Справа № 204/7106/2014-ц
Провадження № 2/204/299/2015 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Калініченка М.В.

за участю представника позивачки ОСОБА_1

за участю відповідача ОСОБА_2

за участю представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2014 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила усунути перешкоду користування належним їй житловим приміщенням - квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, зі сторони ОСОБА_5, 1950 року народження, шляхом зняття його з реєстрації за вказаною адресою: АДРЕСА_1, позбавити ОСОБА_5, 1950 року народження, права користуванням житловим приміщенням (квартирою) за адресою: АДРЕСА_1, а також, стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову позивачка вказала на те, що 05 вересня 2014 року між нею, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений Договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. На момент укладення договору в квартирі за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (колишній чоловік ОСОБА_6). Проте, на момент укладення договору ОСОБА_5 не проживав і не проживає у купленій нею квартирі та не є і ніколи не був власником квартири АДРЕСА_1. Відповідач порушує право користування та розпоряджання позивачки своєю власністю шляхом збереження реєстрації за вищевказаною адресою. Така поведінка відповідача спричиняє позивачці, як власнику, певні незручності та порушує її права, як власника, надані їй діючим законодавством, що змушує її звертатися до суду.

Пізніше позивачка уточнила свої позовні вимоги та просила усунути перешкод у користуванні належним їй житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 зі сторони ОСОБА_2, 1950 року народження, шляхом зняття його з реєстрації за вказаною адресою, визнати ОСОБА_2, 1950 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, виселити ОСОБА_2, 1950 року народження, з житлового приміщення (квартири) за адресою: АДРЕСА_1, а також, стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою суду позовні вимоги позивачки в частині усунення перешкод належним ОСОБА_4 житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 зі сторони ОСОБА_2, 1950 року народження, шляхом зняття його з реєстрації за вказаною адресою - були залишені без розгляду.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги позивачки та просила задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивачки та просили відмовити їй в повному обсязі. При цьому, вказали, що відповідач постійно проживає у спірній квартирі за згодою колишніх власників з 1985 року, а зареєстрований у квартирі з 24.11.2000 року, що надало йому законного права користуватися квартирою. Перехід права власності на квартиру до іншої особи не може бути підставою для припинення користування житловим приміщенням членам сім'ї колишнього власника, яке у нього існувало. Квартира була продана позивачці 05.09.2014 року по договору купівлі-продажу, не дивлячись на те, що відносно цієї квартири тривали судові спори, і на час продажу квартири набрало чинності рішення від 14.07.2014 року апеляційного суду Дніпропетровської області про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення. На підставі вищезазначеного рішення суду, 14.11.2014 року державним виконавцем Красногвардійського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відповідач був вселений в квартиру АДРЕСА_1, де і проживав більше 27 років. Тобто, колишні власники, при продажу квартири скрили від покупця дійсні обставини та не сповістили про те, що продаж квартири порушує права особи, яка має особливий сервітут та інші обставини, які могли вплинути на рішення покупця, щодо придбання зазначеної квартири. Таким чином, продавці ввели позивачку в оману при підписанні договору. З огляду на викладене, колишні власники навмисно продали квартиру, не дивлячись на порушення з їх боку права відповідача на користування квартирою, що б лишити його без даху над головою. Зазначені правовідносини по суті є сервітутними правовідносинами, які не втрачаються зі зміною власника, відповідач не втратив право користування квартирою і проживає в ній на законних підставах. Іншого житла у нього нема, ця квартира є єдиним помешканням. Підстав для позбавлення його права користування спірною квартирою немає. Що стосується питання незаконного, на думку відповідача, зняття його з реєстрації, то після отримання відповідей на його скарги з реєстраційних служб, він буде оскаржувати їх незаконні дії. Вказали, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла, якщо проживає в ньому на законних підставах. Так, власник житла втрачає право користування квартирою у зв'язку з припиненням права власності на нього, але це не може стосуватися особи, яка по суті придбала особистий сервітут на користування квартирою. Житловим Законодавством України не передбачено виселення особи із займаного приміщення на підставі зміни власника житла, тому і позовні вимоги у цій частині є незаконними та не можуть бути задоволеними.

Представник Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню по наступним підставам.

У судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_4 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1, на підставі Договору купівлі-продажу від 05.09.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрованого в реєстрі за № 785 (а.с.7).

Право власності на вищевказану квартиру зареєстровано за позивачкою в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 6909863, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.09.2014 року за № 26468688 (а.с.8).

В належній позивачці квартирі АДРЕСА_1 проживає ОСОБА_2, який вселений в спірну квартиру, як член сім'ї колишніх власників, на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.07.2014 року (а.с.30-32), коли спірна квартира належала ще попереднім власникам.

Судом встановлено, що відповідач є членом сім'ї колишніх власників спірної квартири, у той самий час він не є ані власником, ані співвласником спірної квартири, на теперешній час зареєстрованим у спірній квартирі не значиться, договір найму житла з ним не укладався і він не є членом сім'ї нового власника квартири позивачки.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 7 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Колишні власники спірної квартири розпорядилися належною їм на праві власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом її продажу позивачці. До теперішнього часу укладений договір купівлі-продажу спірної квартири не був визнаний недійсним.

Права власника житлового будинку, квартири визначені також ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права власності на це майно. Отже, право члена сім'ї власника житлового будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Так як житлові права членів сім'ї є похідними від прав самого власника цього житла, то припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цією квартирою.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, відповідач та його представник в судовому засіданні вказували, що правовідносини, що виникли між сторонами по суті є сервітутними правовідносинами, які не втрачаються зі зміною власника, а тому, відповідач не втратив право користування квартирою і проживає в ній на законних підставах.

Разом з тим, згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Проте, за відповідачем жодним чином сервітут встановлений не був та з такими вимогами до суду він звертався.

Таким чином, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на вищевказані положення чинного законодавства позивачка, як власник спірного майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права власності та розпоряджання своїм майном.

За таких обставин, з огляду на вищевказане, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає можливим задовольнити даний позов та визнати ОСОБА_2, 1950 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, та виселити ОСОБА_2, 1950 року народження, з житлового приміщення (квартири) за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, Конституцією України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та позбавлення права користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, 1950 року народження, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_2, 1950 року народження, з житлового приміщення (квартири) за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Самсонова