Справа № 128/70/14-ц Провадження № 22-ц/772/506/2015Головуючий в суді першої інстанції Саблук С. А.
Категорія 27Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2015 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого: Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Чуприни В.О.,

при секретарі Богацькій О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2014 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановила:

У січні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 24 жовтня 2005 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір № МL-001/236/2005, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 200 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 19 жовтня 2025 року та зі сплатою процентів за користування кредитом.

Ураховуючи те, що ОСОБА_2 не виконав належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути з відповідача на його користь: залишок заборгованості за кредитом у розмірі 191 433, 80 доларів США, що еквівалентно 2 245 295, 80 грн., яка утворилась станом на 16 червня 2014 року; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками у розмірі 62 670, 76 доларів США, що еквівалентно 735 055, 12 грн., яка утворилась станом на 16 червня 2014 року, а всього 254 104, 56 доларів США, що еквівалентно 2 980 350, 90 грн.; пеню у розмірі 10 878 280, 98 грн. та судові витрати у справі.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором у сумі 254 104, 56 доларів США, що еквівалентно 2 980 350, 90 грн., пеню у сумі 50 000 грн. та судові витрати у справі; у решті позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 зазначив, що суд першої інстанції безпідставно залишив без задоволення його заяву про застосування строків позовної давності. Хоча підставою для звернення до суду з такою заявою, стало те, що про існування боргу за кредитним договором банку було достеменно відомо ще до 29 липня 2009 року, про що банк подав відповідну заяву до суду та направив на адресу боржника з проханням визнати ці вимоги банку та включити до реєстру вимог кредиторів, на всю суму боргових зобов'язань.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача Марейчик Н.О. заперечувала проти задоволення апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

За змістом ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права; не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого виникла заборгованість по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом на які нарахована пеня.

При цьому суд першої інстанції залишив без задоволення заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки відповідач не надав доказів в обґрунтування вимог заяви про застосування строків позовної давності.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом установлено та підтверджено матеріалами справи, що 24 жовтня 2005 року між акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна» правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» і ОСОБА_2 укладено кредитний договір № МL-001/236/2005, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 200 000 доларів США з кінцевим терміном повернення до 19 жовтня 2025 року та зі сплатою процентів за користування кредитом.

Відповідач зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредитору ці кредитні кошти у строки визначені в кредитному договорі, сплатити відповідну плату за користування кредитом, у порядку та на умовах, що визначені в кредитному договорі.

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфеля № б/н від 27 травня 2011 року та договору відступлення прав вимоги № б/н від 27 травня 2011 року, публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором № МL-001/236/2005 від 24 жовтня 2005 року, укладеним між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» і ОСОБА_2

Таким чином, відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України, до товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права публічного акціонерного товариства щодо права вимоги до відповідача за кредитним договором № МL-001/236/2005 від 24 жовтня 2005 року, укладеним між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» і ОСОБА_2

16 грудня 2013 року на адресу ОСОБА_2 була направлена досудова вимога про погашення заборгованості за кредитним договором № МL-001/236/2005 від 24 жовтня 2005 року.

Свої зобов'язання за кредитним договором № МL-001/236/205 відповідач належним чином не виконує, тому станом на 20 грудня 2013 року за ним рахується прострочена заборгованість по сплаті кредиту та процентів за користування кредитом на загальну суму 254 104, 56 доларів США, що еквівалентно 2 980 350, 90 грн., станом на 16 червня 2014 року, з яких: залишок заборгованості за кредитом становить 191 433, 80 доларів США, що еквівалентно 2 245 295, 80 грн.; заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками - 62 670, 76 доларів США, що еквівалентно 735 055, 12 грн. на які нарахована пеня в сумі 10 878 280, 98 грн.

За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 536 ЦК України передбачає, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплати проценти.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

У роз'ясненнях, які містяться у п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Положення статті 616 ЦК передбачають право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд на підставі вказаної норми закону змінити не може.

Викладене свідчить, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем були істотно порушені зобов'язання за кредитним договором, тому з нього вірно стягнуто на користь позивача заборгованість за цим договором в сумі 254 104, 56 доларів США, що еквівалентно 2 980 350, 90 грн. та пеню у сумі 50 000 грн.

Викладені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував строки позовної давності до спірних правовідносин, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на таке.

У заяві про застосування строків позовної давності, так і в апеляційній скарзі, відповідач посилається на те, що про існування вказаного боргу та порушення відповідачем умов кредитного договору банку було достеменно відомо що до 29 липня 2009 року, про що позивач подав відповідну заяву до суду та направив на адресу боржника, з проханням визнати вказані вимоги позивача та включити до реєстру вимог кредиторів, на всю суму боргових зобов'язань.

Так, у матеріалах справи міститься заява ПАТ «ОТП Банк» до Господарського суду Вінницької області про включення фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до реєстру кредиторів.

На думку відповідача ця заява позивача є вимогою про дострокове виконання боргових зобов'язань в цілому.

Дійсно відповідно до п. 1.9.1. кредитного договору, незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником чи/та майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором.

На думку колегії суддів, заява про включення до реєстру кредиторів не є вимогою про дострокове виконання боргових зобов'язань у розумінні укладеного кредитного договору. При цьому кредитний договір був укладений з ОСОБА_2, а не фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 Вимога про дострокове виконання боргових зобов'язань в цілому позивачем не надсилалася відповідачу.

Це в судовому засіданні і заперечувала представник відповідача.

Окрім цього, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

(стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Матеріалами справи встановлено, що сторони встановили строк дії договору - позичальник зобов'язаний повністю повернути банку суму кредиту не пізніше дати остаточного повернення кредиту відповідно до умов встановлених ст. 1.5. цього договору (пункт 1.6.1. кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - 19 жовтня 2025 року (пункт 2 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів (пункти 1.5., 1.5.1.1. кредитного договору).

В апеляційній скарзі відповідач зазначає, що останній платіж ним був здійснений 29 грудня 2008 року, а відтак позовні вимоги могли бути задоволені лише стосовно заборгованості, яка виникла після січня 2011 року.

Разом із тим, у судовому засіданні представник відповідача наполягав на тому, що необхідно застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову, в цілому.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України представнику відповідача було роз'яснено право надати детальний розрахунок заборгованості, яка виникла після січня 2011 року у відповідача, а також роз'яснено право на призначення судової експертизи. Однак таким правом представник відповідача не скористався, а наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З урахуванням вищенаведеного та положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, беручи до уваги відсутність в матеріалах справи будь - яких доказів на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором, яка виникла після січня 2011 року, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив спір, відповідно до наданих сторонами доказам.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються, а відтак не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з

розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: /підпис/ С.К. Медвецький

Судді: /підпис/ В.В. Оніщук

/підпис/ В.О. Чуприна

З оригіналом вірно: