Справа № 128/2414/14-ц Провадження № 22-ц/772/33/2015Головуючий в суді першої інстанції Мотрук М. І.
Категорія 20 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2015 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі :

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Марчук В.С., Шемети Т.М.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 і адвоката Боднар М.С.; відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 і їх представника - адвоката Байдак В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 3 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 і Якушинецької сільської ради про визнання недійсними довіреності і договору купівлі-продажу жилого будинку та про повернення правовстановлюючих документів на будинок і пенсійних грошових коштів, -

В с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ОСОБА_9 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 і Якушинецької сільської ради про визнання недійсними довіреності і договору купівлі-продажу жилого будинку та про зобов'язання повернути правовстановлюючі документи і пенсійні грошові кошти. Свої вимоги мотивувала наступним. Відповідач ОСОБА_5, скориставшись її важким станом здоров'я і безграмотністю, 14 березня 2007 року оформив довіреність на право представлення її інтересів його сином ОСОБА_6, уповноваживши його продати в установленому законом порядку за ціну і на умовах на свій розсуд належний їй жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 Вінницького району Вінницької області. Довіреність посвідчена секретарем Якушинецької сільської ради Костюк К.М. На підставі цієї довіреності ОСОБА_6, діючи від її імені, 23 березня 2014 року продав належний їй на праві власності жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 Вінницького району своєму батькові - відповідачу по справі ОСОБА_5 Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О.Ю. Коштів від продажу будинку вона не отримувала. Довіреність і договір купівлі-продажу будинку являються недійсними в зв'язку з тим, що відповідачі, скориставшись її важким станом здоров'я (перебуває на диспансерному обліку в Вінницькій центральній районній лікарні у лікаря психіатра) та її безграмотністю, ввели її в оману з метою заволодіння її майном. Довіреність вона не видавала ОСОБА_6 і підпис у ній не є її підписом. Вона не подавала заяву про реєстрацію довіреності і дана довіреність не зареєстрована в Єдиному реєстрі довіреностей, тому і з цієї підстави є нечинною. Договір купівлі-продажу є недійсним - вчиненим нею під впливом обману та під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах.

Крім цього, ОСОБА_5 починаючи з 2007 року викрав із її садиби засоби її праці, посуд, особисті речі, а також змушував щомісячно віддавати йому одержану нею пенсію.

Тому вона просила визнати недійсними довіреність від 14 березня 2007 року і договір купівлі-продажу жилого будинку, а також зобов'язати відповідача ОСОБА_5 повернути їй правовстановлюючі документи на будинок на її ім'я і домову книгу та повернути пенсійні грошові кошти, які він відбирав у неї протягом останніх п'яти років.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 3 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 і Якушинецької сільської ради про визнання недійсними довіреності і договору купівлі-продажу жилого будинку, про зобов'язання повернути правовстановлюючі документи на будинок і пенсійні грошові кошти, відмовлено в зв'язку з пропущенням терміну позовної давності, про який заявила сторона по справі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Також просить заборонити відповідачам вчиняти будь-які дії з оформлення документації щодо приватизації її земельної ділянки, яка була передана їй згідно рішення 9 сесії 21 скликання Якушинецької сільської ради.

Зазначила, що рішення суду вважає незаконним, оскільки судом порушено міжнародну Конвенцію з прав людини, її Конституційне право на житло, а також норми процесуального та матеріального права внаслідок поверхового розгляду матеріалів справи, також судом неправильно застосовані норми матеріального і процесуального права в порядку обчислення терміну позовної давності, що стало підставою для відмови в задоволенні її позовних вимог.

В судовому засіданні позивач і її представники підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити: скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її вимоги із зазначених у позовній заяві підстав. Після отримання висновку судово-психіатричної експертизи представники позивача просили визнати довіреність і договір купівлі-продажу будинку з підстав їх вчинення під впливом тяжких обставин, які в неї склалися станом на 14 березня 2007 року, яким скористався відповідач по справі ОСОБА_5

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 і їх представник заперечили апеляційну скаргу, просять її відхилити, а законне рішення суду просять залишити без змін.

