варіанту №1 висновку експерта; стягнути із відповідачів витрати по сплаті судового збору та витрати за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 14 листопада 2014 року позов задоволено.

Виділено ОСОБА_3 1/4 частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, визнавши за ним право власності на приміщення, а саме: приміщення 1 площею 3,2кв.м., приміщення 1-1 площею 3,6кв.м., приміщення 1-2 площею 5,4кв.м., приміщення 1-3 площею 9,1кв.м., приміщення 1-4 площею 11,0кв.м., приміщення 1-5 площею 19,6кв.м., приміщення 1-6 площею 6,9кв.м., приміщення 1-7 площею 4,4кв.м., навіс під літерою «Е», гараж під літерою «В».

Визначено порядок користування земельною ділянкою біля житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,1173га., виділивши ОСОБА_3 у відокремлене користування 1/4 частину земельної ділянки площею 293,25кв.м., яка складається з частини земельної ділянки загального користування пл. 35,11кв.м. та земельної ділянки пл. 258,14кв.м.

Земельна ділянка площею 258,14кв.м. розташована в межах:

Від т. А т. Б (АДРЕСА_1) - 21,78м. + 3,66м; від т. Б до т. В - 14,0м; від т. В до т. Г - межа прокладена по лінії, що розмежовує гараж «В» та сарай «Б»; від т. Г до т. Д - 8,33м; від т. Д до т. Л - 4,77м; від т. Л до т. М - 6,46м; від т. М до т. К - 7,8м; від т. К до т. Н - 1м; від т. Н до т. О - межа прокладена по лінії розподілу житлового будинку; від т. О до т. Р - 2,52м; від т. Р до т. А - 15,49м.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 листопада 2014 року, ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Зазначив, що суд припустився помилки та виніс рішення не застосувавши норма закону, які мав би застосувати, не з»ясував належним чином обставини справи, які мають істотне значення для вирішення даного спору, що в рішенні не доведено обставини, які суд вважав встановленими, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначив, що суд не надав належної оцінки доказам відповідачів та безпідставно не прийняв наведені докази не вказавши у рішенні причин такого неприйняття, що у сукупності привело до винесення незаконного та неправильного рішення.

В доводах апеляційної скарги посилається на те, що приміщення мансардного поверху, другого поверху, і гараж «І» побудовані ОСОБА_2, і є її власністю.

На думку апелянта розподілу підлягає лише 1/2 частина будинку, яка була подарована їх батьком ОСОБА_4, синам, йому та позивачу по справі.

В свою чергу, не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 також подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 листопада 2014 року, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зазначила, що рішення незаконне, так як викладені в ньому висновки не відповідають фактичним обставинам справи і це рішення винесене судом з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Крім того в доводах апеляційної скарги посилається на те, що приміщення мансардного поверху, другого поверху, і гараж «І» побудовані нею і є її власністю.

Колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок можливо розділити за варіантом 1 проведеної по справі судової будівельно - технічної експертизи №1734/1735/14-43 від 28.08.2014 р.

Проте з таким висновком суду першої інстанції не можливо погодитися виходячи із наступного.

У відповідності до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У відповідності ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Судом встановлено, що рішенням виконкому Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих від 12.07.1957 р. було затверджено рішення виконкому Ірпінської міської ради депутатів трудящих від 09.02.1957 р. про надання земельної ділянки під забудову ОСОБА_4 в АДРЕСА_2 в розмірі 0,12га. (а.с.20).

Сторонами по справі не заперечуються те, що спірний будинок АДРЕСА_1 перебуває у власності у трьох власників на підставі відповідних договорів дарування.

За договором дарування від 05.12.1995 р. ОСОБА_4 подарував ОСОБА_2 1/2 частину житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель в АДРЕСА_1, а саме: 2-1 коридор пл.17.4кв.м., 2-2 житлова кімната пл.21. кв.м., 2-3 житлова кімната пл.15.0кв.м., 2-4 кухня пл.12.5кв.м., ванна пл.3.6.кв.м., 2-6 вбиральня пл.1.3.кв.м., ІII - кладова пл.3.2кв.м., ІV - веранда пл.9.2кв.м.,V - кухня пл.11.1 кв.м., VІ - шафа п.л.0.8кв.м., VІІ - літня жила пл.10.2 кв.м., а також по 1/2 частині надвірних споруд: сараю «Б», гаражу «В», вбиральні «Г», огорожі за №1 - 2, зливна яма №5.

