Ухвала

іменем україни

25 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ступак О.В.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Леванчука А.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 12 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, у якому просило виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у АДРЕСА_1. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 січня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,90 кв. м, житловою площею 16,10 кв. м, у рахунок погашення заборгованості позичальника ОСОБА_3 за кредитним договором від 23 лютого 2007 року № ROHPGК00000132.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 12 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено у повному обсязі.

Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з однокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 43,90 кв. м, житловою площею 16,10 кв. м.

Вирішено питання щодо судових витрат.

У касаційній скарзі відповідачі просять скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Судом встановлено, що 23 лютого 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ROНРGК00000132, згідно з яким останній отримав кредит у вигляді встановленої кредитної лінії у розмірі 25 200 доларів США, зі строком повернення до 22 лютого 2027 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_3 взятих за вказаним кредитним договором зобов'язань 23 лютого 2007 року між тими ж сторонами укладено договір іпотеки № ROНРGК00000132, предметом якого визначено квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,90 кв. м, житловою площею 16,10 кв. м, яка належить відповідачу ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 січня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - вищевказану квартиру шляхом продажу ПАТ КБ «ПриватБанк».

19 березня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» на адресу ОСОБА_3 направлялася письмова вимога про виселення за вих. № 30.1.0.0/2-055, таким чином позивачем виконані передбачені ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР та ч. ч. 2, 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» вимоги щодо направлення письмової вимоги добровільно звільнити житлове приміщення, проте відповідачі добровільно помешкання не звільнили.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно керувався нормами Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії даного закону не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника чи майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника чи майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме майно; загальна площа такого нерухомого майна не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Враховуючи, що квартира АДРЕСА_1 є місцем постійного проживання відповідачів, загальна площа якої складає 43,90 кв. м, житлова - 16,10 кв. м, відомості про наявність у відповідачів іншого нерухомого житлового майна відсутні, вказана квартира є предметом іпотеки на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, наданим в іноземній валюті, то правильним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні указаного позову.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що під час дії зазначеного вище закону не може відбуватися як звернення стягнення на предмет іпотеки, так і примусове виселення мешканців з квартири.

Суд касаційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він є законним та обґрунтованим, а також відповідає основному принципу здійснення судочинства - справедливості.

Суд касаційної інстанції не погоджується з висновком апеляційного суду про непоширення на спірні правовідносини Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з тих підстав, що у цій справі предметом позову є виселення відповідачів із житла, а не звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки вказаний Закон був прийнятий з метою захисту житлових прав громадян України.

Відповідно до ст. 317 ЦПК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що названий Закон встановлює, що протягом його дії не може бути примусово стягнуто (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, це свідчить про те, що власник не може бути примусово позбавлений не тільки права власності, а й права користування, як складової права власності на таке майно.

Безпідставно скасовуючи законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального та процесуального закону, що призвело до неправильного вирішення спору, всупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 12 грудня 2014 року скасувати, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ступак
Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

А.О. Леванчук

І.К. Парінова