Провадження № 22-ц/780/1295/15 Доповідач у 2 інстанції Кашперська Т. Ц.
Категорія 49 21.04.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

21 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Кулішенка Ю.М., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Франюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення заборгованості за аліментами та стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про визначення заборгованості за аліментами та стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів, посилаючись на те, що 13 травня 2005 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області винесено рішення про стягнення на її користь аліментів, починаючи з 29 квітня 2005 року до повноліття на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх видів доходів. На час її звернення до суду за цим позовом відповідач сплачував аліменти частково, в 2012 та 2013 роках не регулярно, а з 2013 року зовсім не сплачує, в результаті чого утворилася заборгованість станом на 31 липня 2014 року в розмірі 16076,93 грн. згідно довідки-розрахунку державно виконавчої служби. На виклики державного виконавця відповідач не реагує, а також невідомо де працює. Просила визнати заборгованість за ОСОБА_3 за аліментами на утримання дитини за період з 31 травня 2014 року по день винесення рішення по справі, стягнути з ОСОБА_3 на її користь борг у вигляді неустойки (пені) за кожен день прострочення аліментів на дитину та на утримання ОСОБА_4 за період з 29 квітня 2005 року по день винесення рішення по справі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 частково задоволено, стягнуто із відповідача на користь позивача 18429,94 грн. неустойки за прострочення сплати аліментів та судові витрати.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення та неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення, задовольнивши вимоги позивача в повному обсязі, стягнувши з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг у вигляді неустойки (пені) за кожен день прострочення сплати аліментів на дитину та на утримання ОСОБА_4 за період з 29 квітня 2005 року по 31 вересня 2014 року в сумі 270781,92 грн.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_2 та стягуючи із відповідача ОСОБА_3 на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач має заборгованість по аліментах, аліменти сплачував несистематично та добровільно передавав позивачу кошти в рахунок аліментів, таким чином не ухилявся повність від виконання. Врахувавши матеріальний та сімейний стан платника аліментів і керуючись принципом співмірності, суд зменшив розмір пені до 18429,94 грн.

Колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції про стягнення із відповідача на користь позивача неустойки із наступних підстав.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу) на утримання дитини на підставі виконавчого листа № 2-4476 від 13 травня 2005 року, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області

Згідно довідки-розрахунку по нарахуванню аліментів від 03 жовтня 2014 року, складеної начальником міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, станом на 02 червня 2010 року заборгованість ОСОБА_3 становить 6636,10 грн. (а. с. 6).

25 жовтня 2012 року та 27 грудня 2012 року ОСОБА_2 склала на ім'я начальника відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції розписки про те, що отримала від ОСОБА_3 200 грн. та 500 грн., претензій по сплаті немає (а. с. 30, 31).

Згідно довідки-розрахунку по нарахуванню аліментів від 01 серпня 2014 року, складеної начальником міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, станом на 01 серпня 2014 року заборгованість ОСОБА_3 становить 18457,94 грн. (а. с. 7).

Однак згідно довідки-розрахунку по нарахуванню аліментів від 08 серпня 2014 року, складеної ТОВ «Інтер-ГТВ», із червня 2005 року по березень 2007 року із ОСОБА_3 за місцем роботи боржника стягувались аліменти із зазначенням щомісячної суми (а. с. 11 зворот).

Листом Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості від 05 серпня 2014 року № 1338-06 повідомлено про проведення виплат ОСОБА_3 за період з 26 травня 2011 року по 19 серпня 2011 року та стягнення аліментів в загальній сумі 654,56 грн. (а. с. 10).

Згідно довідки-розрахунку по нарахуванню аліментів від 11 вересня 2014 року, складеної ТОВ «Каменяр», із травня 2010 року по травень 2011 року за місцем роботи з ОСОБА_3 стягнуто 3079,12 грн. аліментів (а. с. 11).

Згідно довідки-розрахунку по нарахуванню аліментів від 19 грудня 2014 року, складеної начальником міського відділу державної виконавчої служби Білоцерківського міськрайонного управління юстиції, станом на 01 серпня 2014 року заборгованість ОСОБА_3 становить 18429,94 грн. (а. с. 29).

Вказані обставини підтверджуються наявними в справі доказами.

Відповідно до ст. 195 СК України, заборгованість за аліментами, присудженими у частці від заробітку (доходу), визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення виходячи з фактичного заробітку (доходів), одержаного боржником за час, протягом якого стягнення не провадилося, або одержуваного ним на момент визначення заборгованості у твердій грошовій сумі або у відсотковому відношенні. Якщо боржник в цей період не працював, заборгованість визначається виходячи з середньої заробітної плати для даної місцевості. У разі спору розмір заборгованості визначається судом.

Згідно ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Визначаючи обсяг та межі відповідальності боржника при утворенні заборгованості, колегія суддів враховує, що відповідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судом окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» розмір заборгованості із сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення у порядку, встановленому СК України. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості із сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику: у разі якщо виконавчий документ уперше надійшов для виконання; за заявою сторін виконавчого провадження; у разі надсилання постанови до адміністрації підприємства, установи, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця для проведення відрахування із заробітної плати (доходів), пенсії та стипендії боржника; у разі закінчення виконавчого провадження у зв'язку з надходженням виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; за власною ініціативою; в інших передбачених законом випадках.

За наявності заборгованості із сплати аліментів у розмірі, що сукупно перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності за злісне ухилення від сплати аліментів.

Разом із тим всупереч ст. 60 ЦПК України позивачем не надано доказів на підтвердження вини відповідача у виникненні заборгованості по сплаті аліментів, а судом першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення позову не було з'ясовано, чи мало місце повідомлення державним виконавцем боржника про наявність заборгованості за аліментами та про строк погашення, оскільки саме з цієї дати слід нараховувати пеню за кожен день прострочення виплати заборгованості до її повного погашення.

Факт повідомлення державним виконавцем боржника про наявність заборгованості та про строк погашення мають визначальне значення для задоволення позовних вимог, однак позивачем доказів наявності такого повідомлення під час розгляду справи не надано.

Як вбачається із матеріалів виконавчого провадження та довідок про заборгованість по сплаті аліментів, відповідач сплачував аліменти на утримання неповнолітньої дитини несистематично та в меншому розмірі, ніж нараховано державним виконавцем, в зв'язку із чим сформувалася заборгованість по аліментах.

При цьому колегія суддів враховує, що після відкриття виконавчого провадження 27 квітня 2007 року виконавчий лист відправлявся за розпорядженнями державного виконавця за місцем роботи боржника, в зв'язку із чим аліменти утримувалися із заробітної плати відповідача. Крім цього, відповідачем добровільно сплачувались аліменти позивачу, про що свідчать надані розписки позивача, де вона зазначала про відсутність претензій до відповідача.

Відповідно до постанови державного виконавця від 25 лютого 2015 року звернуто стягнення на заробітну плату боржника із вказівкою розміру утримання.

Однак, в матеріалах виконавчого провадження відсутні докази про те, що відповідач попереджувався про розмір заборгованості по аліментах та необхідність погашення до певного строку, а також відсутні докази щодо ухилення відповідача від спліти аліментів та відповідна реакція на такі дії боржника стягувача та державного виконавця.

Таким чином позивачем не доведено, що заборгованість по сплаті аліментів виникла з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти, в зв'язку із його ухиленням від такої сплати.

Відтак судом першої інстанції зроблено безпідставний висновок про наявність вини ОСОБА_3 у виникненні заборгованості по сплаті аліментів та всупереч вимог закону стягнуто із боржника пеню за несплачені аліменти.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведення відповідачем, що він ненавмисно, не зі своєї вини не сплачував аліменти на дитину, відхиляються колегією суддів із цих же підстав.

Доводи апелянта про тяжкий майновий стан та обов'язок обох батьків утримувати дитину не звільняють позивача від доведення обставин, що відповідач належним чином повідомлявся про розмір заборгованості.

Сама по собі обізнаність відповідача про необхідність утримувати дитину та сплату аліментів не свідчить про ці обставини, оскільки відповідачем частково здійснювалась сплата аліментів, в тому числі шляхом відрахувань із заробітної плати та добровільного розрахунку із позивачем.

З огляду на викладене висновок суду першої інстанції про виникнення заборгованості з вини відповідача та покладення на відповідача в зв'язку із цим відповідальності за прострочення сплати аліментів не ґрунтується на вимогах закону та спростовується матеріалами справи.

Відтак, за відсутності вини відповідача в простроченні сплати аліментів та в зв'язку із цим відсутності підстав для стягнення на користь позивача неустойки (пені) помилковим є висновок суду про покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 ЦПК Україні та, як наслідок, її зменшення, відповідно до 18429,94 грн.

Позовні вимоги про визнання заборгованості за аліментами за ОСОБА_3 також задоволенню не підлягають, оскільки розмір заборгованості є змінною величиною та встановлюється державним виконавцем в ході виконавчого провадження, сам відповідач наявності заборгованості не заперечує, спір з приводу заборгованості по аліментах відсутній, отже в даній частині позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування із ухваленням нового рішення про відмову позивачу в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визначення заборгованості за аліментами та стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Кулішенко Ю.М.

Фінагєєв В.О.