Справа № 2/593/39/2015
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2015 р. м.Бережани

в особі: судді Німко Н. П

при секретарі Олексів О.Б.

за участю відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бережани Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 звернувся в Бережанський районний суд Тернопільської області до відповідача ОСОБА_1 про стягнення на його користь 20 000,00 грн., боргу за договором позики, укладеним 24 листопада 2011 року та понесені ним судові витрати. Так, відповідач ОСОБА_1 24 листопада 2011 року взяв у нього в позику гроші в сумі 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень, про що власноручно написав розписку, якою зобов'язався до 24 грудня 2011 року повернути йому зазначену суму коштів. Однак у вказаний термін відповідач в добровільному порядку відмовився згадані кошти йому повернути і до теперішнього часу гроші йому так і не повернуті. Той факт що між ними існував договір позики підтверджується власноручною розпискою відповідача, яку він написав при отриманні вищевказаних коштів.. За таких обставин він (позивач) і змушений звернутися до суду із вищезгаданими вимогами.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з'явився, подав заяву в якій просить справу розглядати у його відсутності, прибути на суд не може у зв'язку із сімейними обставинами, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Всі витрати по справі просить покласти на відповідача.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов визнав частково, згідний сплатити позивачу 18 000,00 грн. Також визнав, що між ним та позивачем дійсно 24 листопада 2011 року відбувся договір позики, де він позичив у позивача 20 000, 00 грн. як це визначено у розписці поданій позивачем, яка написана ним (відповідачем) власноручно. Однак заперечив визначення терміну повернення грошей в один місяць. Запевнив суд, що термін повернення позичених коштів не визначався. Також пояснив, що при згаданому договорі позики вони обумовили з позивачем ще й сплату відсотків за користування позиченою сумою коштів в розмірі 600,00 гривень щомісячно. Починаючи з листопада 2011 року по грудень 2014 року він сплачував позивачу щомісячно по 600,00 гривень відсотків за користування позикою, а також повернув йому 2 000,00 гривень основного боргу згаданої позики. В підтвердження своїх заперечень зазначив, що у нього жодних доказів немає.

Суд, розглянувши матеріали справи, взявши до уваги заяву позивача, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають до задоволення, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Виходячи з положень ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 24 листопада 2011 року позичив у ОСОБА_2 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень і зобов'язався повернути цю суму до 24 грудня 2011 року, однак, взятого на себе зобов'язання відповідач не виконав, боргу позивачу у домовлений строк не повернув, що підтверджується його письмовою розпискою, дослідженою в судовому засіданні.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами по справі 24 листопада 2011 року укладено договір позики, де відповідач позичив у позивача 20 000,00 гривень із терміном їх повернення через місяць. А тому відповідач ОСОБА_1 як позичальник несе відповідальність за повне виконання зобов'язань за згаданим договором позики. Однак, відповідач належним чином взяті на себе зобов"язання не виконав, своєчасно, у встановлений договором строк коштів не повернув. А тому, у позивача виникло законне право вимоги до відповідача про стягнення з нього заборгованості за згаданим договором позики. Посилання відповідача щодо часткової сплати боргу позивачу, заперечені позивачем в попередньому судовому засіданні, не підтверджені в судовому засіданні при розгляді справи по суті жодним доказом, що й визнано самим відповідачем.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 625, 1046-1052 ЦК України, та ст.ст. 3, 57, 60, 61,79, 81, 88, 174, 212, 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2, 20 000,00 (двадцять тисяч) гривень боргу за договором позики, укладеним 24 листопада 2011 року.

Стягнути із відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ОСОБА_2 понесені ним при поданні позову до суду судові витрати в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів після прийняття рішення суду. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Бережанського районного суду

Тернопільської області Н.П.Німко