02 грудня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ЗавгородньоїІ.М., Іваненко Ю.Г.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Гайсинському районі Вінницької області про стягнення моральної шкоди,
за касаційною скаргою відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Гайсинському районі Вінницької області поданою представником Лимар А. на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 29 липня 2015 року,
в с т а н о в и л а:
У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Гайсинському районі Вінницької області про стягнення моральної шкоди.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що в 2001 році працював слюсарем та за сумісництвом газоелектрозварювальником у ВАТ «Соболівський цукровий завод». 31 серпня 2001 року під час виконання трудових обов'язків з позивачем стався нещасний випадок. Вінницька міжрайонна травматологічна МСЕК 03 грудня 2001 року вперше встановила позивачу 100 % втрати працездатності та першу групу інвалідності, а 01 грудня 2005 року МСЕК встановила безтерміново втрату працездатності 100 % та першу групу інвалідності. Внаслідок вказаних обставин, позивач терпить нестерпні моральні страждання, у зв'язку з чим просить стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду завдану травмою, що отримана на виробництві в сумі 243 600 грн, що складає 200 мінімальних заробітних плат.
Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від

24 червня 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Гайсинському районі Вінницької області на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 150 000 грн завдану ушкодженням здоров'я на виробництві.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 29 липня 2015 року рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 24 червня

2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Гайсинському районі Вінницької області - Лимар А. просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із доведеності заподіяння позивачу моральної шкоди, оскільки внаслідок нещасного випадку на виробництві ним повністю втрачено можливість до повноцінного життя.

Судами встановлено та вбачається з матеріалів справи, що

ОСОБА_4 відповідно до розпорядження № 19-20 від 21 травня 2001 року був затверджений у штаті слюсарем по сумісництву електрозварювальником-газорізчиком в ВАТ «Соболівський цукровий завод», що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1, виданої 24 жовтня 1983 року на ім'я ОСОБА_4

В акті від 09 вересня 2001 року № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, затвердженим внутрішнім керуючим ВАТ «Соболівський цукровий завод», підтверджено, що з ОСОБА_4 31 серпня стався нещасний випадок на виробництві. Позивач на момент нещасного випадку мав двохмісячний стаж трудової діяльності за професією, під час виконання якої стався нещасний випадок, при загальному стажі 11 років, причинами нещасного випадку є порушення вимог п. 5.3.1. «Типового положення про навчання, інструктаж і перевірку знань працівників з питань охорони праці» від 12 травня 1999 року № 95/504, порушення ст. 20 Закону України «Про охорону праці» абзац 2.4, порушення п. 2.1. Типового положення про службу охорони праці» про створення служби ОП.

Довідкою МСЕК від 03 грудня 2001 року № 015382 ОСОБА_4 встановлено 100 % втрати професійної працездатності та встановлено першу групу інвалідності.

Відповідно довідки Вінницького обласного центру МСЕК від 01 грудня 2005 року № 005209 позивачу визначено 100 % втрати професійної працездатності у зв'язку з трудовим каліцтвом безтерміново.

Відповідно до ст. ст. 23, 1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відмова потерпілому у праві на отримання грошової суми за моральну шкоду від Фонду соціального страхування від нещасних випадків залежно від ступеня втрати професійної працездатності має обмежувальний характер.

Встановлення Законом обов'язку Фонду соціального страхування від нещасних випадків відшкодувати моральну шкоду є засобом реалізації потерпілим гарантованого державою усім застрахованим громадянам забезпечення прав у страхуванні від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання (стаття 3 Закону № 1105-XIV).

Підпунктом «е» п. 1 частини 1 статті Закону України «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (в редакції Закону від 22 лютого 2001 року, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачалося, що у разі настання страхового випадку Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, в тому числі грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Згідно ч. 3 ст. 28 вказаного Закону (в редакції Закону від 22 лютого 2001 року) за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Відповідно до ч. 3 статті 34 Закону України ««Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» (в редакції Закону від 22 лютого 2001 року) моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом соціального страхування від нещасних випадків за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. При цьому сума страхової виплати не може перевищувати двохсот розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої на день виплати, незалежно від будь-яких інших страхових виплат.

Статтею 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують, або скасовують відповідальність особи.

При вирішенні питання про право потерпілого на відшкодування моральної шкоди суди правильно виходили із вимог статей 21, 28, 34 Закону № 1105- XIV в їх сукупності, якими передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати компенсації за моральну шкоду, виникає у особи з дня встановлення їй стійкої втрати працездатності вперше висновком медико-соціальної експертної комісії.

Таким чином, у разі коли право на відшкодування моральної шкоди виникало у позивача до 01 січня 2006 року, тобто до набрання чинності як Законом України «Про державний бюджет України на 2006 рік», так і Законом України «Про державний бюджет України на 2007 рік», якими було зупинено дію норм, що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди, та Законом України № 717-V потерпілі мали право на відшкодування моральної шкоди з Фонду соцстраху, незалежно від моменту звернення до суду та дати ухвалення судового рішення.

Доводи відповідача про застосування строку позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки, в силу п. 3 ч. 1 статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшли правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки позивач в працездатному віці зазнав сильних глибоких фізичних, душевних страждань, ушкодження його здоров'я мають не відновлювальний характер, а його життя докорінно змінилося. ОСОБА_4 не може себе самостійно обійти, ушкодження його здоров'я не дають йому змоги вести повноцінне життя, він терпить постійний душевний та фізичний біль. Моральна шкода спричинена порушенням його особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 24 червня 2015 року та ухвали апеляційного суду Вінницької області від 29 липня 2015 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Гайсинському районі Вінницької області, подану представником Лимар А. відхилити.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від

24 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від

29 липня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань у Гайсинському районі Вінницької області про стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко І.М. Завгородня Ю.Г. Іваненко