АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Черненкової Л.А.

суддів - Пономарь З.М., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, -

В С Т А Н О В И Л А:

24 квітня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті свого сина на житловий будинок та земельні ділянки. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 18 березня 2014 року помер його син ОСОБА_4, а після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 63,4 кв.м; приватних земельних ділянок площею 0,25 га та 0,1498 га, які розташовані в с. Башмачка, вул. Кірова, буд. 36 Солонянського району Дніпропетровської області. Позивач зазначав, що оскільки він є батьком померлого, то відповідно до ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги та в порядку, встановленому ст.1269 ЦК України подав заяву до приватного нотаріуса про прийняття спадщини, однак був повідомлений про те, що відповідач також звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Вважає, що відповідач порушила право позивача на спадкування всієї маси спадкового майна, як такого що належало виключно спадкодавцю на праві особистої приватної власності, оскільки 01 грудня 2012 року Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між відповідачкою та сином позивача, а спірне спадкове майно було придбано померлим у два етапи. Спочатку 11 серпня 2012 року між сином позивача та ОСОБА_5 був укладений попередній договір купівлі-продажу нерухомості, а 13 березня 2013 року були укладені та нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу житлового будинку № 36 по вул. Кірова в с.Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області, та земельних ділянок площею 0,25 та 0,1498 га. При цьому позивач посилався на те, що вказане майно було придбано його сином за кошти, які належали йому особисто, оскільки були надані позивачем сину на підставі розписок від 09 серпня 2012 року на суму 32 000 гривень та 29 листопада 2012 року на суму 108 000 гривень, що підтверджує придбання сином майна на загальну суму 64 000 гривень, які були сплачені за договорами купівлі-продажу. В судовому засіданні позивач посилався на те, що його син ОСОБА_6 був інвалідом ІІІ групи по зору та вони разом вирішили купити житло для ОСОБА_4. ОСОБА_7 не мав коштів для купівлі будинку, то батько та син вирішили укласти договір позики, відповідно до якого позивач надав своєму сину в борг 140 000 гривень для укладання договору купівлі-продажу будинку та земельних ділянок з умовою про повернення грошових коштів. При цьому позивач посилався на те, що гроші надавав сину в той час, як він не перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, на підставі чого вважає, що спадкове майно було придбане його сином хоча і в період зареєстрованого шлюбу з відповідачкою, проте за кошти, що належали особисто його сину, а тому вказане майно є особистою власністю його померлого сина. На підставі зазначеного, з посиланням на ст.57 СК України, вважав, що придбане в шлюбі майно не є спільним сумісним майном, оскільки було придбане за особисті кошти ОСОБА_4, який помер, а відповідач не є його спадкоємцем у звязку із розірванням шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 19 лютого 2014 року, на підставі чого вимушений звернутися з вказаним позовом до суду, за яким просив суд визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на наступне майно: на глинобитний облицьований цементною плиткою житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 63,4 кв.м, житловою площею 37,3 кв.м, який знаходиться за адресою: село Башмачка, вул Кірова, будинок 36 Солонянського району Дніпропетровської області, розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,3998 га; на приватну земельну ділянку площею 0,25 га в межах згідно з планом, яка розташована за адресою: село Башмачка, вул Кірова, будинок 36 Солонянського району Дніпропетровської області, яку передано для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:001:0215; на приватну земельну ділянку площею 0,1498 га в межах згідно з планом, яка розташована за адресою: село Башмачка, вул Кірова, будинок 36 Солонянського району Дніпропетровської області, яку передано для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:001:0216; судові витрати по справі покласти на відповідача.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року ухвалено: позов ОСОБА_3 задовольнити; визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер 18 березня 2014 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами №36 по вулиці Кірова в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області, який розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,3998 га; визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер 18 березня 2014 року право власності на приватну земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:001:0215, яка розташована по вулиці Кірова, будинок 36 в с.Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області; визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер 18 березня 2014 року право власності на приватну земельну ділянку площею 0,1498 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:001:0216, яка розташована по вулиці Кірова, будинок 36 в с.Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 317,03 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 частково, а саме: визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, який помер 18 березня 2014 року, право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами №36 по вулиці Кірова в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області, який розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,3998 га, на 1/2 частину приватної земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:001:0215, яка розташована по вулиці Кірова, будинок 36 в с.Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області, на 1/2 частину приватної земельної ділянки площею 0,1498 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:001:0216, яка розташована по вулиці Кірова, будинок 36 в с.Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області; відстрочити сплату судового збору до моменту ухвалення судового рішення за результатами розгляду апеляційної скарги; присудити судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, таким, що протиправно обмежує майнові права відповідача, на порушення судом норм процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для вирішення спору, які суд першої інстанції вважає встановленими.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги в її межах та межах позовних вимог, вважає за необхідне її задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_3. Згідно копії свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер 18 березня 2014 року, що підтверджується актовим записом про смерть №473 від 19 березня 2014 року. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2014 року було встановлено факт місця відкриття спадщини після померлого ОСОБА_4 в АДРЕСА_1. Позивач згідно зі ст.1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги, оскільки є батьком померлого, прийняв її згідно зі ст. 1269 ЦК України у звязку з чим 16 квітня 2014 року звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 з заявою про прийняття спадщини, де була відкрита спадкова справа №15/2014. Згідно рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2014 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина, а відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у який беруть участь ті самі особи. Під час розгляду справи судом було встановлено, що спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_4 також є його мати ОСОБА_9. Статтею 1270 ЦК України передбачено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, а відповідно до ст. 1273 ЦК України якщо спадкоємець протягом цього строку, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. ОСОБА_7 зі спадкової справи, наданої на запит суду, вбачається, що з завою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 у встановлений ст. 1270 ЦК України строк звернулися лише позивач та відповідач, то суд приходить до висновку про те, що інші спадкоємці не реалізували своє право на прийняття спадщини, а тому не прийняли її у встановлений законом строк. Також судом встановлено, що 13 березня 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами №36 по вулиці Кірова в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області, який розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,3998 га, приватної земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:001:0215 та приватної земельної ділянки площею 0,1498 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:001:0216, які розташовані по вулиці Кірова, будинок 36 в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області. Вказані договори купівлі-продажу були зареєстровані в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, про що свідчать Витяги №№1180377, 1181447, 1182486 від 13 березня 2013 року, а тому суд приходить до висновку про набуття спадкодавцем права власності на зазначене майно у встановленому законом порядку. 01 грудня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_10 був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, а 19 лютого 2014 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. Таким чином, договори купівлі-продажу будинку та земельних ділянок були укладені під час перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі. 09 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був укладений договір позики, оформлений розпискою на суму 32 000 гривень з умовою повернення позики в строк до 01 вересня 2014 року, а 29 листопада 2012 року на суму 108 000 гривень з умовою повернення позики в строк до 29 листопада 2014 року.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 у борг було отримано від позивача 140 000 гривень для надання авансу та основної суми за купівлю будинку та двох земельних ділянок у ОСОБА_5 в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області, якими він і розрахувався з продавцем, що вона як свідок підтвердила в судовому засіданні. Оскільки судом під час розгляду справи було встановлено, що позивач надав своєму сину в позику грошові кошти в розмірі 140 000 гривень саме для купівлі спірного майна, що підтверджується відповідними розписками, які не оспорювала відповідач, то суд приходить до висновку про те, що вказана майно хоча і було придбане під час перебування ОСОБА_4 з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі, проте остання не довела суду іншого джерела походження грошових коштів для купівлі майна ніж кошти, що належать особисто чоловікові та були надані йому його батьком позивачем по справі. Суд вважає, що ОСОБА_3 належними та допустимими доказами довів належність коштів, за які здійснювалася купівля спірного майна особисто його сину, а відтак, презумпція права спільної сумісної власності на цей будинок та земельні ділянки спростована і існують правові підстави для задоволення позову в частині визнання права власності за позивачем на спірне нерухоме майно в порядку спадкування.

Але з висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи; недоведені обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; суд неправильно застосував норми матеріального права; неповно суд з'ясував обставини, що мають значення для справи.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначеним вимогам ухвалене судом рішення не відповідає.

Суд узагалі належним чином не з'ясував характер та суть заявлених вимог, норми права, якими вони регулюються; не дав належної правової оцінки зібраним доказам.

Не ґрунтуються на вимогах закону висновки суду щодо задоволення позовних вимог.

Суд першої інстанції дійшовши висновку, що гроші на купівлю житлового будинку та земельних ділянок були надані позивачем в борг за договорами позики, що підтверджено розписками та показаннями свідка , однак не звернув увагу на вимоги статті 1051 ЦК України згідно якої якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до вимог частини 2 статті 59 ЦПК України, - обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Згідно до роз'яснень у постанові Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" ч.4 п. 27 - виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення з боку дружини або чоловіка, які претендують на особисту приватну власність майна, набутого за час шлюбу.

Закон не передбачає доведення вказаних обставин третіми особами.

Суд першої інстанції не звернув увагу на вказані вимоги закону, у звязку з чим ухвалив незаконне рішення суду.

Крім того, суд належним чином не з`ясував коло спадкоємців після смерті ОСОБА_4, не вирішив питання щодо залучення їх до участі у справі.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення призвели до неправильного вирішення справи, тому суд апеляційної інстанції на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України рішення суду першої інстанції скасовує, ухвалює нове рішення із наступних підстав.

Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо визнання права власності на житловий будинок та земельні ділянки в порядку спадкування за законом.

Колегія суддів встановила і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 помер 18 березня 2014 року (а.с. 7).

Після його смерті відкрилась спадщина на належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме:

-житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами № 36 по вулиці Кірова в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області, який розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,3998 га на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 13 березня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_11 та зареєстрованого в реєстрі за № 1-390 і зареєстрований в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, індексний номер 853628 від 13.03.2013 року (а.с.11-14);

-приватну земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:001:0215, яка розташована по вулиці Кірова, будинок 36 в с.Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 березня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_11 та зареєстрованого в реєстрі за № 1-391 і зареєстрований в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, індексний номер 854364 від 13.03.2013 року (а.с.15-18);

-приватну земельну ділянку площею 0,1498 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:001:0216, яка розташована по вулиці Кірова, будинок 36 в с.Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 березня 2013 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_11 та зареєстрованого в реєстрі за № 1-392 і зареєстрований в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, індексний номер 855099 від 13.03.2013 року (а.с.21-24).

ОСОБА_4 та відповідач знаходились в зареєстрованому шлюбі з 01 грудня 2012 року по 19 лютого 2014 року (а.с.29,30).

Таким чином, вказане спадкове майно придбано в зареєстрованому шлюбі вказаних осіб.

Відповідно до вказаних договорів купівлі-продажу нерухомого майна надана згода іншого з подружжя (ОСОБА_2) на придбання у спільну сумісну власність нерухомого майна отримана у встановленому законом порядку, яка посвідчена державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_11 13 березня 2013 року за реєстровим № 1-389 (а.с.12, 16, 22).

Після смерті ОСОБА_4, померлого 18 березня 2014 року спадкоємцем за законом першої черги є позивач, як його батько (а.с.95).

У відповідності до ч.1 ст. 1261 ЦК України, - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом першої інстанції встановлено іншого спадкоємця, а саме: мати спадкодавця ОСОБА_9, однак суд не залучив її до участі у справі, посилаючись на те, що вона спадщину не прийняла.

Колегія суддів вважає, що такі мотиви суду є вирішенням питання про права особи, яка не брала участі у справі, що суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст.3 ЦК України) та вимогам ст. 15 ЦК України.

Позивач в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заявив про те, що у спадкодавця є ще двоє неповнолітніх дітей. Законний представник цих дітей не залучений до участі у справі, хоча даною справою зачіплюються їх права та інтереси.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, яким визнано право власності на все спадкове майно за позивачем, без врахування позиції інших спадкоємців є неправильним.

Суд першої інстанції встановивши, що після смерті спадкодавця позивач і відповідач звернулися до нотаріальної контори у шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини, у звязку з чим відкрита спадкова справа №15/2014 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 (а.с.88-122), однак не звернув увагу на те, що позивач в заяві до нотаріуса про прийняття спадщини зазначив, що окрім нього інших спадкоємців не має (а.с.93, 104), така ж заява подана нотаріусу і зі сторони відповідача (а.с.109) та дійшов безпідставного висновку про те, що позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті сина.

Посилання суду першої інстанції на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2014 року (а.с.116), яким встановлено факт місця відкриття спадщини, померлого 18 березня 2014 року, відповідний актовий запис № 473, ОСОБА_4, за останнім місцем його проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, як на преюдиціальність відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України є помилковим, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що вказане рішення набрало законної сили та крім того, в зазначеній справі не мало місця прийняття участі у справі відповідача.

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, - обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно з роз'ясненнями в постанові Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008, № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" п.23 - свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Спір виник між сторонами у звязку з тим, що позивач не визнає право відповідача на спадкування частки у праві спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За встановленими обставинами у справі між спадкодавцем та відповідачем відсутня домовленість або шлюбний договір про те, що спірне нерухоме майно придбане в особисту власність відповідача.

Зокрема, правочини щодо придбання зазначеного нерухомого майна свідчать про те, що це майно придбано у спільну сумісну власність подружжя, про що зазначено вище.

Спадкодавець за життя не оспорював договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок.

Вказані правовстановлюючі документи не спростовані сторонами у справі, не заявлялись сторонами вимоги щодо недійсності договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок.

Доводи позивача про те, що на придбання спірного нерухомого майна ним надавались гроші у позику спадкодавцю до реєстрації шлюбу його з відповідачем, що підтверджується розписками та попереднім договором від 11 серпня 2012 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 щодо зобовязання ОСОБА_5 у строк не пізніше 01 грудня 2012 року продати ОСОБА_4 житловий будинок та приватну земельну ділянку, а останній зобовязався це майно купити, у звязку з чим продавцю за майбутніми договорами купівлі-продажу передано аванс в сумі 32 000 грн., що посвідчено державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області ОСОБА_11 та зареєстрованого в реєстрі за № 1-1841 (а.с.9-10, 27,28), а тому це майно є особистим майном його сина ОСОБА_4, яке він успадковує, як спадкоємець першої черги за законом, - колегія суддів вважає неспроможними, оскільки спадкодавцю належить зазначене спадкове майно на підставі договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 13 березня 2013 року, тобто попередній договір не був виконаний і юридичної сили не має; в договорах купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 13 березня 2013 року зазначено, що гроші за продаж майна продавець отримала при підписані договорів; договори купівлі-продажу не визнані недійсними та укладені під час зареєстрованого шлюбу спадкодавця та відповідача.

Колегія суддів дійшла висновку, що спірні житловий будинок і земельні ділянки є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а не особистою приватною власністю спадкодавця, у звязку з набуттям цього майна за час зареєстрованого шлюбу.

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У силу ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

З огляду на обставини справи та керуючись нормами закону, які регулюють спірні правовідносини, колегія суддів дійшла висновку, що не має правових підстав для задоволення позову, а тому необхідно відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову в повному обсязі.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на це, з урахуванням відмови у задоволенні позову, понесені судові витрати позивачу не компенсуються.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2015 року відстрочено апелянту ОСОБА_2 сплату судового збору за подачу апеляційної скарги до ухвалення судового рішення в розмірі 1448,73 гривень.

Таким чином, зазначений несплачений судовий збір апелянтом-відповідачем в розмірі 1448,73 гривень підлягає стягненню на користь держави з позивача відповідно до вимог ч.2 ст.82, ч.1 ст.88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову йому відмовлено.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1-4 ч.1 ст.309, ст.316, ч.1 ст.218 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року скасувати з ухваленням нового рішення.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1) на користь держави судовий збір у сумі 1448,73 гривень (одна тисяча чотириста сорок вісім гривень 73 копійки).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя Л.А. Черненкова

Судді М.Ю. Петешенкова

ОСОБА_12