Справа № 456/864/15-ц
Провадження № 2/456/673/2015
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" березня 2015 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Бучківської В. Л.

при секретарі Березіній Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить провести поділ майна, яке вони нажили з відповідачем за час шлюбу, визнавши за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_5 в м. Стрию Львівської області, а за відповідачем - право власності на 1/3 частину вказаної квартири. В обґрунтування позову покликається на те, що шлюб з відповідачем вони зареєстрували 30.09.2003 року, від шлюбу у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 Питання про розірвання шлюбу між нею та відповідачем вирішується судом, однак вирішити добровільно питання розподілу спільно нажитого майна відповідач не бажає. За час спільного проживання вони придбали квартиру АДРЕСА_5 в м. Стрию Львівської області. Вважає, що при вирішенні питання про поділ майна подружжя необхідно відступити від засади рівності часток подружжя за тих обставин, що після розірвання шлюбу їхні неповнолітні діти залишаться проживати разом з нею. Окрім того, на даний момент рішенням суду вирішено стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини доходу, однак відповідач не працює, а тому розмір аліментів буде недостатнім для фізичного та духовного розвитку дітей, у зв'язку з чим вважає, що розмір її частки у спільному майні має бути більшим та становити 2/3 частини спірної квартири. Просить суд поділити майно, яке вони нажили за час шлюбу, оскільки відповідач добровільно це зробити відмовляється.

В судовому засіданні позивач, будучи допитаною судом в якості свідка, позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та доповнила, що на момент розгляду даної справи шлюб між нею та відповідачем не розірвано, оскільки судом надано термін на примирення до 03.04.2015 року. Також доповнила, що 05.03.2015 року рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області вирішено стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей - сина ОСОБА_3 та доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/3 частини із всіх видів заробітку щомісячно. Окрім цього, зазначила, що вона з відповідачем разом не проживає приблизно з серпня - вересня 2014 року і на даний момент її чоловік перебуває у фактичних шлюбних відносинах з іншою жінкою та проживає в АДРЕСА_6, яку він придбав до шлюбу, а вона разом з дітьми проживає у спірній квартирі. Так, в 2012 році вона спільно з відповідачем придбали за спільній кошти АДРЕСА_1, яка була оформлена на відповідача. Вважає, що оскільки спірна квартира була придбана під час шлюбу, така належить до спільної сумісної власності подружжя, а їй повинно належати 2/3 частини даної квартири, оскільки на її утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, а розмір аліментів, які присуджені судом на її користь на утримання дітей є недостатнім для їх фізичного та духовного розвитку.

Представник позивача ОСОБА_5 позовні вимоги підтримала, просить їх задоволити та доповнила, що за час шлюбу сторонами за спільні кошти було придбано три автомобіля: НОМЕР_1, НОМЕР_2, та «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_3, однак вказані транспортні засоби відповідач без відома позивача відчужив іншим особам, а тому, в подальшому, вони мають намір звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача вартості даних автомобілів, які належали до спільного майна подружжя.

Відповідач, будучи допитаним судом в якості свідка, позовні вимоги визнав частково та не заперечив проти поділу спірної квартири, виділивши йому та дружині по ? частині квартири, оскільки вважає, що квартира належить до спільного майна подружжя, а тому має бути поділена в рівних долях.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно копії свідоцтва про шлюб, виданого 30.09.2003 року відділом РАГС Стрийського міського управління юстиції Львівської області, актовий запис №424, сторони зареєстрували шлюб 30 вересня 2003 року /а.с.6/.

Від шлюбу у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.6/ та донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 /а.с.7/.

Згідно із копією договору купівлі - продажу від 25.05.2012 року ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продали, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_2 /а.с.8/.

З копії технічного паспорта на АДРЕСА_3 виданого Стрийським МБТІ 24.12.2012 року вбачається, що такий складено на ім'я ОСОБА_2 /а.с.11/.

У зв'язку з наведеним, в суду є всі підстави вважати, та сторонами не заперечується, що квартира АДРЕСА_2 придбана під час шлюбу, позивач з неповнолітніми дітьми вселилася та проживає в спірній квартирі на законних підставах.

Позивач покликається на те, що за нею необхідно визнати право власності на 2/3 частини спірної квартири з тих підстав, що розмір аліментів, які сплачує відповідач на її користь на утримання дітей є недостатнім для їх фізичного та духовного розвитку, однак такі доводи позивача суд до уваги не бере, виходячи з наступного.

З копії рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.03.2015 року вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та вирішено стягувати з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 1/3 частини із всіх видів заробітку щомісячно, але н менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 12.01.2015р. і до їх повноліття. Рішення набрало законної сили /а.с.49/.

На підставі вказаного рішення суду від 05.03.2015 року Стрийським міськрайонним судом Львівської області 18.03.2015 року видано виконавчий лист /а.с.50/.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у пункті 30 роз'яснено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засад рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Як обставини, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, втрачає його на шкоду інтересам сім'ї, але й випадки, коли один із подружу не мав поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч.1 ст.60 СК).

Таким чином, враховуючий присуджений розмір аліментів, відсутність з боку відповідача дій, спрямованих на ухилення чи створення заборгованості по сплаті таких, відсутність у останнього намірів позбавлення дітей права користування належною йому частиною майна, а також те, що позивач в судовому засіданні не навела доказів, які підтверджують, що розмір присуджених аліментів буде недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, а тому в суду відсутні підстави для відступу від рівності часток при поділі спільного майна подружжя, у зв'язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, розмір частки кожного з подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у спільно нажитому майні є рівним.

За змістом п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

За час спільного життя, як вбачається із пояснень сторін, та письмових доказів, сторонами було нажито квартиру АДРЕСА_5 /а.с.8/, що є їх спільною сумісною власністю та підлягає поділу.

Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи зазначене положення та обставини справи, суд приходить до висновку, що спільно нажите майно подружжя слід поділити у рівних частках, а саме: визнавши за сторонами право власності по 1/2 частині квартири за адресою: АДРЕСА_5 за кожним з подружжя.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для часткового задоволення позовних вимог та визнання за сторонами по ? частині квартири АДРЕСА_4.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом.

Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», № 4191-17 від 20.12.2011 року затверджено граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, якими, зокрема, встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що правову допомогу позивачу при складанні позовної заяви та розгляді справи в суді надавала адвокат ОСОБА_5 на підставі договору від 20.02.2015 року про надання правової допомоги та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю /а.с.25,26/.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі /наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів/.

Згідно квитанції прибуткового касового ордера № 34 від 18.02.2015 року позивачу по даній справі адвокатом надавалися наступні послуги: складання цивільного позову та ведення справі в суді, за що позивачем було здійснено оплату в розмірі 2 000 грн. /а.с.31/.

Під судовими витратами розуміють витрати, які несуть учасники цивільного процесу у зв'язку із розглядом і вирішенням цивільної справи. Вони складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (частина перша статті 79 ЦПК України).

У зв'язку з наведеним, суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 1 000 грн. понесених нею витрат на правову допомогу, оскільки це відповідає реальним витратам в рамках граничного розміру їх компенсації встановленої законом, а в задоволенні решти слід відмовити за безпідставністю.

Окрім цього, з відповідача слід стягнути на користь позивача 1 010 грн. сплаченого нею судового збору.

Керуючись ст.ст. 60, 63, 65, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007р. №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", ст.ст. 10, 11, 60,209, 212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволити частково.

Провести поділ спільного майна подружжя, визнавши:

за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_5;

за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_5.

Стягнути з ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1 1 010 /одну тисячу десять/ грн. сплаченого нею судового збору та 1 000 /одну тисячу/ грн. витрат на правову допомогу.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції протягом 10 днів з дня його проголошення, особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: В. Л. Бучківська