Представник відповідача Якушинецької сільської ради Костюк К.М. у судовому засіданні 24 листопада 2014 року заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просила її відхилити і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення сторін, представників, дослідивши матеріали цивільної справи, акт № 1-п амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 22.01.2015 року і висновок судово-психіатричного експерта № 3-п стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 19.02.2015 року, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, але не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

По справі встановлено, що 14 березня 2007 року секретарем виконавчого комітету Якушинецької сільської ради Костюк К.М. посвідчена довіреність, якою ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_6 продати в установленому законом порядку за ціну та на умовах на свій розсуд належний їй жилий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований в АДРЕСА_1. Для цього надала йому право бути її представником в усіх підприємствах, установах, організаціях, нотаріальній конторі чи у приватного нотаріуса, в Бюро технічної інвентаризації, - з питань оформлення та отримання довідок і документів, необхідних для виконання цієї довіреності, подавати від її імені заяви, в тому числі про її сімейний стан та про належність їй вищезазначеного жилого будинку з належними до нього будівлями та спорудами на праві особистої приватної власності, підписуватись за неї, в тому числі на договорі купівлі-продажу, отримати належні їй від продажу гроші, сплачувати належні з неї платежі, передавати вищеназваний жилий будинок з належними до нього будівлями та спорудами покупцю за договором купівлі-продажу зазначеного будинку з належними до нього будівлями та спорудами та виконувати всі інші дії, пов'язані з виконанням цієї довіреності (а. с. 19).

23 березня 2007 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Білозарецькою О.Ю. посвідчено договір купівлі-продажу жилого будинку, відповідно до якого ОСОБА_6, діючий на підставі довіреності посвідченої Костюк К.М. секретарем виконкому Якушинецької сільської ради 14 березня 2007 року за реєстровим № 57 від імені ОСОБА_2, що проживає в АДРЕСА_1, іменований «продавець» та ОСОБА_5, що проживає в АДРЕСА_2, іменований «покупець», уклали цей договір про те, що продавець (в особі представника) передає у власність покупцеві, а покупець приймає у власність цілий жилий будинок під АДРЕСА_1 і сплачує відповідну грошову суму за вказаний будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, визначену у п. 3 цього договору (п. 1). Сторони ствердили, що продаж цей вчинено за 30 000 гр., які продавець отримав від покупця повністю готівкою до підписання цього договору (п. 3) (а. с. 21).

Відповідно до реєстраційного посвідчення, виданого 27 квітня 2007 року Вінницьким обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації, жилий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 в с. Зарванці Вінницького району зареєстрований за ОСОБА_5 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу жилого будинку, посвідченого Білозарецькою О.Ю., приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу від 23 березня 2007 року за реєстровим № 741 і записано в реєстрову книгу за № 1 за реєстровим № 84 від 23.03.2007 року(а. с. 62 і на звороті).

Відповідно до статей 11, 27, 31 ЦПК України саме позивач визначає предмет і підставу позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Вимоги про визнання довіреності і договору купівлі-продажу недійсними заявлені позивачем із кількох взаємовиключних підстав.

Так, позивач зазначила у позові, що вона підписала довіреність, але у цей момент у неї був важкий стан здоров'я і вона, являючись безграмотною, не розуміла, що вона підписує. У цій же позовній заяві позивач також зазначила про те, що вона не видавала довіреність ОСОБА_6 і саме тому підпис у ній не є її підписом. Також довіреність недійсна, оскільки вона не посвідчена нотаріально, а посадові особи сільської ради не мали права посвідчувати таку довіреність.

Підстави недійсності договору купівлі-продажу жилого будинку позивач зазначила такі: вона не підписувала довіреність, а тому договір купівлі-продажу недійсний; договір купівлі-продажу недійсний, оскільки він вчинений під впливом обману; договір купівлі-продажу недійсний, оскільки він вчинений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних для неї умовах.

Згідно вимог ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, відповідно до вимог ст. 244 ЦК України, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

За правилами статті 245 ЦК України, в редакції чинній на момент підписання оспорюваної довіреності, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (частина 1).

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат», в редакції, чинній на момент посвідчення оспорюваної довіреності (14 березня 2007 року), у населених пунктах, де немає державних нотаріусів, посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють такі нотаріальні дії: вживають заходів до охорони спадкового майна; накладають та знімають заборону відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна, а також вчиняють такі нотаріальні дії: посвідчують заповіти; посвідчують доручення; засвідчують вірність копій документів і виписок з них; засвідчують справжність підпису на документах.

Посадові особи виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів не мають права оформляти документи, призначені для дії за кордоном.

Таким чином, секретар Якушинецької сільської ради Костюк К.М. посвідчила 14 березня 2007 року довіреність від імені ОСОБА_2 про уповноваження ОСОБА_13 вчинити продаж належного їй жилого будинку, тобто, вчинила таку нотаріальну дію відповідно до повноважень, наданих їй статтею 37 Закону України «Про нотаріат».

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно вимог ст. 657 ЦК України, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила, а також для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленість з цими особами.

До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Статтею 245 ЦК України передбачено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

Державна реєстрація довіреності не вимагається.

Підставою для визнання довіреності недійсною позивач та її представники зазначили також і те, що вона видала довіреність під впливом тяжких обставин, які в неї склалися станом на 14 березня 2007 року і на вкрай невигідних для себе обставинах, а саме: вона є самотньою, малозабезпеченою, хворою особою похилого віку і довіреність вона підписала і видала ОСОБА_6 для оформлення документації щодо газифікації свого будинку і приватизації своєї земельної ділянки. Сама оформити належну документацію вона не могла, так як є неграмотною.

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в пункті 23 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Позивач у судовому засіданні не довела і не надала доказів існування у неї саме таких тяжких обставин, за наявності яких вона змушена була вчинити такий правочин.

Зазначена ОСОБА_2 обставина, що вона надавала довіреність ОСОБА_6 для оформлення документації щодо газифікації її будинку і приватизації її земельної ділянки, а не для продажу будинку, також позивачем не доведена.

Крім цього, у підписаній позивачем довіреності зазначено, що цією довіреністю ОСОБА_2 уповноважує ОСОБА_6 продати належний їй будинок.

Представник відповідача Якушинецької сільської ради Костюк К.М., яка на той час працювала секретарем сільської ради і посвідчувала довіреність, у судовому засіданні пояснила, що сама позивач ОСОБА_2 приходила до неї із паспортом з тим, щоб переоформити свій будинок на ОСОБА_5

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Твердження ОСОБА_2 про те, що вона не підписувала довіреність і в цьому документі стоїть не її підпис, також вона, як позивач, згідно вимог статей 11, 10, 60 ЦПК України не довела у судовому засіданні належними і допустимим доказами, передбаченими ст. 57-66 ЦПК України.

ОСОБА_2 обґрунтовуючи свої позовні вимоги, крім іншого, зазначала і те, що в момент оформлення довіреності вона не усвідомлювала своїх дій. Такі свої доводи вона підтримала і в суді апеляційної інстанції, про що її представником була подана відповідна заява (а. с. 112).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Призначена в порядку ст. 145 ЦПК України судово-психіатрична експертиза (акт № 1-п амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 22.01.2015 року і висновок № 3-п стаціонарної судово-психіатричної експертизи від 19.02.2015 року) дала такі відповіді на поставлені питання: ОСОБА_2 на момент підписання 14.03.2007 року довіреності на продаж належного їй будинку, на будь-яке хронічне психічне захворювання чи тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності не страждала і могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Отже, позивач, як того вимагає закон, зокрема, такі вимоги містяться у статтях 60, 66 ЦПК України, не довела зазначених нею обставин не усвідомлення своїх дій, та інших доказів також не надала.

За правилами частини 1 статті 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно роз'яснень у пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року відповідно до статей 229-230 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Про вчинення правочину під впливом обману заявляє ОСОБА_2, однак у судовому засіданні даний факт вона не довела.

З урахуванням встановлених обставин по справі та зазначених норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку про відсутність законних підстав для визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу жилого будинку, оскільки при їх підписанні, укладенні та посвідченні дотримано вимог цивільного законодавства, чинного на момент їх підписання, при цьому позивач не довела тих фактів, на які вона посилалася як на підставу своїх вимог, та відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України не підтвердила цих своїх доводів відповідними доказами, передбаченими статтями 57-66 ЦПК України.

Заявлені ОСОБА_2 вимоги про зобов'язання відповідача ОСОБА_5 повернути їй правовстановлюючі документи та будинок на її ім'я, домову книгу і пенсійні грошові кошти, які він у неї відбирав протягом останніх п'яти років, також не підлягають до задоволення, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилами статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

І стаття 60 ЦПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, як беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивач ОСОБА_2 не надала суду належних і допустимих доказів, визначених статтями 57-66 ЦПК України, які б підтвердили факт незаконного утримання ОСОБА_5 правовстановлюючих документів на належний позивачу будинок і домової книги, а також факт незаконного відібрання ним належних ОСОБА_2 пенсійних грошових коштів і в якій сумі та за який період.

За таких обставин колегія суддів вважає, що позивач не довела і цих обставин, на які вона посилалася як на підставу таких своїх вимог, і відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України не підтвердила цих доводів відповідними доказами, передбаченими статтями 57-66 ЦПК України.

Суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 і Якушинецької сільської ради про визнання недійсними довіреності і договору купівлі-продажу жилого будинку із зобов'язанням повернути правовстановлюючі документи на будинок та пенсійні грошові кошти, в зв'язку з пропущенням терміну позовної давності, про який заявила сторона по справі, зазначивши таке у резолютивній частині рішення і обґрунтувавши такий свій висновок у мотивувальній частині рішення.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року роз'яснено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини (пункт 8). У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд в рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11).

Одночасно суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення також вказав про відсутність підстав для задоволення по суті позовних вимог ОСОБА_2, проте не зазначив ні назви, ні статті закону, на підставі якого вирішено справу.

Вказані судом у мотивувальній частині рішення статті 256-262, 267 ЦК України визначають поняття позовної давності, її види, обчислення, застосування та наслідки її спливу.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України суд під час ухвалення рішення вирішує, зокрема, такі питання: 1. чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення та якими доказами вони підтверджуються; 2. чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3. які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4. яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У статті 215 ЦПК України містяться вимоги, яким має відповідати зміст рішення суду, а саме: воно складається із вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частини. Крім іншого у мотивувальній частині обов'язково мають бути зазначені встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, а також назви, статті її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у постанові «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У цій частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 11). У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах (пункт 12).

Відповідно до пункту 4 ч. 1 та ч. 2 і ч. 3 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалене по справі рішення суду не відповідає вищенаведеним вимогам норм цивільного матеріального і процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового.

При прийнятті рішення по суті спору, суд не зазначив у мотивувальній частині рішення яким законом він при цьому керувався, тобто не застосував той закон, який підлягав застосуванню до правовідносин, які випливають із обставин справи, а також не встановив які ж саме обставини, якими ОСОБА_2 у поданій позовній заяві обґрунтовувала свої вимоги, мали місце.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду про відмову у задоволенні позову в зв'язку з пропущенням терміну позовної давності, про який заявила сторона по справі, є незаконним і таким, що підлягає до скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Згідно ч. 2 ст. 314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового чи зміни рішення.

Статтею 316 УПК України передбачено, що зміст рішення апеляційного суду має складатися із: вступної, описової, мотивувальної та резолютивної частини.

У мотивувальній частині рішення, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом першої інстанції та не оспорені обставини, а також обставини, встановлені апеляційним судом, визначені відповідно до них правовідносини (п. 3 ч. 1 ст. 316 ЦПК України).

Вимоги апеляційної скарги про заборону відповідачам ОСОБА_5 і Якушинецькій сільській раді вчиняти будь-які дії з оформлення документації щодо приватизації її земельної ділянки, переданої їй згідно рішення 9 сесії 21 скликання, не підлягають до задоволення, оскільки вони виходять за межі повноважень апеляційного суду, визначених статтею 307 ЦПК України, зокрема її частиною першою, яка надає право суду прийняти своє судове рішення за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. По справі позивачем оскаржено саме рішення суду від 3 жовтня 2014 року.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи позивач ОСОБА_2, звернувшись із таким позовом до суду, одночасно подала заяву про забезпечення позову, якою просила накласти арешт на будинок і просила заборонити відповідачам вчиняти будь-які дії з оформлення документації щодо приватизації її земельної ділянки (а. с. 10-11).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 28 травня 2014 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову - відмовлено.

Відповідно до пункту 2 ч. 1 ст. 293 ЦПК України ухвала суду першої інстанції щодо забезпечення позову підлягає окремому від рішення суду оскарженню в апеляційному порядку згідно вимог ч. 2 ст. 294 ЦПК України протягом п'яти днів з дня її проголошення, а у випадку постановлення ухвали без участі особи, яка її оскаржує - протягом п'яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Позивач ОСОБА_2 таку ухвалу суду першої інстанції від 28 травня 2014 року не оскаржила.

Крім цього, при подачі апеляційної скарги на рішення суду позивач, відповідно до вимог статті 151 ЦПК України, не подала окремо відповідну заяву про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. 202, 203, 210, 215, 225, 230, 233, 237, 244, 245, 655 ЦК України, ст. 11, 10, 60, 27, 31, 57-66, 176, 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 3 жовтня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 і Якушинецької сільської ради Вінницького району про визнання недійсними довіреності і договору купівлі-продажу жилого будинку та про повернення правовстановлюючих документів на будинок і пенсійних грошових коштів, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ М.В. Матківська

Судді: /підпис/ В.С. Марчук

/підпис/ Т.М. Шемета

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська