Провадження № 22-ц/780/706/15 Доповідач у 2 інстанції Мережко
Категорія 1 25.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого судді: Мережко М.В.,

Суддів: Данілова О.М., Антоненко В.І.,

При секретарі: Франюк Т.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво- Святошинського районного суду Київської області від 22 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемності правочину шляхом визнання незаконними та скасування правових актів, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на спадкове майно.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що 07 березня 1989 року його тітка ОСОБА_4 склала заповіт, який був нотаріально посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Москвітіною Л.В., згідно з яким все її майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу.

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Влітку 2006 року, із повідомлення нотаріальної контори, він дізнався про існування іншого заповіту посвідченого секретарем Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 29 вересня 2004 року, за яким все майно ОСОБА_4 в рівних частинах спадкують ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Державним нотаріусом 16 травня 2007 року видані, кожній із сторін, свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Позивач, оформлюючи в 2006-2007 роках у нотаріуса своє право власності на спадкове майно, не ознайомлювався із текстом заповіту від 29 вересня 2004 року, довіряючи нотаріусу та особі, яка посвідчувала заповіт.

У липні 2007 року КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районої ради Київської області» зареєстровано право спільної часткової власності на 1/3 частину спадкового майна (будинку) за кожним із спадкоємців - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1

Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі 17 березня 2009 року ОСОБА_1 виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:004:0104, серія АЖ № 682726, підставою видачі якого було свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16 травня 2007 року.

Згодом, у грудні 2011 року, він, позивач, ознайомився із заповітом від 29 вересня 2004 року, коли ОСОБА_1 звернулася до нього із позовом про виділ частки із спільного майна, і помітив, що підпис ОСОБА_6 на цьому заповіті відрізняється від її справжнього підпису.

Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним було проведено судово-почеркознавчу експертизу. Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 3421/3422/13-32 від 24 липня 2013 року, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_6 в графі «Підпис ОСОБА_6.» на 1 сторінці заповіту від 29 вересня 2004 року, посвідченого секретарем Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, зареєстрованого в реєстрі № 74, виконано не ОСОБА_6, а іншою особою.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

Позивач вважаючи заповіт від 29 вересня 2004 року нікчемним, просив застосувати наслідки нікчемності правочину, заповіту складеного від імені ОСОБА_4 29 вересня 2004 року, а саме:

- визнати за ОСОБА_2 право на спадкування за заповітом від 07 березня 1989 року;

- визнати недійсними та скасувати;

- свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_2, свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_1;

- свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_3;

- визнати недійсними та скасувати рішення від 18 липня 2007 року про реєстрацію права спільної часткової власності на майно за сторонами,

- визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я ОСОБА_1;

- визнати за ним в порядку спадкування за заповітом від 07 березня 1989 року право власності на домоволодіння з надвірними будівлями за адресою АДРЕСА_1, та земельну ділянку пл. 0,1672 га. за цією ж адресою.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 травня 2014 року позов задоволено. Застосовано наслідки нікчемності правочину - заповіту від 29 вересня 2004 року, визнано за ОСОБА_2 право на спадкування за заповітом 07 березня 1989 року, визнано недійсними та скасовані свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16 травня 2007 року на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3;

визнано недійсними та скасовано рішення від 18 липня 2007 року про реєстрацію права спільної сумісної власності за ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 у розмірі 1/3 частки за кожним на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1;

визнано недійсним та скасовано державний акт на право власності на земельну ділянку на ім'я ОСОБА_1;

визнано за ОСОБА_7 права власності в порядку спадкування за заповітом від 07 березня 1989 року права власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, та земельну ділянку пл. 0,1672 га. за цією ж адресою.

Стягнуто із відповідачів на користь позивача судові витрати в розмірі 1948,80 грн. із кожного.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В апеляційній скарзі зазначала, що правочин не є нікчемним, обставини щодо його нікчемності вже досліджувалися, і не можуть бути застосовані і відповідні наслідки. Крім того, суд не звернув уваги на роз"яснення Верховного Суду України щодо застосування наслідків реституції ( ст. 216 ЦК України).

Відповідач ОСОБА_3 апеляційну скаргу не подавав, в суді першої інстанції позов ОСОБА_2 визнав. ( а.с.93).

Рішенням апеляційного суду Київської області від 16 вересня 2014 року рішення районного суду від 22 травня 2014 року скасовано. Ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 грудня 2014 року рішення апеляційного суду Київської області від 16 вересня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В ухвалі зазначено, що висновок суду апеляційного суду про те, що позивачем обраний неправильний спосіб захисту є передчасним. Вирішуючи питання щодо застосування наслідків нікчемності договору, суд повинен встановити, чи був заповіт нікчемним у контексті вимог ч.1 ст. 1257 ЦК України та ч.2 ст. 1247 ЦК України і дослідити надані докази на підтвердження порушення форми заповіту та надати їм правову оцінку.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із засад ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що заповіт від 29 вересня 2004 року не створює юридичних наслідків, оскільки рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2013 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4 у заповіті від 29 вересня 2004 року виконано не ОСОБА_4, а іншою особою, а за відсутності підпису ОСОБА_4 в заповіті вищезазначений заповіт є нікчемним, а відтак відповідачі не мають права на спадкування за заповітом від 29 вересня 2004 року.

Однак, з такими висновками суду не можна погодитися з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.

Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_4 07 березня 1989 року склала на ім"я ОСОБА_2 заповіт, згідно з яким все її майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Москвітіною Л.В.( а.с. 12).

ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

ОСОБА_2 до Першої Київської державної нотаріальної контори 11 серпня 2006 року звернувся із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 вересня 2004 року ( а.с. 14).

Державним нотаріусом Першої Київської державної нотаріальної контори у спадковій справі № 469 за 2006 рік видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом кожному із спадкоємців , зареєстрованим в реєстрі за № 1-1141, № 1-1133, № 1-1137, згідно з якими ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 належить по 1/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, вартістю 12 007,66 грн. та 1/3 частки земельної ділянки пл. 0,1672 га., що знаходиться в АДРЕСА_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, вартістю 1 368,33 грн.( а.с. 15-17).

На підставі даних свідоцтв про право на спадщину 18 липня 2007 року КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» зареєструвало право спільної часткової власності за ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 (а.с. 38-40).

Управлінням земельних ресурсів у Києво-Святошинському районі 17 березня 2009 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності на земельну ділянку, кадастровий № :01:004:0104, серія ЯЖ № 682726, ( а.с.41).

Відповідно до ст. 258 ЦК України до окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, зокрема позовна давність у десять років застосовується до вимог про застосування наслідків нікчемного правочину.

За змістом вказаної статті нікчемний правочин не порушує право. Він є тільки підставою для заперечення однією особою права іншої особи. Тому позов про визнання недійсним нікчемного правочину вчиняється з метою захисту не порушеного права, а такого що оспорюється.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до п. п 4, 5, 6, 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України тощо).

Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків.

Відповідно до ч.1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Відповідно до ч.2 ст. 1247 ЦК України заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч.4 ст. 207 ЦК України.

Як видно з матеріалів справи, заповіт від імені ОСОБА_6 складений 29 вересня 2004 року з дотримання вимог ст. 1247, 1257 ЦК України - письмова форма, з зазначенням місця та часу його складення, підписаний заповідачем. (а.с. 13).

Наявність в заповіті підпису, який згідно висновку експерта, № 3421/3422/13-32 від 24 липня 2013 року (а.с. 42-45), виконаний не ОСОБА_6, свідчить про оспорюваність правочину, а не його нікчемність. Крім того, відповідно до вимог закону сторони схвалили виконання даного правочину шляхом отримання свідоцтв про право на спадщину за заповітом.

Цивільний кодекс України (ст. 204) установлює презумпцію правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Звідси будь-який вчинений (укладений) правочин вважається правомірною дією до моменту спростування цієї презумпції судом, тому нікчемність правочину може визнати лише суд. Відповідно правовим наслідком визнання правочину нікчемним є те, що його укладення не є підставою визнання зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків.

Аналізуючи вищевказані норми закону, констатація правочину нікчемним без рішення суду про недійсність не породжує жодних правових наслідків у вигляді виникнення, зміни чи припинення цивільних прав і обов'язків.

На дані положення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику цивільних справ про визнання правочинів недійсними» суд першої інстанції також звертав увагу, однак витлумачив їх невірно і дійшов помилкового висновку, що сам факт встановлення судом обставин недійсності правочину у мотивувальній частині рішення має однакові юридичні наслідки із наявністю судового рішення про визнання його недійсним. Відтак, фактично суд суд першої інстанції ототожнив оспорювані та нікчемні правочини, із яких оспорювані підлягають визнанню недійсними судом.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2013 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа виконавчий комітет Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання заповіту недійсним ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову. (а.с. 46-47). Позивач просив визнати недійсним заповіт з підстав ст. 1247 ЦК України, що заповіт підписаний не заповідачем, а відтак є недійсним. Суд прийшов до висновку, що право позивача порушене, але з тих підстав, що ним пропущено строк звернення до суду із позовом про визнання заповіту недійсним, про що заявлено відповідачем, слід відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском ним строку позовної давності.

Враховуючи, що рішенням, яким встановлено обставини підписання заповіту іншою особою, ОСОБА_2 було відмовлено у позові, право позивача не підлягає захисту у обраний ним спосіб, що полягає у застосуванні наслідків недійсності нікчемного правочину, а спосіб у вигляді визнання заповіту недійсним вже був використаний позивачем, висновки суду про задоволення позову про застосування наслідків нікчемного правочину, визнання за позивачем права на спадкування за заповітом від 07 березня 1989 року та похідні від них про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину за заповітом, рішень про реєстрацію права спільної часткової власності та державного акту на право власності на земельну ділянку, а також про визнання за позивачем права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом є помилковими, тому рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягенню з позивача на користь ОСОБА_1 в розмірі 1 948,80 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-316, 319 ЦПК України, ст.ст. 258, ч.2 ст. 1247, ч.1 ст. 1257 ЦК ЦК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 травня 2014 року - скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про застосування наслідків нікчемного правочину шляхом визнання незаконними та скасування правових актів, скасування реєстрації права власності, визнання права власності на спадкове майно - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 948,80 грн (одна тисяча дев'ятсот сорок вісім грн. 80 коп).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: