У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», треті особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус Ківерцівського районного нотаріального округу Кузьміч Надія Володимирівна, про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання недійсним договору іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовували тим, що 10 червня 2005 року між ОСОБА_5 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», був укладений кредитний договір № 014/01-10/6918, за умовами якого позичальник отримав та зобов'язувався повернути відповідачу 51 тис. дол. США.

На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором 10 червня 2005 року між банком та ОСОБА_7 був укладений договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Позивачі зазначали, що вони на час укладення оспорюваного ними правочину були малолітніми, вказане жиле приміщення, де вони були постійно зареєстровані, було їх єдиним місцем проживання, відповідно до ст. 405 ЦК України вони відносилися до членів сім'ї власника, яким є іпотекодавець, а тому договір іпотеки суперечить положенням ст. ст. 4, 18 Закону України «Про охорону дитинства». Також правочин посвідчений приватним нотаріусом Ківерцівського районного нотаріального округу Кузміч Н.В., всупереч наведених вимог законодавства без дозволу органу опіки та піклування, тому такий договір підлягає визнанню недійним.

Враховуючи вказане, позивачі просили визнати недійсним договір іпотеки від 10 червня 2005 року, укладений між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_7; зобов'язати приватного нотаріуса Кузьміч Н.В. скасувати реєстраційний запис від 10 червня 2005 року щодо реєстрації в Державному реєстрі іпотеки спірного житлового будинку з надвірним спорудами та скасувати реєстраційний запис від 10 червня 2005 року у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 10 грудня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що позивачі не були стороною оспорювавного ними правочину, обставин щодо подання до нотаріальної контори позичальником та іпотекодавцем будинкової книги без їх реєстрації не спростували, не довели тих обставин, що вони були членом сім'ї власника спірного житлового будинку, оскільки місцем проживання малолітніх дітей є місце проживання їх батьків. Сам факт реєстрації за певною адресою не є беззаперечним доказом віднесення позивачів до членів сім'ї власника та відсутності у них іншого постійного місця проживання, а тому дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання договору іпотеки від 10 червня 2005 року недійсним.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та з їх оцінкою.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами попередніх інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 28 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Леванчук А.О. Маляренко А.В. Нагорняк В.А.