Справа № 758/1222/15-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2015 року Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Декаленко В. С. ,

при секретарі - Кравцовій Ю. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві Манасерян А.А. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, суд,-

В С Т А Н О В И В :

Державний виконавець звернувся до суду з вищезазначеним поданням мотивуючи свої вимоги тим, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві перебуває виконавчий лист № 2607/7345/12 від 02.07.2014 року виданий Подільським районним судом м. Києва про відібрання у ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 та передання ОСОБА_4

Зазначає, що здійсненими виконавчими діями виконати рішення не виявилось можливим, оскільки боржник ухиляється від його виконання та ігнорує виклики державного виконавця.

На підставі вищевикладеного, а також керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 1, 11 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 217 ЦПК України, ст.ст. 6, 7 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України», п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 26.12.2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», спільним листом Міністерства юстиції України та Державної прикордонної служби України № 25-32/463 № 25-5347 від 27.05.2008 року, звертається з даним поданням до суду.

Державний виконавець в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляд подання повідомлений вчасно та належним чином, в прохальній частині подання висловив прохання про розгляд справи за відсутності представника ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що подання не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, на виконанні у відділі ДВС Подільського РУЮ у м. Києві дійсно перебуває виконавчий лист № 2607/7345/12 від 02.07.2014 року виданий Подільським районним судом м. Києва про відібрання у ОСОБА_2 малолітнього ОСОБА_3 та передання ОСОБА_4 (а.с. 6-22).

Як вже зазначалося вище, державний виконавець звертаючись із поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 посилається на те, що здійсненими виконавчими діями виконати рішення не виявилось можливим, оскільки боржник ухиляється від його виконання та ігнорує виклики державного виконавця.

Стаття 1 ЗУ «Про виконавче провадження» визначає, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Згідно ст. 11 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Судом встановлено, що законодавцем дійсно надано право державному виконавцю у процесі здійснення виконавчого провадження у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням (п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження»).

В той же час згідно ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

У разі виникнення у суду сумніву під час розгляду справи щодо відповідності закону чи іншого правового акта Конституції України, вирішення питання про конституційність якого належить до юрисдикції Конституційного Суду України, суд звертається до Верховного Суду України для вирішення питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності закону чи іншого правового акта.

Верховний Суд України у своїй Постанові Пленуму № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», роз'яснив, що при розгляді конкретних справ, враховуючи ст. 8 Конституції України, де зазначено, що Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, оцінюючи зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції у випадках необхідно застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Тому судове рішення має ґрунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Суд проаналізувавши зміст п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону «Про виконавче провадження» приходить до висновку, що він суперечить Конституції України, а саме статтям 33, 22, які визначають, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. У зв'язку з чим до правовідносин, які склалися між сторонами підлягають застосуванню саме зазначені статті Конституції України, як норми прямої дії.

З врахуванням вищевикладеного, а також встановлених в судовому засіданні обставин, суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про доведеність незаконності вимог державного виконавця, оскільки вони (вимоги) суперечать Конституції України, так як у випадку винесення судом рішення про обмеження особи в праві виїзду за межі України це порушить її право гарантоване ст. 33 Конституції України, а тому подання задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, ст.ст. 22, 33 Конституції України, ст.ст. 11, 27, ЗУ «Про виконавче провадження», Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», керуючись ст. 377-1 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві Манасерян А.А. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяВ. С. Декаленко