Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:

головуючої - судді Семенцової Л.М.,

за участі секретарів - Содель А.С., Андрушко І.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у період перебування в шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 на його ім'я було придбано квартиру АДРЕСА_1. Влітку 2012 року їй стало відомо про те, що її колишній чоловік 01.10.2011 року здійснив відчуження квартири, уклавши з відповідачем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 09.04.2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25.06.2014 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя встановлено, що квартира АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя. Так як ОСОБА_2 одноособово, без погодження з нею на власний розсуд розпорядився спільним майном подружжя без її згоди та самостійно визначив ціну проданої квартири в сумі 28160,00 грн., тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 01.10.2011 року, укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4

У судовому засіданні представники позивача вимоги позову підтримали, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві, пояснивши, що позивач не надавала згоди на відчуження квартири, придбаної ними в період шлюбу, а також відповідач не повідомив нотаріуса при посвідченні договору про те, що квартира була придбана під час шлюбу з позивачем і тому є спільною сумісною власністю подружжя. Письмової згоди на продаж квартири позивач не надавала і стягнутої судом грошової компенсації за 1/2 частину квартири не отримувала.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що згідно судового рішення, яким здійснено поділ спільного майна позивача та відповідача, вона є власником грошової компенсації, а не співвласником спірної квартири, вважає, що цим рішенням спір у справі щодо спірного майна було вирішено. Окрім того, п. 7 договору про майнові відносини, аліменти та розірвання шлюбу від 22.10.2002 року, укладеного між позивачем та відповідачем, вона надала згоду на продаж її колишнім чоловіком квартири АДРЕСА_1.

Представники відповідача ОСОБА_3 у судовому засіданні також позов не визнали, пояснивши, що ціна проданої квартири була визначена на підставі довідки БТІ, а п. 7 зазначеного договору позивач уповноважила відповідача на продаж квартири, тому відповідач розпорядився квартирою за згодою позивача. Через те, що позивачу присуджено вартість грошової компенсації за квартиру, тому вона не є її співвласником.

Третя особа в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки до суду не повідомив.

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, врегульоване ст. 65 СК України.

Так, відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Частиною 2 ст. 68 СК України визначено, що розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятоюта шостою статті 203цього Кодексу.

За положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 09.04.2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 25.06.2014 року, встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 27.07.1990 року по 05.12.2002 року і в цей час придбали квартиру АДРЕСА_1, у зв'язку з чим суд визнав її об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеного 01.10.2011 року між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4, квартира АДРЕСА_1 була відчужена відповідачем ОСОБА_2 без згоди позивача.

Відсутність згоди позивача на відчуження відповідачем ОСОБА_2 квартири встановлено рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 09.04.2014 року, в якому зазначено, що дані обставини не заперечувалися представниками сторін. Оскільки квартира визнана судом об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому, враховуючи ціну, за яку було здійснено продаж квартири, а саме 28160,00 грн., суд стягнув із відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частину від ціни квартири, визначеної договором купівлі-продажу квартири від 01.10.2011 року в сумі 14080,00 грн.

Судом встановлено, що 22.10.2002 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про майнові відносини, аліменти та розірвання шлюбу, пункт 7 якого містить умову про те, що чоловік зобов'язується, що в тому випадку, якщо продасть квартиру в м. Житомирі в Україні, він передасть половину суми дружині.

Однак, зважаючи на те, що обставина щодо відсутності згоди позивача на відчуження її колишнім чоловіком - відповідачем ОСОБА_2 квартири встановлена рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 09.04.2014 року, тому така обставина відповідно до ст. 61 ЦПК України є встановленою судом та не потребує доказування.

За таких обставин суд не приймає до уваги посилання представників відповідачів на те, що зміст п. 7 договору про майнові відносини, аліменти та розірвання шлюбу від 22.10.2002 року свідчить про надання згоди позивачем на відчуження квартири АДРЕСА_1 відповідачем ОСОБА_2

Як убачається з п. 6 оскаржуваного договору продавець - відповідач ОСОБА_2 засвідчив, що відчужувана ним квартира є його особистою власністю, що суперечить її правовому статусу, встановленому рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 09.04.2014 року.

Отже, встановлені судом обставини та досліджені докази свідчать про те, в порушення ст. 65 СК України відповідачем ОСОБА_2 було укладено з відповідачем ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири від 01.10.2011 року без нотаріально посвідченої письмової згоди позивача на відчуження квартири.

Поряд з цим, суд не приймає до уваги посилання представників відповідачів відносно того, що після ухваленого судом рішення в справі про поділ майна подружжя позивач не може вважатися співввласником зазначеної квартири, а є власником грошової компенсації, оскільки, як встановлено судом, при продажу квартири позивач як співвласник спільної сумісної власності подружжя не погоджувала суми вартості відчужуваної квартири разом з продавцем та покупцем, письмової та нотаріально посвідченої згоди на її відчуження не надавала, а також доказів того, що вона отримала стягнуту судом грошову компенсацію суду не надано.

За наведених обставин суд вважає, що за відсутності належним чином оформленої згоди позивача на продаж квартири відповідачем ОСОБА_2 він не мав необхідних повноважень на укладення оскаржуваного договору купівлі-продажу, через що право позивача як співвласника спільного майна подружжя внаслідок укладення цього договору було порушене, тому вимоги позову обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 203, 215, 369 ЦК України, ст. ст. 65, 68 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 01 жовтня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 243,60 грн. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.М. Семенцова