Справа № 307/1884/14-ц
Провадження № 2/307/54/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі

головуючого судді Розман М.М.

при секретарі Цех Г.М. , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Бедевлянської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та скасування рішення Бедевлянської сільської ради,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Бедевлянської сільської ради, ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно та скасування рішення Бедевлянської сільської ради. Позовні вимоги мотивує тим, що напротязі 1971 - 1976 років, до одруження із відповідачкою ОСОБА_3, ним був збудований житловий будинок в АДРЕСА_1. На час завершення будівництва у 1976 році та реєстрації житлового будинку в погосподарській книзі Бедевлянської сільської ради, про що свідчить довідка № 02-9/234 від 21 листопада 2013 року, державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими як Інструкція про порядок реєстрації домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2012 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд до набрання чинності Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», вказівки по веденню погосподарському обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлянням СРСР від 13 квітня 1979 року за № 112/9, вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами сільських селищних сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5 та іншими нормативними актами. Додатками № 32 та 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на житловий будинок та право власності робітника чи службовця на житловий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежно від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих рад відносились також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначалося рік введення в експлуатацію будинку. Постановою Ради міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у сільських селищних районних радах ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте більшість своє право власності в БТІ не оформили.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником міністра комунального господарства від 13 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунхозу України від 13 грудня 1995 року № 56 передбачала обов'язкову реєстрацію будинків у домоволодінь у межах міст і селищ, в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 працювали у колгоспі і користувалися земельною ділянкою площею 0.037 га.. В погосподарській книзі Бедевлянської сільської ради, особовий рахунок НОМЕР_1 зазначено, що в їхньому користуванні була земельна ділянка площею 0.037 га.. В 1973 році батьки віддали йому 0.011 га. земельної ділянки, якою користувалися під будівництво житлового будинку. В погосподарських книгах Бедевлянської сільської ради та ксерокопії із погосподарської книги (особовий рахунок) НОМЕР_2 зазначено 1976 рік побудови спірного житлового будинку та введення його в експлуатацію.

У 1977 році Бедевлянською сільською радою по АДРЕСА_1 відкрито нове дворогосподарство і записано його головою дворогосподарства. Таким чином спірний житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1, не являється самочинним будівництвом, оскільки збудований по діючим на той час нормам.

Даний будинок ним збудовано до одруження з відповідачко 10 липня 1976 року, і він привів її в новий закінчений будівництвом житловий будинок.

В 1979 році вони разом з відповідачкою збудували літню кухню, 1/2 частини вартості якої готовий повернути відповідачці.

В 2010 року з відповідачкою фактично припинені шлюбні відносини і відповідачка перейшла проживати до свого власного будинку, який вона успадкувала після смерті тітки. Однак він не може оформити право власності на свій будинок, оскільки відповідачка претендує на його частину.

З урахуванням уточнених позовних вимог просить встановити за ним право власності на житловий будинок в цілому , що розташований по АДРЕСА_1.

Скасувати рішення Бедевлянської сільської ради від 20 грудня 2013 року за № 381 щодо надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3, площею 0.1185 га., що розташована в АДРЕСА_1

Визнати за ним право на приватизацію земельної ділянки площею 0.1185 га., що розташована в АДРЕСА_1

Відповідачка ОСОБА_3 надіслала суду письмове заперечення проти позову, у якому проти позову заперечила повністю і вважає позов необґрунтованим та безпідставним, що ґрунтується тільки на припущеннях. Позивачка вважає, що положення ст. 376 ЦК України не поширюються на правовідносини сторін, оскільки позивачем не надано будь-якого письмового або іншого доказу того, що компетентним органом місцевого самоврядування у будь-який правомірний спосіб надавалось рішення про передачу у йому у власність або у користування земельну ділянку, на якій самочинно збудовано вказаний житловий будинок або відведено земельну ділянку, на якій розміщено цей будинок, а долучена копія рішення сесії Бедевлянської сільради, яке позивач просить суд скасувати, є ніщо інше, як рішення компетентного органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що не є підставою для визнання за особою права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за рішенням суду у розумінні ч. 3 ст. 376 ЦК України.

При цьому, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 376 ЦК України, на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

У черговий раз, позивачем не надано документальних даних та посилань на жодні із документів щодо наявності у нього права власності чи користування земельною ділянкою під самочинним збудованим будинком, її цільового призначення, а відповідно не надано доказів про наявність у нього права на самочинну забудову житлового будинку на цій землі.

З врахуванням вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, позивач не подав суду докази щодо державної реєстрації права власності земельної ділянки, на якій розміщено цей житловий будинок та щодо належності земельної ділянки, яку йому (згідно з позовом) виділили його батьки.

Також, позивачем не надано доказів щодо вартості житлового будинку станом на час розгляду судової справи, докази щодо отримання ним коштів (доходів, прибутків) та їх надання в якості оплати витрат, пов'язаних із здійсненням будівництва будинку та їх сум (до прикладу, накладних, квитанцій, чеків, а також декларації про отримані доходи і прибутки). Долучена позивачем копія технічного паспорту, виготовлено станом на 20.11.2013 року не містить інформації про дійсну вартість будинку, а тим більше про вартість будинку саме станом на час судового розгляду, що також необхідно для вирішення судом питань розподілу судових витрат.

Посилання позивача на те, що у свій час його батьки виділили йому частину земельної ділянки жодним чином доказами не підкріплено, а наявність у позові заяви про виклик для допиту свідків доказом вважатись не можуть, оскільки відповідно до положень абзацу 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків, а на ряду з показаннями можливих свідків - інших доказів позивачем у позові не представлено.

Вказує, що право власності у порядку, передбаченому частиною першою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом.

Однак, на думку відповідачки доказів саме завершення будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 позивачем узагалі не надано. Ним не надано доказів отримання відповідного документа, який дає (надавав) право виконувати будівельні роботи по будівництву (самочинному) житлового будинку, отриманого від органу державного архітектурно-будівельного контролю та одержання належно затвердженого проекту об'єкта архітектури від головного архітектора.До цього ж позивачем узагалі не надано документів, які б підтвердили факт відсутності істотних порушень будівельних норм і правил під час проведення самочинного будівництва, до яких відносяться порушення державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров'ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо.

Окрім того, житловий будинок піддавався змінам, а саме реконструкції (добудови, переплануванню) зі зміною площі, що повинно було здійснюватись за погодженням із вказаними компетентними органами, із попереднім виготовленням проекту перепланування будівлі, у зв'язку ізвідхиленням від основного проекту забудови. Доводів про проведення перепланування будинку позивач не надав, як і не надано доказів отримання на це відповідних дозвільних документів та проектів. В свій час в будинку повністю замінювався дах, який до заміни був знесений сильним потоком вітру. Також, будинок повторно піддавався обробці всієї зовнішньої частини (новою «штукатуркою»).

Позивач важливим вважає й те, що на одній земельній ділянці поряд із самочинно побудованим житловим будинком є: літня кухня, два сараї, гараж, майстерня та котельня. Однак, позивачем не надано доказів звернення до відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю задля отримання дозволу на прийняття до експлуатації (чи одержання відмови в цьому) вказаних вище господарсько-побутових будівель й споруд.

Відповідачка вважає, що звернення до суду з позовом про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання попередньо було предметом розгляду компетентного державного органу. Позивачем не подано жодного документу, який би підтверджував звернення до компетентних державних органів для отримання відповідних дозволів на початок ведення будівельних робіт та введення об'єкту будівництва до експлуатації. У зв'язку із тим, що спір в позові ОСОБА_1 відсутній, доказів порушення відповідачами його прав не надано, а тому за недоведеності обставин справи та за відсутності спору, на думку відповідачки, позов не повинен бути задоволений.

Також відповідачка вважає, що вимога про скасування рішення Бедевлянської сільської ради від 20 грудня 2013 року за № 381 щодо надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність повинна розглядатися не в цивільному, а в адміністративному порядку.

Просить в задоволенні позову в частині визнання права власності відмовити, а в частині скасування рішення Бедевлянської сільської ради від 20 грудня 2013 року за № 381 щодо надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність провадження в справі закрити, оскільки, на її думку, спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Позивач ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні позов підтримали посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і просять позов задовольнити

Представник Бедевлянської сільської ради в судове засідання не з'явився, так як згідно до поданої письмової заяви просив розглянути справу у його відсутності, а тому суд в порядку ст.169 ЦПК України розглянув справу у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Відповідачка ОСОБА_3 і її представники в судовому засіданні проти позову заперечили посилаючись на викладені в письмовому запереченні обставини і просять в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що упродовж 1972-1976 років позивачем ОСОБА_1 побудовано житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1. Будинок в Тячівському РПТІ та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстрований, а значиться зареєстрованим згідно погосподарського обліку у виконкомі Бедевлянської сільської ради із закріпленням земельної ділянки площею 0.07 га.( а.с. 4, 5, 8-12, 54,55, 139). За дворогосподарством закріплена земельна ділянка площею 0.15 га.( а.с.157).

10 липня 1976 року було зареєстровано шлюб між позивачем ОСОБА_1 і відповідачкою ОСОБА_3, що стверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу(а.с. 6).

До укладення шлюбу позивач вже проживав у спірному будинку і після укладення шлюбу продовжив там проживати разом з відповідачкою. На даний час сімейні відносини між сторонами припинені.

Вказані обставини визнані в судовому засіданні сторонами і в порядку ст. 61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають.

Факт побудови будинку позивачем ОСОБА_1 до укладення шлюбу з відповідачкою ОСОБА_3 стверджено також в судовому засіданні показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12.

Відповідно до акту обстеження технічного стану житлового будинку АДРЕСА_1 встановлено його відповідність вимогам надійності і можливість його безпечної експлуатації( а.с. 145-156).

Згідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. З92 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Тобто за цією нормою права особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності:

якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою( за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов'язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов'язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов'язального права);

· у разі втрати ним документа, що засвідчує його право власності.

Передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, який набув чинності з 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що виникнення права власності на спірний будинок регулювалося раніше діючим законодавством, зокрема положеннями ЦК УРСР, 1963 року, Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР). В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Незважаючи на те, що згідно п. 4 Постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок державного обліку житлового фонду" організації технічної інвентаризації системи міністерств житлово-комунального господарства союзних республік здійснюють реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду в містах, селищах міського типу та сільській місцевості, незалежно від його належності, а також складають і подають до вищестоящих організацій та місцевих органів державної статистики в строки, встановлювані ЦСУ СРСР, відповідну статистичну звітність, а згідно ч.1 цієї ж постанови,Міністерство житлово-комунального господарства УРСР, облвиконкоми, Київський і Севастопольський міськвиконкоми мали розробити до 1 липня 1985 року організаційні заходи по завершенню реєстрації й технічної інвентаризації житлового фонду Української РСР у містах і селищах міського типу в 1987 році, у сільській місцевості - в 1988 році, самого порядку реєстрації будинків та домоволодінь у сільській місцевості Української РСР так і прийнято не було, як і не було розроблено жодних організаційних заходів по завершенню реєстрації й технічної інвентаризації житлового фонду Української РСР у сільській місцевості.

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

З наведених підстав суд вважає заперечення проти позову відповідачки ОСОБА_3 необґрунтованими, оскільки положення діючого ЦК України та Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», на які вона посилається, не поширюються на правовідносини сторін і позивач набув право власності на підставі вищенаведеного раніше діючого законодавства.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов в частині визнання права власності на нерухоме майно є підставним, в судовому засіданні доведеним і невизнане право позивача на це майно підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на житловий будинок в цілому , що розташований по АДРЕСА_1.

Разом з цим суд констатує, що заперечуючи проти позову з підстав недотримання, на її думку, процедури набуття позивачем права на нерухоме майно, позивачка ОСОБА_3 взагалі на даний час не заявляє вимог в даному чи іншому провадженні про її право на це майно чи відповідну компенсацію його вартості.

При вирішенні позовних вимог позивача про скасування рішення відповідача Бедевлянської сільської ради від 20 грудня 2013 року за № 381 щодо надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність, а також його вимог про визнання права на приватизацію земельної ділянки, суд враховує, що у відповідності до ст. 81 ч.1 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки в тому числі шляхом безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Підстави та порядок набуття права на землю, а також порядок передачі земельних ділянок визначено у ст.ст. 116, 118 ЗК України.

Із зазначених норм випливає, що отримання земельної ділянки у власність або в користування супроводжується різними діями зацікавленої особи, прийняттям відповідних рішень органу місцевого самоврядування (щодо дачі згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки, про затвердження проекту відведення та про передачу земельної ділянки).

Згідно до ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю.

Захист прав на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними актів органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів особи.

У зв'язку з цим не може бути визнаним правомірним рішення відповідача Бедевлянської сільської ради від 20 грудня 2013 року за № 381 щодо надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3, площею 0.1185 га., що розташована в АДРЕСА_1, оскільки відповідачка ні на момент постановлення оспорюваного рішення ні на даний час не є ні забудовником ні власником житлового будинку, який розташований на вказаній земельній ділянці.

Доводи відповідачки про те, що такий спір повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства суд вважає необґрунтованими, оскільки згідно до ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Наведене узгоджується постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року за № 3 « Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», відповідно до п. 7 якої земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного Кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності», про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК).

З матеріалів справи встановлено , що в даному випадку спір стосується земельних відносин, що в свою чергу виключає його розгляд в порядку адміністративного судочинства.

Беручи до уваги наведене, суд вважає, що позов в частині скасування рішення органу місцевого самоврядування слід задовольнити і скасувати рішення Бедевлянської сільської ради від 20 грудня 2013 року за № 381 щодо надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3, площею 0.1185 га., що розташована в АДРЕСА_1

Що стосується позовних вимог позивача про визнання в судовому порядку його права на приватизацію земельної ділянки, то дане право передбачене земельним законодавством по визначеній в законі процедурі і в судовому засіданні ніким не оспорюється.

Крім цього позивачем не наведено жодних даних про те, чи не скористався він вже своїм правом на безоплатну приватизацію по даному виду землекористування.

У зв'язку з цим позов в цій частині суд вважає передчасним, а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

Судові витрати в частині сплати судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 4 , 10 , 11 , 60 , 209 , 213-215 ЦПК України ст. ст. 16 , 392 ЦК України, ст..ст. 81, 116, 118, 152 ЗК України, суд ,

Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцем с. Бедевля Тячівського району Закарпатської області, України право власності на житловий будинок в цілому , що розташований по АДРЕСА_1.

Скасувати рішення Бедевлянської сільської ради від 20 грудня 2013 року за № 381 щодо надання дозволу на розробку проекту відводу земельної ділянки для передачі у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_3, площею 0.1185 га., що розташована в АДРЕСА_1

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення , а особами , які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: М.М.Розман