Інша 1/2 частина вказаного будинку залишилася у власності дарувальника, ОСОБА_4

Тобто, з грудня 1995 р. зазначений вище житловий будинок належав на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 та відповідачці - ОСОБА_2 із встановленням порядку його користуванням, внаслідок чого, фактично утворилось дві квартири під різними номерами, одна з яких під номером 2, якою користується відповідачка ОСОБА_2, а інша під номером 1, якою користувався ОСОБА_4 і яку, в подальшому, подарував у рівних частках своїм синам.

За договором дарування 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель від 21.08.2007 р., ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 05.11.2010 р. визнано частково недійсним договір дарування 1/2 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірнихбудівельза адресою: АДРЕСА_1, укладений 21.08.2007 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, в частині дарування 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 (а.с.10-14).

Зазначеним вище рішенням суду від 05.11.2010 року було встановлено, що частина будинку, яка була предметом дарування ОСОБА_4, своїм синам - складається із конкретних приміщень, а саме: з рішення вбачається, що дарувальник мав намір розподілити свою частину будинку таким чином: відповідачу - ОСОБА_1- приміщення: І, 1-1, 1-2, 1-3, 1-4, погріб під «а» ганок, гараж «В», 1/2 частина сараю «Б», 1/2 частина вбиральні «Г», навіс «Е», 1/2 частина огорожі під №1-4, зливна яма під №5, позивачу - ОСОБА_3- приміщення: 1-5, 1-6, 1-7, 1/2 частина сараю «Б», 1/2 частина вбиральні «Г», навіс «Ж», 1/2 частина огорожі під №1-4.

Крім цьоговстановлено, що відповідно до договору дарування 1/4 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель від 05.07.2011 р. ОСОБА_1 належить 1/4 частина житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель за адресою: АДРЕСА_1.

Після 1995 року до приміщень, які були подаровані ОСОБА_4, ОСОБА_2, остання, за згодою власника ОСОБА_4, добудувала: гараж «І», приміщення мансардного поверху: коридор 2-7 пл.11.0кв.м., житлову кімнату 2-11пл.15.5 кв.м., житлові кімнати 2-12пл.20.2 кв.м., 2-13пл. 15.8кв.м., та переобладнала під житлове приміщення 2-10 пл.10.2кв.м., що збільшило житлову площу її частини будинку, яка в технічному паспорті значиться як кв.№2, до 61.7кв.м.

Вказані добудови та переобладнання були здійснені за згодою іншого співвласника на той час ОСОБА_4, та узаконені на ім»я ОСОБА_2 відповідно до рішенням Виконавчого комітету Ірпінської міської ради від 27.11.2007 року за №306. Про узаконення даних приміщень свідчить також відмітка на плані будинку від 29.11.2011 року, а також витягу з реєстру права власності на нерухоме майно від 15.09.2007 року (а.с.57,121,126).

Відповідно до вимог ч.4 ст.357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільно часткової власності.

Відповідно до вимог ч.ч.6,7 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов»язковим і оцінюється судом за правилами встановленими статтею 212 цього кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.

Колегія суддів, враховуючи викладені вище обставини, не може погодитися з висновком проведеної по справі судової будівельно - технічної експертизи №1734/1735/14-43 від 28.08.2014 р., оскільки не ґрунтується на наявних правовстановлюючих документах, які підтверджують уже існуюче право власності сторін.

Інших належних та допустимих доказів, крім проведеної експертизи, які б давали можливість ухвалити по справі судове рішення про задоволення позовних вимог позивачу, останнім не подано.

Суд першої інстанції не врахував вищевикладеного і ухвалив рішення, яким фактично позбавив права власності на 1/4 частину домоволодіння відповідача ОСОБА_1, оскільки фактично всю частину будинку, яка була подарована ОСОБА_4 і ОСОБА_1, їхнім батьком ОСОБА_4, суд передав одному з них, позивачу ОСОБА_3, не врахувавши, що частина будинку, згідно правовстановлюючих документів, належить на праві власності відповідачці ОСОБА_2

Не підлягають до задоволення і позовні вимоги про визначення порядку користування земельною ділянкою, оскільки таке можливо лише при переході права власності на будівлю та споруди. Право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди.

Колегія суддів, враховуючи вище викладене, вважає, що судом першої інстанції, при вирішення даної цивільної справи, неправильно застосовані норми матеріального права і тому дане рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись: ст.ст.303,307,309,313-315,317,319 ЦПК України колегія суддів, -

вирішила :

апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 14 листопада 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про виділ в натурі частини житлового будинку та визначення користування земельною ділянкою, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді