Номер провадження: 22-ц/785/90/15
Головуючий у першій інстанції Кравчук Т.С. Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Сєвєровой Є.С., Процик М.В.,

при секретарі судового засідання Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 червня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, неповнолітньої ОСОБА_6 в особі опікуна ОСОБА_7 та неповнолітньої ОСОБА_8 в особі опікуна ОСОБА_7, треті особи - Сектор забезпечення діяльності органа опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_9, про визнання довіреності недійсної, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна у добросовісного набувача, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення та вселення,

ВСТАНОВИЛА:

До Приморського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_3 з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, неповнолітньої ОСОБА_6 в особі опікуна ОСОБА_7 та неповнолітньої ОСОБА_8 в особі опікуна ОСОБА_7, треті особи - Сектор забезпечення діяльності органа опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання довіреності недійсної, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна у добросовісного набувача, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення та вселення (т.1, а.с.3-5). В ході розгляду справи ОСОБА_3 уточнила свої позовні вимоги та просила суд визнати довіреність від 18 січня 2003 року, видану від імені ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_5 недійсною; визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 січня 2003 року, вчинений від імені ОСОБА_3 за довіреністю між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним; витребувати майно - квартиру АДРЕСА_1 від добросовісних набувачів - ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_8; виселити з квартири АДРЕСА_1 відповідачів - ОСОБА_11, ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_8 з усіма особами, які мешкають в цій квартирі (т.1, а.с.31-33).

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 27 червня 2014 року було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, неповнолітньої ОСОБА_6 в особі опікуна ОСОБА_7 та неповнолітньої ОСОБА_8 в особі опікуна ОСОБА_7, треті особи - Сектор забезпечення діяльності органа опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_9, про визнання довіреності недійсною, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, витребування майна у добросовісного набувача, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, виселення та вселення (т.2, а.с.37-41).

16.07.2014 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, вважає рішення незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права. В обґрунтування посилається на те, що при ухвалені рішення суд виходив з того, що ОСОБА_3 ніколи не працювала в ПО "Міар", оскільки було оглянуто її трудову книжку, в якій відсутні дані про трудову діяльність ОСОБА_3 в ПО "Міар". Апелянт посилається на те, що суду першої інстанції були надані для дослідження документи, а саме: довіреність від 17.01.2003р., яка посвідчена директором ПО "Міар" ОСОБА_12, згідно якої ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_5 представляти її інтереси в судах та інших організаціях; заява від ОСОБА_3 про прийняття її на роботу в ПО "Міар" від 17.01.2003р.; наказ №27а від 17.01.2003р., яким ОСОБА_3 була прийнята на посаду касира ПО "Міар"; заява від ОСОБА_3 про звільнення її з посади касира ПО "Міар" від 18.01.2003р.; наказ №276 від 18.01.2003р., яким ОСОБА_3 була звільнена з посади касира ПО "Міар"; розписка від ОСОБА_5 про те, що він отримав від ОСОБА_4 кошти у сумі 25000 (назва валюти не вказана); розписка від ОСОБА_3 про те, що вона продала ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_1 та отримала від ОСОБА_5 кошти у розмірі 25000 (назва валюти не вказана); лист з комерційною пропозицією від 17.01.2103р., в якому вказується, що ОСОБА_3 просить викупити в неї квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за 4600 доларів США, однак суд критичного віднісся до вищевказаних документів, оскільки суду були надані лише копії даних документів, які не були завірені, оригінали суду не надавались та судом не оглядались, з даним висновком суду апелянт не погоджується. Вважає, що зазначені документи послужили підставою для вчинення правочину, підписання угоди купівлі-продажу спірної квартири між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в особі ОСОБА_5. В подальшому за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2003 року, справа № 2- 613/2003, було визнано дійсним цю угоду купівлі-продажу від 17.01.2003р. квартири АДРЕСА_1. Отже, як вважає апелянт оригінали зазначених документів були оглянуті і судом були визнані як належні і допустимі докази, на підставі чого суд і ухвалив своє рішення від 23.02.2003р. у справі № 2-613/2003. При цьому Лист з Головного слідчого управління МВС України від 19.05.2009 року за № 13/6 5669, на підставі якого слідчими управління ГУМВС України в Одеській області порушена кримінальна справа № 0 за фактом заволодіння шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, за ознаками злочину, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України. По даній справі потерпілою визнана ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не може бути доказом того, як вважає апелянт, що ОСОБА_3 не укладала угоду купівлі-продажу від 17.01.2003р., оскільки факт заволодіння шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3, слідчими органами не встановлений, винні особи не затримані та неосуджені і докази того, що ОСОБА_3 не має відношення до вчинення оспорюваного правочину, а разом з тим і до підписання зазначених вище документів (заяв, розписок, довіреності, листа), не доведений.

Докази того, що ОСОБА_3 не укладала оспорювану угоду купівлі-продажу від 17.01.2003 р. не підписувала зазначені вище документи (заяв, розписок, довіреності, листа) в матеріалах справи відсутні. На підставі вищевказаного просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27.06.2014 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити в повному обсязі (т.2, а.с.49-52).

У судовому засіданні представник ОСОБА_2, неповнолітньої ОСОБА_6 в особі опікуна ОСОБА_7 та неповнолітньої ОСОБА_8 в особі опікуна ОСОБА_7 підтримали апеляційну скаргу.

ОСОБА_9 апеляційну скаргу підтримала.

Інші учасники провадження в судове засідання не з'явились, при цьому ОСОБА_4 повідомлявся за місцем реєстрації, останньою відомою адресою та третьою особою ОСОБА_9 про час та місце проведення судового засідання.

ОСОБА_5, представник Приморської районної адміністрації Одеської міської ради не з'явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Згідно з ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, учасників провадження, які з'явились, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишення без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарг, з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідним зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно вибуло з законного володіння поза волею власника-позивача по справі, а тому воно повинно бути витребувано від добросовісного набувача. З таким висновком погоджується колегія суддів, та вважає, що висновок суду по суті спору зроблений судом першої інстанції відповідає порядку та умовам застосування ст. 388 ЦК України, який був визначений ВСУ в постанові судової палати у цивільних справах ВСУ від 11 червня 2014 року № 6-52цс14, та по своєю суті є ідентичним механізму та умовам застосування ст. 145 ЦК УРСР. при цьому оскільки кваліфікація спірних відносин повинна здійснюватись на момент виникнення спірних правовідносин, то при вирішенні спору суд першої інстанції вірно керувався положеннями ЦК УРСР, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, та ЦК України при оцінці правовідносин, що виникли у період його дії. При цьому в частині захисту порушеного права позивача та згідно з перехідними положеннями до ЦК України підлягає застосуванню ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції спірна квартира за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу від 15 квітня 1992 року, посвідченого Шостою Одеською державною нотаріальною конторою 15.04.1992 року, за реєстровим № 1-4614, належить ОСОБА_3 (т.1,а.с.36 ).

25 лютого 2003 року Приморським районним судом м. Одеси було ухвалено рішення, згідно якого були задоволені позовні вимоги ОСОБА_4, тобто було визнано дійсною угоду купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 січня 2003року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (справа №2-613/2003 р.) Дане рішення суду було зареєстровано в ОМБТІ та РОН. (т.1, а.с.12).

Відповідно до договору дарування від 21 червня 2004 року, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 та посвідчений Першою одеською держнотконторою за реєстровим № 5-951, ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_9 прийняла в дар квартиру за вищевказаною адресою (т.1,а.с.13).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 грудня 2004 року ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_2 купили в рівних частках кожна квартиру за АДРЕСА_1. Цей договір посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сорокою Л.З. за реєстровим № 3029 (т1,а.с.11).

Апеляційний суд Одеської області ухвалою від 20 лютого 2008 року скасував рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2003 року, а справу направив на новий розгляд до того ж суду іншим суддею (т.1,а.с.15).

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 червня 2009 року позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1 залишено без розгляду (т.1.а.с.16).

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_3 в частині визнання довіреності недійсної, судом першої інстанції було правильно встановлено, що довіреність від імені ОСОБА_3 посвідчена не належним чином, не уповноваженою на це особою. ОСОБА_3 ніколи не працювала в ПО "Міар", що підтверджується відсутністю записів в її трудовій книжці. Окрім того сам текст довіреності не свідчить, що ОСОБА_5 був уповноваженою особою на здійснення від імені ОСОБА_3 саме угоди купівлі-продажу квартири, яка належить ОСОБА_3 на праві приватної власності, так як в ній не має жодних згадок про те, що ОСОБА_3 надає ОСОБА_5 саме право розпоряджатися квартирою, яка належить їй, тобто продати її квартиру.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилалась на те, що наміру продавати належну їй квартиру не мала, довіреність на ім'я ОСОБА_5 не видавала, квартира відчужена всупереч її волі.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником, суду слід з'ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він в межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Вказана позиція була висловлена ВСУ в постанові № 6-165 цс 13 та була вірно врахована по суті судом першої інстанції.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу було укладено до 01.01.2004 року, спірні правовідносини, які виникли за цим договором регулюються нормами ЦК УРСР, стосовно останнього договору купівлі-продажу спірної квартири, то за цим договором правовідносини регулюються діючим ЦК України, з чим погоджується й апеляційний суд.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги щодо належного посвідчення довіреності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував до спірних правовідносин ст.ст. 63, 65 ЦК УРСР та зробив висновок щодо недійсності довіреності.

Щодо посилань апелянта на те, що суду першої інстанції були надані для дослідження документи, а саме: довіреність від 17.01.2003р., яка посвідчена директором ПО "Міар" ОСОБА_12, згідно якої ОСОБА_3 уповноважує ОСОБА_5 представляти її інтереси в судах та інших організаціях; заява від ОСОБА_3 про прийняття її на роботу в ПО "Міар" від 17.01.2003р.; наказ №27а від 17.01.2003р., яким ОСОБА_3 була прийнята на посаду касира ПО "Міар"; заява від ОСОБА_3 про звільнення її з посади касира ПО "Міар" від 18.01.2003р.; наказ №276 від 18.01.2003р., яким ОСОБА_3 була звільнена з посади касира ПО "Міар"; розписка від ОСОБА_5 про те, що він отримав від ОСОБА_4 кошти у сумі 25000 (назва валюти не вказана); розписка від ОСОБА_3 про те, що вона продала ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_1 та отримала від ОСОБА_5 кошти у розмірі 25000 (назва валюти не вказана); лист з комерційною пропозицією від 17.01.2103р., в якому вказується, що ОСОБА_3 просить викупити в неї квартиру за адресою: м. Одеса, пров. Волзький. 20. кв. 11 за 4600 доларів США, однак суд критичного віднісся до вищевказаних документів, оскільки були надані лише копії даних документів, які не були завірені, оригінали суду не надавались та судом не оглядались,з чим погоджується апелянт, колегія суддів вважає за необхідним вказати наступне.

Оскільки суду першої інстанції надавались для огляду копії вищевказаних документів та оригінал трудової книги ОСОБА_3, згідно якої позивач ніколи не працювала у підприємстві "Міар", суд першої інстанції надав перевагу наданим для дослідження оригіналам документів, оскільки справжність документів при наявності лише їх копій не можливо встановити. Учасники процесу під час розгляду справи так і не надали суду оригінали вказаних документів, та не заявляли клопотань щодо витребування судом оригіналів цих документів.

Щодо посилань апелянта на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 23.02.2003 року по справі № 2- 613/2003, було визнано дійсним угоду купівлі-продажу від 17.01.2003р. квартири АДРЕСА_1. Отже, як вважає апелянт оригінали зазначених документів були оглянуті і судом були визнані як належні і допустимі докази, на підставі чого суд і ухвалив своє рішення від 23.02.2003р. у справі № 2-613/2003, слід зазначити наступне. Дані посилання апелянта ґрунтуються на одних лише припущеннях, які не можуть бути враховані судом як доказ у справі. Крім того, апеляційний суд Одеської області своєю ухвалою від 20 лютого 2008 року скасував рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2003 року, що також можна зробити висновок що вищевказані документи не були надані суду для дослідження при постановленні рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2003 року. Крім того в самому рішенні Приморського районного суду м.Одеси від 23.02.2003р. у справі № 2-613/2003 нічого не вказано щодо дослідження судом документів, на які посилається апелянт (т.1, а.с. 12).

При цьому майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року № 6-52цс14).

Щодо посилань апелянта на те, що лист з Головного слідчого управління МВС України від 19.05.2009 року за № 13/6 5669, яким слідчими управління ГУМВС України в Одеській області порушена кримінальна справа № 0 за фактом заволодіння шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України. По даній справі потерпілою визнана ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не може бути доказом того що ОСОБА_3 не укладала угоду купівлі-продажу від 17.01.2003р., оскільки факт заволодіння шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3, слідчими органами не встановлений, винні особи не затримані та неосуджені і докази того, що ОСОБА_3 не має відношення до вчинення оспорюваного правочину, а разом з тим і до підписання зазначених вище документів (заяв, розписок, довіреності, листа), не доведений, слід зазначити наступне.

Дійсно на даний час слідчим управлінням ГУМВС України в Одеській області порушена кримінальна справа №0 за фактом заволодіння шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_3, за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України що вбачається з довідки, наданої Головним слідчим управлінням МВС України про те, що по даній кримінальній справі ще ведеться досудове слідство (т.1 а.с.130, т.2, а.с.81). Будь-яких інших даних судом не було отримано, не зважаючи на прийняті заходи (т.2,а.с.80). Однак слід зазначити, що з тексту судового рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 червня 2014 року і не вбачається, що даний лист є доказом того, що ОСОБА_3 не укладала угоду купівлі-продажу від 17.01.2003 р. на що посилається апелянт.

Оскільки судом першої інстанції було встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 вибуло з володіння ОСОБА_3 не з її волі, то позовні вимоги про витребування у ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_8 із незаконного володіння квартири АДРЕСА_1 були правомірно задоволенні.

З метою перевірки доводів апеляційної скарги апеляційним судом Одеської області були направлені запити до Приморського районного суду м.Одеси про витребування для огляду в судовому засіданні цивільної справи №2-3342/2009 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та визнання права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Також суд апеляційної інстанції витребував з Головного слідчого управління МВС України інформацію щодо розгляду кримінальної справи №0 за фактом заволодіння шахрайським шляхом квартири АДРЕСА_1 (т.2, а.с.80). Відповідь апеляційним судом Одеської області не була отримана. Разом з тим, колегія суддів зауважує, що закон справедливо розподіляє ризики витребування майна у покупця (ст. 239 ЦК УРСР, ст. 661 ЦК України), та передбачає відшкодування збитків пов'язаних з витребуванням речі у добросовісного набувача їх продавцем. У спорі, який виник внаслідок дій відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, майнові інтереси позивача могли бути захищені в межах кримінального провадження, проте оскільки за весь цей час провадження не завершено, єдиним законним способом захисту для позивача було звернення до суду з віндікаційним позовом. При цьому наявність неповнолітніх на стороні відповідачів не може вплинути на суть судового рішення, оскільки всі учасники провадження мають рівний обсяг прав та обов'язків. Оскільки встановлена добросовісність набувачів ОСОБА_8, то подальший захист їх прав повинен здійснюватись в межах вказаного механізму передбаченого законом, в тому числі законним представником. При цьому оскільки кримінальне провадження до цього часу не завершено, компетентними державними органами повинно бути прийнято всіх заходів для відновлення майнової сфери відповідачів ОСОБА_8 та забезпечення їх соціальним житлом на час відновлення їх прав.

Разом з тим, оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження, колегія суддів відхиляє апеляційну скаргу на підставі ст. 308 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 червня 2014 року - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 27 червня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

М.В. Процик

Є.С. Сєвєрова