02 грудня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
Головуючий суддя: Качан В.Я.
Судді: Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.
секретар: Архіпова А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу відповідача ПАТ «Кредит Європа банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Кредит Європа банк», за участі третьої особи: ОСОБА_2 про захист прав споживача та визнання недійсною умови кредитного договору, -
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року позов частково задоволено. Визнано частково недійсним п. 1.20 договору про надання споживчого кредиту № 00009-CL-53 від 28.08.2008 про третейське застереження у частині застосування положень цього пункту договору до поручителя ОСОБА_1

Справа 752/10957/15-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15182/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Качан В.Я.
В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кредит Європа банк» просить суд скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог ПАТ «Кредит Європа банк» посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, недоведеності обставин справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь головуючого, пояснення представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5, представника ПАТ «Кредит Європа банк» - Кондрашин І.В., які з'явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 28.08.2008 між ПАТ «Кредит Європа банк» з однієї сторони, ОСОБА_2 з другої сторони та ОСОБА_1 з третьої сторони було укладено договір про надання споживчого кредиту № 00009-CL-53, за умовами п. 1.20 якого визначено, що у випадку неможливості вирішення спору шляхом переговорів, сторони, керуючись ст. 5 Закону України «Про третейські суди», домовляються про те, що спір розглядається одноособово третейським суддею Волошевичем О.П. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Лучаніновим С.І. або Андрєєвим В.А. у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків.

Вирішуючи питання про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що умова, яка викладена у п. 1.20 договору про надання споживчого кредиту № 00009-CL-53 від 28.08.2008 щодо третейського розгляду спорів суперечить п. 14 ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про третейські суди».

При цьому, суд першої інстанції посилається на те, що регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не був невід'ємною частиною договору та не надавався ОСОБА_1, як поручителю, що виключало можливість ознайомлення з його змістом та умовами розгляду справи в суді, керуючись ст. 12 ЗУ «Про третейські суди».

Разом з тим, ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Суд першої інстанції вважав, що спірний договір має різні правові підстави для виникнення прав та обов'язків за ним для ОСОБА_2 як позичальника та ОСОБА_1 як поручителя, тому п. 1.20 договору має бути визнаний недійсним в частині застосування положень цього пункту договору про надання споживчого кредиту до поручителя ОСОБА_1

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

Як вбачається зі змісту договору про надання споживчого кредиту № 00009-CL-53 від 28.08.2008, його сторонами є кредитор ПАТ «Кредит Європа банк», позичальник ОСОБА_2 та поручитель ОСОБА_1, підписаний договір трьома сторонами, а саме: кредитором, позичальником та поручителем.

В ході судового розгляду справи встановлено, що питання про залучення ОСОБА_2 до участі у справі в якості співвідповідача не ставилося, судом першої інстанції ОСОБА_2 в якості відповідача не залучена, в той час як вона є стороною спірного правочину.

Таким чином, судом першої інстанції порушено вимоги цивільного процесуального законодавства щодо залучення до участі у справі співвідповідача.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» від 03.02.2011 частину 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено п. 14, відповідно до якого третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та

господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Зі змісту позовної заяви вбачається, що в своїх позовних вимогах ОСОБА_1 посилався на зазначене положення п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

При цьому, договір про надання споживчого кредиту, п. 1.20 якого оспорюється, був укладений між сторонами 28.08.2008, а ст. 6 ЗУ «Про третейські суди» доповнено пунктом 14 03.02.2011, тобто після укладення кредитного договору.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Враховуючи викладене, колегією суддів встановлено, що висновок суду першої інстанції про визнання п. 1.20 кредитного договору частковонедійсним на підставі п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» є невірним, оскільки на момент укладання договору та його підписання сторонами зазначене положення закону не існувало, а тому не може бути підставою для визнання п. 1.20 кредитного договору недійсним.

Разом з тим, визнаючи частково недійсним пункт договору, суд першої інстанції, враховуючи положення ст. 12 ЗУ «Про третейські суди», виходив із того, що регламент Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків не був невід'ємною частиною договору та не надавався ОСОБА_1, як поручителю, що виключало можливість ознайомлення з його змістом та умовами розгляду справи в третейському суді.

Однак, суд першої інстанції, обґрунтовуючи оскаржуване рішення відсутністю в договорі регламенту Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, не звернув увагу на те, що позовні вимоги щодо наявності чи відсутності зазначеного регламенту не заявлялися позивачем, тому суд вийшов за межі заявлених позовних вимог.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що спірний договір має різні правові підстави для виникнення прав та обов'язків за ним для ОСОБА_2 як позичальника та ОСОБА_1 як поручителя, тому п. 1.20 договору має бути визнаний недійсним в частині застосування положень цього пункту договору про надання споживчого кредиту до поручителя ОСОБА_1, посилаючись на ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме на несправедливість положення договору. Проте, застосовуючи норму закону про несправедливість положення договору в даному випадку, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позовні вимоги щодо цього не заявлялися, тому застосовуючи вказану норму суд, також, вийшов за межі позовних вимог.

Таким чином, із зазначених підстав колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

За таких обставин, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу відповідача ПАТ «Кредит Європа банк» задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Кредит Європа банк», за участі третьої особи: ОСОБА_2 про захист прав споживача та визнання недійсною умови кредитного договору скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПАТ «Кредит Європа банк», за участі третьої особи: ОСОБА_2 про захист прав споживача та визнання недійсною умови кредитного договору - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: