Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/1212/15 Головуючий у 1 інстанції: Скользнєва Н.Г.
Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Кримської О.М.

суддів: Подліянової Г.С.

Дашковської А.В.

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики . за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю " Фірма Швейпром", про визнання недійсним договору позики

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, який в процесі розгляду справи уточнив та остаточно просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму позики в розмірі 55 000,00 грн., суму процентів за договором позики в розмірі 6 365, 68 грн., суму втрат від інфляції в розмірі 6 270, 00 грн., суму 25% річних в розмірі 20 685, 50 грн., суму пені в розмірі 150 975, 00 грн., а також судовий збір в розмірі 2392, 97 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21 січня 2013 р. між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики № 1. Згідно п.1 Договору ним відповідачеві було передано гроші у сумі 55 000,00 грн., на підтвердження даного факту останнім йому була власноруч написана розписка.

Відповідно до п.2 Договору ОСОБА_4 зобов'язаний був повернути йому позику до 01 лютого 2013 року. Починаючи з 02 лютого 2013 року, він багаторазово, усно вимагав у відповідача повернення позики, але на момент подання позову відповідач не повернув йому позику, ані повністю, ані частково. Таким чином у відповідача перед ним наявна заборгованість за договором позики у сумі 55 000,00 грн.

Посилаючись на вимогами статей 611, 625, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст. 88 ЦПК України, просить суд стягнути з відповідача на його користь суми: позики, процентів за договором, втрат від інфляції, 25% річних, пені та судового збору.

Відповідач ОСОБА_4, не погоджуючись з позовом, звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання договору позики № 1 від 21.01.2013 р. недійсним.

В обґрунтування заявленої вимоги зазначив, що спірний договір позики та видана розписка від 21.01.2013 р. були вчинені ним за відсутністю його волевиявлення та під впливом погроз з боку керівництва ТОВ "МІК", на якому працював ОСОБА_3. Згідно наказу № 3-К від 25.01.2013 р. він був призначений на посаду директора ТОВФірма " Швейпром". До його призначення посаду директора товариства займав ОСОБА_5, який наказом № 2-К від 25.01.2013 р. був звільнений з займаної посади. ОСОБА_5 є його племінником.

Так, до укладання спірного договору та видачі ним розписки, між ТОВ " Фірма "Швейпром" та ТОВ "МІК", співробітником якої є ОСОБА_3, існували господарсько-правові відносини на підставі договору поставки № 18-09-01 від 18.09.2012 р. Відповідно до умов даного договору, ТОВ "МІК" здійснювало поставки товару, а ТОВ "Фірма "Швейпром", зобов'язалося оплатити за поставлений товар. Внаслідок цих взаємовідносин у ТОВ " Фірма " Швейпром" виникла заборгованість перед ТОВ "МІК" в розмірі 55 000, 00 грн.

На час існування вказаної заборгованості директором фірми був ОСОБА_5 Керівництво ТОВ "МІК", зокрема, ОСОБА_6, вимагав негайно сплатити 55 000, 00 грн. У зв'язку з погрозами відносно його племінника та, побоюючись реального застосування щодо нього незаконних дій, він виїхав в м. Запоріжжя. В ході розмови з керівництвом ТОВ "МІК" в його бік також пролунали погрози та вимоги негайно перерахувати борг. Для врегулювання даного спору "мирним" шляхом, представники ТОВ "МІК" вимагали укласти з юристом даного підприємства ОСОБА_3 договір позики на суму 55 000,00 грн. та для справжності правочину видати йому розписку на цю ж суму. Хоча фактично дану суму коштів ОСОБА_3 не передавав, а він їх не отримував.

На час підписання цього договору існувала загроза життю і здоров'ю його родича - ОСОБА_5 та його особисто, а також загроза зупинення діяльності ТОВ "Фірма "Швейпром". Враховуючи дані обставини, знаходячись у стресовому психоемоційному стані, він, поза своєї внутрішньої волі, підписав договір позики № 1 від 21.01.2013 р. та видав на ім'я ОСОБА_3 розписку від 21.01.2013 р. на суму 55 000,00 грн.

29.01.2013 р. ТОВ "Фірма "Швейпром" перерахувало на рахунок ТОВ " МІК" грошові кошти в розмірі 55 000,00 грн.

Посилаючись на вказані обставини та, керуючись, в тому числі ст. 231 ЦК України, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати спірний правочин недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4, на користь ОСОБА_3, заборгованість за договором позики № 1 від 21.01.2013р. в розмірі 55 000 гривень 00 копійок, 3 % річних за користування грошовими коштами за період з 21 січня 2013 року по 05 серпня 2014 року в розмірі 6365 гривень 68 копійок; індекс інфляції за період з 01 лютого 2013 року по 01 липня 2014 року в розмірі 6270 гривень 00 копійок, 25% річних від суми своєчасно не повернутого боргу відповідно до п. 7 Договору позики за період з 02 лютого 2013 року по 05 серпня 2014 року в розмірі 20685 гривень 50 копійок, пеню в розмірі 5000 гривень 00 копійок, а також сплачений при зверненні з позовом до суду судовий збір в розмірі 933 гривні 21 копійок, а всього - 94 254 гривні 18 копійок.

