Справа № 226/53/15-ц
Провадження №2/226/96/2015
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого 2015 року Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Петуніна І.В.,

при секретарі Альберті О.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 , ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Димитров справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди в обґрунтування якого вказав, що з відповідачем по справі він знаходився у трудових відносинах з 02.04.1997р. по 16.06.1997р. у якості учня гірника підземного. Був звільнений на підставі ч.3 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу. У день звільнення він працював, тому розрахунок з ним повинен був проведений 16.06.1997р. Йому не була виплачена заробітна плата за червень 1997р. у вигляді вихідної допомоги у зв`язку з призовом на військову службу у розмірі не менш двомісячного середнього заробітку. Вихідна допомога повинна була нараховуватись у червні 1997р. Згідно наданого представником позивача розрахунку від 27.02.2015р., середньомісячний заробіток позивача складає 83,45 грн., а тому розмір допомоги складає 166,90 грн. Розмір середньоденного заробітку складає 4,17 грн. Відповідно сума середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 16.06.1997р. по 27.02.2015р. складає: 4,17 грн. х 4377 робочих днів = 18252,09 грн. Невиплатою належних йому платежів відповідач наніс йому моральної шкоди, яка виявилася в порушенні його душевного спокою, він вимушений був хвилюватися з приводу невиплати заробітної плати, яка йому належить. Свої моральні страждання він оцінює у 100 грн. У зв`язку з вищевикладеним просить стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату у розмірі 166,90 грн., моральну шкоду у розмірі 100 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку.

До судового засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та за участю його представника.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та пояснив, що вихідна допомога не нараховувалася та не виплачувалася позивачу. Щодо особової картки вкладу (а.с.13), то 1-й стовбець з цифрами суми зарахування, 2-й стовбець з цифрами залишок на рахунку.

Представник відповідача надав суду письмові заперечення, які підтримав у судовому засіданні, де вказав, що згідно з даних підприємства, що підтверджується довідкою від 26.01.2015р., при звільненні позивачу була нарахована допомога у сумі 350,40 грн. Тобто немає даних вважати, що тим чи іншим чином права позивача були порушені відповідачем. Вказана позивачем заборгованість по виплаті заробітної плати ніякими документами не підтверджується та його твердження про наявність заборгованості не можуть бути прийняті в якості доказу, так як згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Також, на підставі ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно п.318, п.4.2 графу 320 наказу Міністерства юстиції України від 12.04.2012р. № 578/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.04.2012р. за № 571/20884, відомості про виплату заробітної плати зберігаються 3 роки. Відомості про нарахування зберігаються 75 років, такі відомості підприємство надало позивачу. Але відомості щодо виплат підприємство надати не має можливості. Таких відомостей не надав і позивач. З часу, коли на думку позивача, були порушені його трудові права та сьогоденням, минуло більш ніж 20 років і за весь цей час від позивача не було жодних претензій щодо його нібито порушених прав. Підприємство не повинно було зберігати ці документи з 1997р. Також, вважають, що необхідно застосувати ч.1 ст.233 КЗпП України. Обмеження стосується тільки справ про заробітну плату, але, так як вихідна допомога не є заробітною платою, виходячи з п.3.8 Розділу 3 Інструкції зі статистики заробітної плати, затв. наказом Держкомстату № 5 від 13.01.2004р., в даному випадку повинен застосовуватись загальний термін звернення до суду, який потрібно розраховувати виходячи з дати звільнення, тобто з червня 1997р.

Крім цього, позивач вважає належним підтвердженням того факту, що вихідна допомога йому не виплачувалася, виписку Ощадбанку. Але виписка одного з банків цілої банківської системи України не може бути належним доказом у рамках даного позову. Дані цієї довідки можуть свідчити лише про те, що по одному з рахунків в одному з банків у позивача були перерахування, вказані у виписці. При цьому, навіть ідентифікувати контрагента, який перерахував гроші, неможливо. Також, згідно з переліком типових документів, що утворюються в діяльності органів державної влади та місцевого самоврядування, інших підприємств, установ та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затв. наказом Головного архівного управління при КМУ від 20.07.1998р. № 41, розрахункові (розрахунково-платіжні) відомості на видавання заробітної плати, гонорарів, матеріальної допомоги та інших виплат, зберігаються 3 роки. Підприємством було складено відповідний акт знищення на підставі наказу по підприємству № 01/23 від 11.01.2000р., в якому зазначено, що знищуються на підставі відповідного наказу відомості на видачу заробітної плати (п.24).

