Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЧерненкоВ.А., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому, посилаючись на ст. ст. 15, 16, 203, 215, 216, 807-808, 901-905 ЦК України, ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року, укладений між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс»), стягнути з відповідача на його користь 16 020 грн у рахунок повернення сплачених коштів за договором.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 20 грудня 2014 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого він взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача на строк та на умовах, передбачених цим договором. На виконання умов договору 20 грудня 2014 року він перерахував на рахунок відповідача грошові кошти у розмірі 16 020 грн. Укладений договір вважає таким, що суперечить принципам добросовісності, а умови договору вважає несправедливими та такими, що істотно порушують його права, оскільки під час укладання договору відповідач надав йому хибну, недостовірну інформацію щодо умов договору та умов надання послуг. Він не зрозумів, що сплачена ним сума 16 020 грн є не авансовим платежем, а адміністративним платежем за організацію та оформлення договору. Зазначає, що у договорі не зазначені усі необхідні істотні умови, зокрема, щодо особи продавця, щодо умов про лізингові платежі. Вказував, що після детального вивчення умов договору вже після його підписання, зрозумів, що сплачені ним кошти не повернуть, можливості розірвати договору немає, оскільки правочин взагалі не передбачає можливості його розірвання з ініціативи лізингоодержувача.

Посилаючись на те, що зазначені вище умови договору порушують його права, як споживача, а також суперечать положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансовий лізинг», позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від26 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року № 00119, укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» та ОСОБА_3 Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_3 у рахунок повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу кошти в сумі 16 020 грн.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсними п. 4.1 договору фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року № 00119 в частині передачі у користування предмета лізингу лізингоодержувачу з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця адміністративного платежу, в частині визначення в додатку № 1 до договору фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року № 00119 розміру адміністративного платежу - 968,57 доларів США, п.11.5 договору фінансового лізингу від 20 грудня 2014 року № 00119 в частині втрати права придбати у власність /викупити/ предмет лізингу на умовах, передбачених цим договором, та припинення прав лізингоодержувача у випадку вирішення в судовому порядку будь-якого спору між лізингодавцем та лізингоодержувачем з приводу даного договору. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» на користь ОСОБА_3 16 020 грн сплачених коштів у рахунок адміністративного платежу за договором від 20 грудня 2014 року № 00119. У решті позову відмовлено.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що 20 грудня 2014 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» був укладений договір фінансового лізингу № 00119 з трьома додатками до нього, згідно з яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу «Dongfeng 404», який вказаний у п. 1.1 договору та зазначений у специфікації, що є додатком № 2 до договору, вартістю 9 685,61 доларів США (що згідно з обмінним курсом долара США до української гривні на день укладення договору становить 160 200 грн) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності із нього на лізингоодержувача згідно із умовами даного договору (п.1.6 договору).

20 грудня 2014 року ОСОБА_3 сплатив на користь ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» 16 020 грн.

24 грудня 2014 року договір лізингу від 20 грудня 2014 року було розірвано на підставі заяви позивача від 24 грудня 2014 року.

Звертаючись з вимогою про визнання договору недійсним, ОСОБА_3 посилався на те, що, укладаючи його, був введений в оману, оскільки отримав недостовірну інформацію про умови договору, а також помилявся щодо обставин, обумовлених цим праовичном. Також зазначав про несправедливі умови договору щодо нього, як споживача.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що умови спірного договору є несправедливими та непрозорими в цілому, унаслідок чого утворився дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживачеві, а ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» не надало доказів на підтвердження обґрунтованості визначеної комісії в розмірі 10% вартості предмета лізингу лише за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою укладенням цього договору чи спричинених на цій стадії виконання договору збитків при його розірванні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що не відповідають вимогам ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» положення договору, викладені у п. 4.1 в частині передачі у користування предмета лізингу лізингоодержувачу з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця адміністративного платежу та в частині визначення розміру адміністративного платежу, а також у п. 11.5, яким фактично обумовлено втрату права придбати у власність (викупити) предмет лізингу у випадку вирішення між сторонами спору в судовому порядку і яким позивача фактично позбавлено конституційного права на судовий захист.

Проте з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач має право вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках.

Отже, законодавством про фінансовий лізинг чітко передбачено порядок, умови та наслідки розірвання договорів фінансового лізингу лізингоодержувачами в односторонньому порядку, тобто законодавством передбачена можливість відмовитись від правочину в разі неналежного виконання лізингодавцем умов договору, а саме лише у разі затримки передачі товару в користування, в інших випадках сторони мають обов'язково керуватись умовами договору.

Обґрунтовуючи своє рішення, апеляційний суд зазначив, що умови пункту 4.1 договору в частині сплати адміністративного платежу у розмірі 10% від вартості предмета лізингу є несправедливими для позивача і не узгоджуються з положеннями ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є фактично платежем, який спрямовується на утримання лізингодавця, а відповідачем не надано допустимих доказів понесених лізинговою компанією затрат на підтвердження обґрунтованості визначеної суми адміністративного платежу.

При цьому не звернув уваги на те, що вказана умова договору є такою, що повністю відповідає нормам спеціального законодавства, що регулюють такий вид правовідносин, та була погоджена між сторонами.

Чинним законодавством України розрізняються істотні та загальні умови правочинів, наявність визначених Законом істотних умов правочину, є обов'язковим, інші умови договору, які визначаються як загальні, можуть вільно погоджуватись між сторонами самостійно.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Названа норма закону надає пріоритет договірного регулювання відносин лізингу над нормативним.

Частиною другою зазначеної статті передбачено, що лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням Договору.

Таким чином, ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначає у загальному порядку можливий склад лізингових платежів і не встановлює вичерпний перелік складових платежів, які можуть включати в себе лізингові платежі, та не містять імперативного припису щодо заборони сторонам договору фінансового лізингу визначати і відносити до лізингових безпосередньо у договорах лізингу інші платежі, так само як і визначати ціну у договорі (винагороду).

З матеріалів справи вбачається, що сторони при укладенні договору погодили відповідні платежі, що прямо передбачено ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», в тому числі і адміністративний платіж.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Законодавством не визначено конкретного порядку, якого слід дотримуватись лізингодавцям, при отриманні лізингових платежів від лізингоодержувачів. Сторони вправі обирати та погоджувати будь-які умови договору та будь-які лізингові платежі, які необхідні сторонам для належного виконання правочину.

Згідно з ч. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контраітгптБітт-вшначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Матеріали справи свідчать про те, що позивач ознайомився з усіма істотними та іншими умовами договору й підписав кожну його сторінку, усвідомлюючи всі ризики та особливості, що є притаманні договорам лізингу як змішаним договорам в розумінні п. 2 ст. 628 ЦК України.

Суд на зазначене уваги не звернув.

Крім того, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.

Проте апеляційний суд, застосувавши положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановив у чому саме полягає несправедливість окремого положення договору фінансового лізингу, оскільки сам договір містить 14 самостійних статей, які регулюють різні за своїм змістом права та обов'язки як відповідача, так і позивача, не вказав чи є зазначена обставина відповідно до цієї норми підставою для зміни або визнання недійсним саме цієї умови договору.

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Отже, суд апеляційної інстанції на викладене уваги не звернув, на порушення положень ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з договору фінансового лізингу та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3

За таких обставин рішення апеляційного не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 342, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 27 липня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

В.А. Черненко

С.П. Штелик