В решті позовні вимоги ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду, в частині стягнутої суми пені ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в цій частині та його позов задовольнити у повному обсязі.

Скаржник ОСОБА_4, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи до апеляційного суду не з"явився, про причини неявки суд не повідомив, що відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи за неявки ОСОБА_4, належним чином повідомленого про час і місце розгляду справи.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Судом установлено, що 21 січня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики № 1, згідно п. 1 якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 грошові кошти у позику в розмірі 55000 грн, а ОСОБА_4, згідно з п. 2 вказаного договору, зобов"язався повернути ОСОБА_3 зазначену суму коштів до 01 лютого 2013 року ( а.с. 4)., що також підтверджується власноруч написаною розпискою відповідача ОСОБА_4 ( а.с. 5). У визначений договором строк, до 01 лютого 2013 року, ОСОБА_4, своїх договірних зобов'язань не виконав, кошти не повернув.

В суді першої інстанції ОСОБА_4 підтвердив факти підписання ним особисто договору позики № 1 від 21.01.2013 року та власноручного написання розписки про отримання коштів від 21.01.2013 року.

З цих підстав районний суд задовольнив позов.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Укладеним сторонами договором позики розмір і порядок одержання процентів за користування позикою невстановлений, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що в даному випадку розмір процентів за користування позикою визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, а розрахунок позивача є правильним.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 7 договору позики від 21.01.2013 року встановлено 25% річних від простроченої суми.

Задовольняючи позов у частині стягнення інфляційних витрат, а також 25 процентів річних від простроченої суми, суд першої інстанції правильно виходив із того, що вказані вимоги є відповідальністю за порушення грошового зобов'язання.

Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою ( штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов"язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов"язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов"язання.

Відповідно до п. 8 договору позики від 21.01.2013 року передбачено сплата пені в розмірі 0,5% від суми своєчасно не повернутої позики за кожен день прострочення.

Позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 150975.00 грн. за період з 02 лютого 2013 року по 05 серпня 2014 року. Останній звернувася до суду з позовом 12.12.2013 року, тобто в межах строку, передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України про стягнення неустойки ( штрафу, пені). Суд першої інстанції дійшов висновку про зменшення пені до 5000 грн. на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Згідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та з наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотне значення можуть мати обставини, які стосуються : ступення виконання зобов"язання; причин невиконання або неналежного виконання, незначності прострочення виконанні зобов"язання, негайне добровільне усунення винною стороною порушення та його наслідки.

Натомість, визначаючи розмір пені в сумі 5000 грн, суд першої інстанції не навів обставин, які мають істотне значення для зменшення пені саме до цього розміру, доказів майнового стану відповідача, інших істотних обставин, матеріали справи не містять.

Таким чином рішення суду в цій частині не можна вважати законним і обґрунтованим., тому воно підлягаєж зміні , а аргументи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо зазначених обставин є прийнятними.

Оскільки розмір пені яку просить стягнути позивач значно перевищує розмір збитків, судова колегія приходить до висновку про зменшення пені до 50000 грн., що є співмірною з сумою боргу.

Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст. 1051 ЦК України).

У зустрічному позові ОСОБА_4 просив суд визнати вказаний договір недійсним з тих підстав, що фактично він грошові кошти не отримував, спірний договір позики та видана ним розписка були вчинені ним за відсутності його волевиявлення та під впливом погроз, психічного тиску з боку керівництва ТОВ "МІК", на якому працював позивач ОСОБА_3

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 231 ЦК України, на яку позивач посилається за зустрічним позовом, як на правову підставу заявленої вимоги, вбачається, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

При цьому, заперечуючи проти отримання коштів за договором позики та зазначаючи , що він вчинений проти справжньої волі, внаслідок застосування фізичного та психічного тиску на нього з боку керівництва ТОВ "МІК", на якому працював позикодавець ОСОБА_3, ОСОБА_4 не надав будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин у розумінні ч. 1 ст. 218, ст. 1051 ЦК України, ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Натомість, з матеріалів справи, зокрема п. 1 договору позики, вбачається, що грошова сума, вказана в п. 1 цього договору, передана Позичальнику - ОСОБА_4 до підписання цього договору. На підтвердження отримання позики в розмірі 55000 грн.. позивач надав оригінал розписки позичальника, копія якої, засвідчена, знаходиться в матеріалах справи (а.с.5).

Пункт 9 договору позики визначає, що в тексті договору сторони визначили всі істотні умови цього договору, що волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін (а.с. 4).

Оскільки судом не були порушені норми матеріального й процесуального права, а наведені у апеляційні скарзі доводи є необґрунтованими та правильність висновків суду не спростовують, тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги. ОСОБА_4

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2014 року у цій справі в частині стягнення пені в розмірі 5000 грн змінити. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 пеню в розмірі 50 000. грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте воно може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: