Справа № 473/218/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" квітня 2015 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі: головуючої - судді Лузан Л.В., при секретарі судового засідання - Данилевич Т.О.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката Врадій Л.М.,

відповідача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики, -

В С Т А Н О В И В :

В січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала, що 28.06.2012 року між нею та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до якого позивач передала відповідачу кошти в сумі 15 000 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути в строк до 28.08.2012 року.

Крім цього, відповідно до укладеного між сторонами договору від 02.02.2013 року, позивач надала відповідачу в борг 17 000 доларів США на строк до березня 2013 року.

Посилаючись на те, що відповідач ухилився від повного та своєчасного виконання умов договорів позики в частині повернення суми боргу, позивач просила стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 504 835 грн. 04 коп., що становить в еквіваленті 32 000 доларів США.

Відповідачем був наданий зустрічний позов про визнання недійсними вищевказаних договорів позики. Підставою їх недійсності відповідач вказував на недодержання в момент їх вчинення сторонами вимог, які встановлені ч.1 ст. 203 ЦК України, оскільки визначення у договорах позик істотних умов про іноземну валюту як валюту зобов'язання та валюту виконання зобов'язання суперечить положенням ч.1 ст. 524, ч.3 ст. 533 ЦК України, а також іншим актам цивільного законодавства, що регулюють використання іноземної валюти на території України. Крім того, відповідач у зустрічній позовній заяві звертав увагу на відсутність у сторін відповідного обсягу цивільної дієздатності щодо використання іноземної валюти як засобу платежу, що є підставою для визнання правочинів недійсними за ч.2 ст. 203 ЦПК України.

Ухвалою суду від 17.02.2015 року зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду разом з первісним.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили стягнути з відповідача борг за договорами позики в еквіваленті на національну валюту станом на 20.04.2015 року в розмірі 673 844 грн. 92 коп. Надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач, його представник у судовому засіданні зустрічний позов підтримали, зазначали про наявність підстав для його задоволення. Разом з тим, вказували на те, що задоволення зустрічного позову виключає можливість задоволення первісного позову.

Заслухавши показання свідка ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Зокрема, судом встановлено, що 28.06.2012 року позивач ОСОБА_1 передала відповідачу ОСОБА_3 в борг гроші - 15 000 доларів США, які останній зобов'язався повернути в строк до 28.08.2012 року.

Крім цього 02.02.2013 року позивач також передала в борг відповідачу 17 000 доларів США на строк до березня 2013 року.

На підтвердження зазначеного відповідачем були складені розписки, які, за своєю суттю є документами, які видаються боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Так, аналізуючи підстави зустрічного позову, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначалося вище, предметом договорів позики у справі є іноземна валюта - долари США, що визнано відповідачем у судовому засіданні.

За загальним правилом, гроші є особливою категорією об'єктів цивільних прав. Грошовою одиницею України є гривня, відповідно до положень ст. 99 Конституції України.

При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом, що передбачено ч.2 ст. 192 ЦК України.

Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» .

За змістом ч.ч.1,2 даного Декрету резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України, користуватися та розпоряджатися ними на власний розсуд, в тому числі, здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Проте, будь-яких обмежень щодо укладення між фізичними особами догорів позики в іноземній валюті зазначеним Декретом не встановлено.

Також, не заслуговують на увагу посилання відповідача на положення Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затв. постановою Правління Національного банку України від 30.05.2007 року за № 200, щодо іноземної валюти як засобу платежу оскільки, останні, виходячи з правової природи договору позики, не розповсюджується на дані спірні правовідносини.

Разом з тим, за правилами ч.2 ст. 533, ч.2 ст. 524 ЦК України допускається, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Таким чином, визначення в договорі позики, укладеному між фізичними особами - резидентами, грошових зобов'язань у іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. При цьому, на договір позики, предметом якого є іноземна валюта, поширюються ті ж правила, що й на договір позики, укладений в гривнях.

Не можуть бути визнані недійсними спірні договори позики й з іншої зазначеної відповідачем підстави, оскільки як встановлено в судовому засіданні сторони не є учасником ринку фінансових послуг, тому на них не поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», який є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб'єктів - учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб'єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 - 1048 ЦК України.

За такого, ліцензія для укладення спірних договорів позики не потрібна.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18.07.2012 року № 6-79цс12, яка в силу статті 360-7 ЦПК є обов'язковою для застосування у судовій практиці.

Таким чином, підстав для задоволення вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договорів позики недійними суд не вбачає.

Що стосується первісного позову.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством, зокрема з договорів та інших правочинів, в тому числі з договору позики.

З положень ч. 1 ст. 1046, ст. 1047 ЦК України вбачається, що за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Положення ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачають обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику (кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За таких обставин, з врахуванням положень ст.ст. 526, 530 ЦК України, суд вважає, що відповідач зобов'язаний належним чином виконати свої зобов'язання, що виникли з відносин позики.

При цьому, посилання останнього на часткове повернення отриманих у борг коштів не може бути прийнято судом до уваги, оскільки знаходження у кредитора оригіналів розписок свідчить про невиконання взятих на себе боржником зобов'язань.

Належних та допустимих доказів на спростування наведеного відповідачем надано не було, як й не доведено існування інших ніж зафіксовано у розписках умов договорів позики (проценти).

За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню борг в національній валюті в розмірі 673 844 грн. 92 коп. (виходячи з співвідношення курсу національної валюти до валюти позики станом на 20.04.2015 року - 2105,7654 грн./100 доларів США);

В силу ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати в розмірі 5 654 грн. 00 коп. (3 654 грн. 00 коп. судового збору, 2 000 грн. 00 коп. правової допомоги, розмір якої в цілому узгоджується з положеннями Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах»).

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 215, 223 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договорами позики - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 борг в розмірі 673 844 грн. 92 коп., судові витрати в розмірі 5 654 грн. 00 коп., а всього 679 498 грн. 92 коп.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які приймали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, мають право оскаржити рішення суду в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Л.В.Лузан