У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради, Служба у справах дітей виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради, Управління освіти виконавчого комітету Полтавської міськради, прокуратура Центрально-Міського району м. Кривого Рогу, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що з 2001 року по кінець 2002 року вона з відповідачем проживала в цивільному шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син ОСОБА_5, після чого сімейні відносини фактично були припинені. До літа 2013 року дитина проживала з нею, відвідувала дитячий садок, а згодом навчалась у КЗШ № 85 м. Кривого Рогу. Відповідач у вихованні дитини участі не брав. Влітку 2013 року ОСОБА_4 шляхом обману забрав сина до себе. Вказувала, що з урахуванням інтересів дитини вона має проживати разом з матір'ю. Посилаючись на те, що вона може забезпечити кращий рівень забезпечення розвитку сина і його виховання, ніж відповідач, просила задовольнити позов.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 14 жовтня 2014 року, визначено місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з матір'ю ОСОБА_3 Відібрано дитину від батька ОСОБА_4 та повернуто її матері ОСОБА_3

ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що з 2001 року по кінець 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали в цивільному шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 в них народився син - ОСОБА_5 після народження якого між сторонами почали виникати сварки і непорозуміння. Відповідач відмовлявся вести спільне господарство та доглядати за сином, тому сімейні відносини були припинені.

На теперішній час позивач знаходиться в декретній відпустці по догляду за дитиною, дочкою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка народилась в зареєстрованому 30 липня 2011 року шлюбі між ОСОБА_3 та ОСОБА_7, займається вихованням дочки, до літа 2013 року з нею проживав син ОСОБА_5

Відповідач влітку 2013 року забрав сина до себе, повернути його матері відмовляється.

Судом також встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить упорядкована квартира, окрема кімната в якій облаштована для сина. Вихованням сина на протязі року займається він один.

Згідно листа служби у справах дітей виконавчого комітету Центрально-Міської районної у м. Кривому Розі ради Дніпропетровської області, додатків до нього - актів обстеження умов проживання ОСОБА_5 станом на жовтень 2013 року, для нього створено всі необхідні умови для проживання.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що місце проживання ОСОБА_5 в інтересах останнього має бути визначене разом з матір'ю.

Однак такі висновки є передчасними.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із ч. ч. 1-3 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

На момент подання позовної заяви ОСОБА_5 виповнилося 10 років, однак у порушення вимог ст. 160 СК України судом не взято до уваги думку останнього, який бажає проживати з батьком.

Крім того, згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Октябрської районної в м. Полтаві ради, затвердженого 11 лютого 2014 року, доцільно визначити місце проживання ОСОБА_5 з батьком.

Суд на зазначене уваги не звернув, мотивів на спростування всіх доводів апеляційної скарги у постановленій ним ухвалі не навів, не врахував бажання дитини проживати з батьком та те, що за місцем проживання ОСОБА_4 дитина з початку 2013 навчального року відвідує школу, в якій, на час ухвалення рішення судом першої інстанції, закінчила навчальний рік, не зробив висновку щодо того, чи буде зміна місця проживання дитини та середовища в якому вона перебувала останній рік відповідати інтересам дитини.

Допущені апеляційним судом порушення норм процесуального права (ст. ст. 10, 60, 179, 315 ЦПК України) унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 14 жовтня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до цього суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник