Ухвала

іменем україни

4 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Департаменту житлово-комунального господарства Одеської міської ради та Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання недійсною угоди про відчуження квартири з громадського житлового фонду та припинення права власності за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2014 року,

встановила:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1985 року він зі своєю дружиною ОСОБА_4 та дочкою ОСОБА_5 проживав у квартирі АДРЕСА_1 У 1992 році між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу зазначеної квартири. У 2012 році йому стало відмово про те, що дочка є єдиною власницею вказаної квартири.

Посилаючись на те, що згоди на купівлю-продаж спірної квартири він не надавав, просив визнати незаконним рішення виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 6 березня 1992 року «Про продаж громадянам у приватну власність займаних ними квартир у будинках державного житлового фонду», в частині продажу ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1, та визнати недійсними договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, укладений 9 квітня 1992 року між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів

м. Одеси та ОСОБА_5, дублікат договору купівлі - продажу, виданий 13 червня 2013 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_5, та припинити права приватної власності останньої на спірну квартиру.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня

2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 вересня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 6 березня1992 року «Про продаж громадянам в приватну власність займаних ними квартир в будинках державного житлового фонду», в частині продажу ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 загальною площею 64,11 кв.м, яка складається з трьох кімнат житловою площею 39,36 кв.м, кухні площею

7,3 кв.м, коридора площею 12 кв.м, ванної площею 2,6 кв.м, туалету площею 1,2 кв.м, кладової площею1,15 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м, кладової площею 0,25 кв.м, за 11 501 рублів.

Визнано недійсним договір купівлі - продажу, укладений 9 квітня

1992 року між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси та ОСОБА_5, за яким остання купила за

11 051рублів зазначену квартиру.

Визнано недійсним дублікат договору купівлі - продажу квартири під АДРЕСА_1, виданий 13 червня

2013 року Шостою одеською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_5

Припинено право приватної власності ОСОБА_5 на вказану квартиру та повернуто її до комунальної власності Одеської міської ради. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надавали письмової згоди на продаж ОСОБА_5 одноособово спірної квартири.

Проте з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що на підставі обмінного ордеру, виданого 26 квітня

1985 року бюро обміну житловими приміщеннями виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів на ім'я ОСОБА_4, остання та члени її родини: чоловік ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_5, вселились у квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 64,11 кв.м.

Рішенням виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від 6 березня 1992 року «Про продаж громадянам у приватну власність займаних ними квартир у будинках державного житлового фонду» був затверджений акт оціночної комісії від 5 березня 1992 року та вирішено питання про продаж ОСОБА_5 вказаної квартири за ціною

11 501 рубль.

За умовами договору купівлі-продажу квартири від 9 квітня 1992 року, укладеного між виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів м. Одеси та ОСОБА_5, остання купила за 11 051 рубль спірну квартиру. Даний договір зареєстровано в установленому законом порядку.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Ураховуючи встановлені обставини спірні правовідносини регулюються ЦК України 1963 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про власність», чинному на час виникнення спірних правовідносин, наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України.

Згідно п. 9 Положення про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради №142 від 19 травня 1989 року громадянин, який бажає придбати в власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об'єднання, організації, у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім'ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність і довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку.

Тобто обов'язковою умовою є наявність письмової згоди всіх членів сім'ї.

Задовольняючи позов, апеляційний суд посилався на відповідь Департаменту архівної справи та діловодства Одеської міської ради згідно якої підставою для прийняття рішення виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів №371 від 6 березня 1992 року, письмової згоди ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на викуп спірної квартири їх дочкою ОСОБА_5 не мається (а.с. 47).

Однак, зі змісту зазначеної відповіді вбачається, що документи, що були підставою для прийняття вищевказаного рішення до департаменту на зберігання не передавались.

Крім того, висновок суду спростовується записом у рішенні виконавчого комітету Приморської районної ради народних депутатів від

6 березня 1992 року згідно якого «Согласие взрослых членов семьи имеется» (а.с. 5).

Викладене свідчить, що висновок апеляційного суду у порушення вимог ст. 60 ЦПК України ґрунтується на припущеннях.

При цьому рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі з огляду на наступне.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив із того, що позивачем пропущено строк давності звернення до суду, оскільки із пояснень представника позивача та ОСОБА_4 вбачається, що про укладення договору - 9 квітня 1992 року, від позивача не приховувалось, оригінали правовстановлюючих документів на квартиру, у тому числі витяг з оскаржуваного рішення та оспорюваного договору, зберігалися у спірній квартирі, де проживали позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4

Тобто, позивачу ще у 1992 році стало відомо про те, що спірна квартира перейшла у приватну власність ОСОБА_5

Зазначав, що спірну квартиру передано у власність ОСОБА_5 у березні 1992 року по ініціативі самого позивача, а тому тоді ж останній і повинен був дізнатися про порушення свого права, оскільки був обізнаний про оспорювані розпорядження та правочин, однак пропустив встановлений законом строк для звернення до суду з позовом про захист порушеного права без поважних причин, що є підставою для відмови у позові.

За правилами ст. ст. 71, 76, 80 ЦК УРСР1963 року, який діяв на час передачі майна у власність, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові.

Згідно ст. 74 ЦК УРСР 1963 року вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності.

Однак у порушення вимог ст. 213, 214 ЦПК України поза увагою суду залишилося те, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб'єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити в позові не через пропуск строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги.

Для того, щоб зробити висновок про те, що позовна давність спливла, необхідно встановити чи належало позивачу суб'єктивне право, про захист якого він просить, чи воно порушувалося відповідачем, і якщо так, то з якого моменту про це дізналася або повинна була дізнатися особа, чине зупинявся або не переривався строку давності, і нарешті, чи не було поважних причин його пропущення.

Проте, встановивши, що спірну квартиру передано у власність ОСОБА_5 у березні 1992 року по ініціативі самого позивача, тобто суд дійшов висновку про відсутність порушень діючого законодавства при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, та відмовив у задоволенні позовних вимог не за їх безпідставністю, а через перебіг строку позовної давності.

Ураховуючи те, що при розгляді справи, судом порушені норми процесуального права, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень, з передачею справи в на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 травня

2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 23 вересня

2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська