Справа № 203/2720/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2015 року Кіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого-судді - Казака С.Ю.

при секретарі - Місюра К.А.

за участю позивачки - ОСОБА_1

представника позивачки - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3, третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що 25.09.1990 року ОСОБА_3 та вона, в звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, в простій письмовій формі уклали договір купівлі-продажу займаного ним житла житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по вул.Русанівська,56 в м.Дніпропетровську. З того часу вона постійно проживає в цьому будинку вже майже 25 років, але право власності на будинок за нею не зареєстроване. В звязку з цим, оскільки протягом вказаного часу вона добросовісно, відкрито та безперервно володіє і користується будинком, позивачка посилаючись на ст.344 ЦК України просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок №56 по вул.Русанівська в м.Дніпропетровську за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та, посилаючись на викладені в ньому підстави, просили задовольнити останній в повному обсязі.

Представник Дніпропетровської міської ради та відповідач ОСОБА_3, а також представник третьої особи, в судові засідання на неодноразові виклики не зявились, про причини неявки не повідомили.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно письмової розписки від 25.09.1990 року, зробленої у домовій книзі на житловий будинок №56 по вул.Русанівська в м.Дніпропетровську, ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 за 40000 купонів зазначене вище домоволодіння з господарськими спорудами.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень діючого ЦК України, що набув чинності з 01.01.2004 року, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до розяснень наданих в п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст.344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

-володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

-володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК).

Згідно розяснень наданих в п.10 вказаної вище Постанови з огляду на положення ст.376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

В п.14 Постанови зазначено, що виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набуваль-ною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п.5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Згідно з роз'ясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 року №10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», вбачається, що відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст.3 зазначеного Закону, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, згідно ч.ч.1,2 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 року №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності.

З аналізу положень ЦК України та нормативних актів вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01.09.2011 року №40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року»).

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30.07.2012 року №40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»).

Відповідно до п.3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05.08.1992 року не належать до самочинного будівництва.

Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 19.10.2007 року №19-39-827 «Щодо надання розяснення деяких питань законодавства, повязаних з державною реєстрацією прав власності на нерухоме майно», у разі визнання (у визначених випадках) права власності на нерухоме майно судом, єдиним можливим документом, що підтверджує виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, є рішення суду. Саме таке рішення суду подається для державної реєстрації прав на нерухоме майно. При цьому документи, що підтверджують прийняття нерухомого майна до експлуатації, не вимагаються.

Як встановлено судом, позивачка придбала домоволодіння по вул.Русанівська,56 в м.Дніпропетровську на підставі письмової розписки від 25.09.1990 року, як за своєю природою є по суті договором купівлі-продажу, 16.12.2014 року отримала технічний паспорт на домоволодіння, з якого вбачається, що житловий будинок та споруди були зведені в 1991 році.

Допитані в судовому засіданні в якості свідків сусіди позивачки по домоволодінню ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили, що після придбання ОСОБА_1 в 1990 році у попереднього власника ОСОБА_3 будинку №56 по вул.Русанівська в м.Дніпропетровську, остання постійно проживає за вказаною адресою, користується будинком та утримує останній.

Факт проживання позивачки в спірному домоволодінні з вересня 1990 року також підтверджується довідкою голови квартального комітету від 23.05.2015 року.

Тобто, з вересня 1990 року та по теперішній час домоволодіння та господарські споруди по вул.Русанівська, 56 в м.Дніпропетровську знаходяться у законному володінні та користуванні позивачки та в силу діючого на час забудови та придбання домоволодіння позивачкою законодавства не підлягали введенню в експлуатацію та не належать до самочинного будівництва.

Враховуючи зазначені вище обставини, встановлення судом факту добросовісного, відкритого та безперервного володіння позивачкою домоволодінням по вул.Русанівська,56 в м.Дніпропетровську з вересня 1990 року, у т.ч. з 01.01.2001 року та по теперішній час, тобто на протязі більше 10-ти років, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими і підлягають задоволенню та за останньою слід визнати право власності за набувальною давністю на домоволодіння №56 по вул.Русанівська в м.Дніпропетровську, що складається з: житлового будинку літ.А-2 загальною площею72,3 кв.м. житловою площею 35,5 кв.м, допоміжною площею 36,8 кв.м; ганку літ.а, навісу літ.Б, сараю літ.В, сараю літ.Г.

Виходячи з підстав предявленого позову, характеру правовідносин, що виникли між сторонами, сплачний позивачкою судовий збір в сумі 3654 грн. слід стягнути з відповідача ОСОБА_3

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.5,316,328,344 ЦК України, ст.ст.10,11,31,58-61,169,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради, ОСОБА_3, третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності за набувальною давністю на домоволодіння №56 по вул.Русанівська в м.Дніпропетровську, що складається з: житлового будинку літ.А-2 загальною площею 72,3 кв.м. житловою площею 35,5 кв.м, допоміжною площею 36,8 кв.м; ганку літ.а, навісу літ.Б, сараю літ.В, сараю літ.Г.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3654 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подачу апеляційної скарги.

Рішення суду може бути оскаржено до апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський район-ний суд м.Дніпропетровська шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя С.Ю.Казак