Справа № 373/987/15-п
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2015 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Опанасюк І.О.,

при секретарі Товста В.О.,

представника ОСОБА_1, ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Переяслав-Хмельницький справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про примусове виселення тимчасових жильців, зустрічним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права на проживання , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач за первісним позовом звернулася до суду і просить позбавити права користування жилим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 в м. Переяслав-Хмельницькому Київської області ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як тимчасових жильців, та виселення їх без надання іншого жилого приміщення.

В зустрічному позові позивачі просять встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_2; визнати право ОСОБА_7 на користування квартирою АДРЕСА_1 Київської області; визнати право ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 Київської області.

В судовому засіданні позивач за первісним позовом позовні вимоги підтримала повністю і просила їх задовольнити.

Відповідачі позов не визнали.

З пояснень позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідачів та досліджених по справі доказів встановлено наступне.

Ордером №61 на житлове приміщення, виданого на підставі рішення виконкому Переяслав-Хмельницької міської ради від 12.02.1873 року, сім'ї позивача, за первісним позовом, була надана квартира АДРЕСА_1.

В 1996 року вище вказана квартира була приватизована ОСОБА_4 та ОСОБА_8.

Відповідач - ОСОБА_7 з 1996 року проживає однією сім'єю з сином позивачки - ОСОБА_6. Протягом усього періоду спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_6, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (згідно свідоцтва про народження син ОСОБА_1) проживають у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вселились в вище вказану квартиру з дозволу обох співвласників квартири, що ОСОБА_4 визнала в судовому засіданні.

З 2006 року відповідачі за первісним позовом зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується паспортними даними та відомостями будинкової книги.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_6.

Після смерті чоловіка ОСОБА_4 успадкувала належну йому 1/2 частину квартири.

В даний час у ОСОБА_4 виникла потреба поселитись в квартирі, про що вона завчасно попередила відповідачів шляхом передачі відповідної заяви через Переяслав-Хмельницьку міську державну нотаріальну контору.

Не зважаючи на попередження відповідачі квартиру не звільнили, в зв'язку з чим вона була змушена звернутися до суду.

Позовні вимоги обгрунтовує, тим, що будь-яких домовленостей з відповідачами щодо користування належним їй житлом не існує, а таму відповідачі які зареєстровані та проживають в квартирі повинні бути позбавлені права користування належним їй житлом.

ОСОБА_1 та її представник пояснили, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 проживають в кавртирі однією сім'єю, ведуть спільне господарство, мають спільний бюджет та речі домашнього вжитку. Останній ремонт в квартирі робився за спільні гроші ОСОБА_1 та ОСОБА_6

Окрім цього відповідачами сплачуються комунальні послуги в повному обсязі з 2001 по 2015 роки, заборгованість за спірною адресою квартири відсутня.

Крім того, вказали, що жодним чином не перешкоджали користуванню данною квартирою ОСОБА_4. Також представник позивача за зустрічним позовом вказала, що на даний час підстави, які існували на момент вселення продовжують існувати. Тобто відповідачі за первісним позовом та третя особа - який є сином позивачки живуть однією сім'єю та ведут спільне господарство.

Третя особа - ОСОБА_9 підтвердив в судовому засіданні даний факт, вказавши суду, що до ОСОБА_1 він ставиться, як до дружини, хоча шлюб і офіційно не зареєстрований, а ОСОБА_2 вважає своїм сином таким чином підтвердивши факт, який просять встановити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в зустрічному позові.. Просив відмовити в задоволенні первісного позову.

Обставини на які посилаються в зустрічному позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2, тобто факт проживання однією сім'єю позивачів за зустрічним позовом та ОСОБА_6 підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_17, ОСОБА_13

Суд вважає, що первісний позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

На момент вселення відповідачів за первісним позовом в квартиру АДРЕСА_1 діяв Житловий Кодекс УРСР в редакції 01.01.1984 року. Статтею 98 цього Кодексу власнику квартири було дано право вселення тимчасових жильців, яким вони і скористались.

Тобто правомірність вселення тимчасових жильців, набуття ними права користування житлом встановлена в судовому засіданні та не оскаржується сторонами.

На момент розгляду справи судом єдиним власником квартири є ОСОБА_14.

Підстави для виселення тимчасових жильців встановлені ст. 116 Житлового Кодексу УРСР в редакції чинній на момент розгляду данного спору, тобто із змінами від 05.04.2015року.

В судовому засіданні не було встановлено, що відповідачі за первісним позовом систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

ОСОБА_4 та її представник посилаючись на ст. 391 ЦК України стверджували, що відповідач створює перешкоди в корисуванні майном - квартирою в якій проживають ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та яка належить ОСОБА_15 А саме, не дають можливості увійти до вказаного приміщення та не звільняють його за вимогою ОСОБА_4

Відповідачі за первісним позовом заперечили щодо даних обставин.

В силу положень ст. ст. 60, 61 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті факти на які посилається в обгрунтування своїх вимог або заперечень.

Факт створення перешкод в користуванні квартирою ОСОБА_4 та її представник не довели.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

В пункті 33 ППВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав встановлено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, тобто, статтей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, статті 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відтак оскільки судом встановлено законність набуття права користування квартирою відповідачами за первісним позовом, виявлено відсутність підстав для виселення тимчасових жильців передбачених ст. 116 ЖК УРСР, не встановлено, що позивачу здійснюються прершкоди в користуванні його власністю та встановлено, що обставини, які стали підставою для вселення на даний час продовжують існувати, у суду відсутні підстави для задоволення данного позову.

Щодо зустрічного позову, то суд вважає, що задоволенню підлягає позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім'єю, оскільки даний факт в судовому засіданні доведений показами ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та свідків, які були допитані в ході судового засідання.

Стосовно позовної вимоги про визнання в судовому порядку право ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на користування квартирою АДРЕСА_1 Київської області та суд вважає, що дана позовна вимога задоволенню не підлягає.

Так, право на проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надали ОСОБА_6 та ОСОБА_4, які на той момент були власниками квартири.

На момент розгляду справи позивачі за зустрічним позовом продовжують проживати у АДРЕСА_1 зареєстровані за вказаною адресою та фактично є користувачами даного приміщення.

Суд не погоджується з доводами позивачів за зустрічним позовом, які для захисту своїх прав посилаються на положення ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, оскільки на момент розгляду справи з'ясовано, що єдиним власником цієї квартири є ОСОБА_4 яка має право володіти, користуватись та розпоряджатись даним майном та делегувати таке право іншим особам в рамках цивільно - правових відносин, а також вимагати припинення користування її майном за наявності обставин встановлених законом.

Оскільки судом встановлено факт надання права проживання (користування) приміщенням позивачам за зустрічним позовом, та відсутність підстав визначених законом для припинення такого права, дана вимога позивача не потребує встановлення її судом, оскільки випливає із положень закону.

На підставі ст. 71, 72, 109, 116, 156 Житлового кодексу УРСР ст. 319,391,396,405 ЦК України, керуючись ст.ст.10,60,61, 209, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про примусове виселення тимчасових жильців - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права на проживання задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_7, ОСОБА_6 та ОСОБА_2.

В решті позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: І.О. Опанасюк