Крім цього, представник відповідача пояснила, що довідку підприємства від 18.12.2014р. вони не визнають, оскільки директором підприємства вона не підписувалася.

Судом встановлено, що позивач з 02.04.1997р. по 16.06.1997р. знаходився у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений за п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку з призовом працівника на військову службу, що встановлено на підставі записів з трудової книжки позивача, довідки відповідача, пояснень представників сторін (а.с.3-5, 16).

Згідно виписки Ощадбанку, позивач у 1997р. отримав коштів у розмірі 0,36 грн. (а.с.13).

Згідно довідки відповідача від 26.01.2015р., позивачу згідно особового рахунку № НОМЕР_1 при звільненні у зв`язку з уходом в армію була нарахована допомога у розмірі 2-х середніх заробітних плат у розмірі 350,40 грн. (а.с.16).

Згідно довідки відповідача про заробітну плату для обчислення пенсії від 18.12.2014р., позивачу була нарахована заробітна плата у 1997р.: за квітень 105,49 грн., за травень 61,41 грн., за червень 183,20 грн. (а.с.18).

Згідно довідки відповідача про розрахунок середньоденного та середньомісячного заробітку позивача від 10.02.2015р., позивачу нарахована за квітень 1997р. 0 (курси), за травень 1997р. 43,83 крб. (курси, л/листок), середньоденна заробітна плата складаю 8,77 крб., середньомісячна заробітна плата складає 175,40 крб. (а.с.27).

Згідно п.24 Акту про виділення та знищення від 12.01.2001р., знищені зведені відомості на видачу заробітної плати за 1997р. (а.с.35-37).

Свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що працює бухгалтером розрахункового відділу ш.Стаханова ДП «Красноармійськвугілля». У довідці для Пенсійного фонду, беруться всі види оплат, які нараховуються на зарплату, це ті ж курси, лікарняні, виклик у військомат, повістки та інше. При розрахунку середнього заробітку, беруться лише фактичні виходи на роботу, які беруться за спусками у шахту. У Кирисенка їх всього було 5 за весь період роботи на шахті. Тому у цих довідках різні суми нарахованих доходів. Вона не може пояснити, на підставі якого пункту постанови КМУ № 100 від 08.02.1995р., вона не включила курси та лікарняний для розрахунку середньомісячної та середньоденної заробітної плати. Щодо того, що у довідці від 10.02.2015р. замість гривень зазначені карбованці це технічна помилка, мається на увазі, що суми у гривнях.

Вислухавши пояснення представників сторін, свідка, перевіривши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України (в редакції на день звільнення), при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до п.п.«а» п.317 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5, строк зберігання розрахунково-платіжних відомостей (особових рахунків) складає 75 років, а відповідно до п.318 вказаного Переліку строк зберігання відомостей на виплату грошей складає 3 роки.

Таким чином, оскільки з часу звільнення позивача, а саме з 16.06.1997 року, до часу звернення позивача з вимогами щодо проведення розрахунку, а саме 06.01.2015 року, пройшло більше 17-ти років і за цей період позивач жодних претензій відповідачу не пред`являв, тому, враховуючи положення п.318 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5, згідно якого строк зберігання відомостей на виплату грошей складає 3 роки, суд вважає, що відповідач в даному випадку не повинен документально доказувати факт виплати позивачу заробітної плати. Оскільки за даними відповідача у нього відсутня заборгованість перед позивачем по вихідній допомозі у зв`язку з призовом на військову службу, а позивачем не надано суду доказів наявності такої заборгованості, тому суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Крім цього, суд також звертає увагу, що позивачем був пропущений 3-х місячний строк звернення до суду, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України.

Частини другої ст.233 КЗпП України, яка передбачала, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, взагалі не було на час звільнення позивача, зазначена норма набула чинності лише 01.08.2001р.

На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.116, 117, 233, 2371 КЗпП України, п.318 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 року № 578/5, керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 88, 209, 212, 215, 367 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Красноармійськвугілля» про стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, залишити без задоволення.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення суду, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя