Номер провадження: 22-ц/785/5044/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015 року м. Одеса

Судова колегія судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Гайворонського С.П.

ОСОБА_2

суддів Сегеди С.М.

при секретарі Феленко В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення за апеляційними скаргами представника ОСОБА_8 (в інтересах ОСОБА_3), представника ОСОБА_9 (в інтересах ОСОБА_4) та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2015 року,

встановила:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4Г, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3 на праві приватної власності за нотаріально посвідченим договором дарування від 04 листопада 2003 р., належить 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Училищна, буд.34, а зі сторони Нерубальська, буд. 16. Право власності позивача зареєстровано комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 27 грудня 2012р. за реєстраційним номером 19379921, номер запису 5990 в книзі: 144доп-15, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав.

Вищевказану нерухомість позивач придбав у ОСОБА_10 яка, в свою чергу, отримала це майно у свою власність від ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором дарування від 30 жовтня 2002р..

Попередній власник 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Училищна 34 (зі сторони Нерубальська 16) - відповідач ОСОБА_4 та члени його родини - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без жодних правових підстав й досі мають зареєстроване місце проживання за вказаною адресою та зберігають там свої речі.

Крім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2011 року зобов'язано відповідачів не чинити позивачу перешкоди в користуванні власністю, а саме 14/100 частинами домоволодіння №34 по вул. Училищній, 16 зі сторони вул. Нерубальської в м. Одесі.

Однак відповідачі проживають у домоволодіння без належних правових підстав, у зв'язку з чим, перешкоджають позивача користуватись будинком.

На підставі викладеного, позивач просив визнати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, такими, що втратили право користування жилим приміщення у житловому будинку з надвірними спорудами за адресою: , а зі сторони м. Одеса, вул. Училищна, буд. 34, а зі сторони Нерубальська, буд. 16, а також виселити відповідачів з даного будинку без надання іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні:

- представник позивача підтримала позовні вимоги, а також підтвердили обставини, які викладені в позовній заяві;

- відповідачі в останнє судове засідання не з'явились.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - задоволено частково.

Визнано ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування жилим приміщення у житловому будинку з надвірними спорудами за адресою: м. Одеса, вул. Училищна, буд. 34, а зі сторони Нерубальська буд.16. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення - залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 229 гривень 40 копійок.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 (в інтересах ОСОБА_3) просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_9 (в інтересах ОСОБА_4) просить рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 просять рішення суду скасувати та відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне її відхилити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні,в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму Верховного України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій ст. 215 ЦПК України, і обовязково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення в даній справі, а також незрозумілих словосполучень, занадто довгих речень, через які викладення фактичних обставин важко сприймається.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Як вбачається з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково вищевказані позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наступного.

ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 04 листопада 2003 року, належить на праві власності 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Училищна, буд.34, а зі сторони Нерубальська буд.16, яке складалось в цілому з трьох кам'яних житлових будинків під літерами «А,Б,Г», житловою площею 93,0 кв.м. та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 434 кв.м. (т. 01., а.с. 12).

Право власності позивача зареєстровано комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 27 грудня 2012 року (т. 01, а.с. 10).

Вищевказану нерухомість позивач придбав у ОСОБА_10, яка, в свою чергу, отримала це майно у свою власність від ОСОБА_4 за нотаріально посвідченим договором дарування від 30 жовтня 2002 року.

За договором від 30 жовтня 2002 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_10 прийняла в дар 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Училищна, буд. 34, а зі сторони Нерубальська буд. 16, яке складалось в цілому з трьох кам'яних житлових будинків під літерами «А,Б,Г», житловою площею 83,26 кв.м. та надвірних споруд, розташованих на земельній ділянці площею 434 кв.м. (т. 01., а.с. 12).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 червня 2011 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2011 року було зобов'язано відповідачів не чинити позивачу перешкоди в користуванні власністю, а саме 14/100 частинами домоволодіння м. Одеса, вул. Училищна, буд.34, а зі сторони Нерубальська буд. 16.

Крім того, судом також відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договорів дарування від 30 жовтня 2002 року та від 04 листопада 2003 року (т. 01, а.с. 13-19).

Таким чином ОСОБА_3 є власником 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Училищна, буд.34, а зі сторони Нерубальська буд.16.

Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як вбачається з положень п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

В зв'язку з тим, що ОСОБА_4 відчужив право власності на належні йому 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Училищна, буд.34, а зі сторони Нерубальська буд. 16 на підставі договору дарування 30 жовтня 2002 року, то він втратив право на користування жилим приміщенням у вищевказаному будинку.

Відповідачі ОСОБА_5,ОСОБА_6 та ОСОБА_7 є членами сім'ї ОСОБА_4, а тому їх право користування жилим приміщення є похідним від права власника, у зв'язку з чим, вони також втратили право користування жилим приміщенням.

Суд першої інстанції вірно вказав, що позовні вимоги в частині виселення відповідачів не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 04 листопада 2003 року, належить на праві власності 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Училищна, буд.34, а зі сторони Нерубальська буд.16, яке складалось в цілому з трьох кам'яних житлових будинків під літерами «А,Б,Г», житловою площею 93,0 кв.м. При цьому, в договорі дарування не зазначено, яка частина вищевказаного будинку переходить у користування ОСОБА_3 , тобто він є власником ідеальної частки у праві спільної часткової власності.

Ч. 1 ст. 356 ЦК України встановлено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч. 2 ст. 358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Як вбачається з положень ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом встановлено, що співвласниками домоволодіння за адресою: м. Одеса, вул. Училищна, буд.34, а зі сторони Нерубальська буд.16 є ОСОБА_12, а також ОСОБА_13. Крім того, 16/100 частин даного будинку належала ОСОБА_14

ОСОБА_14 померла 04 вересня 2006 року.

Спадкоємцем померлої ОСОБА_14 є ОСОБА_15, яка звернулась до четвертої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

В позовних вимогах позивача відсутнє посилання з якої саме частини будинку необхідно виселяти відповідачів, тобто не визначені ані літери будинку, ані літери кімнат.

Так, згідно договору дарування від 04 листопада 2003 року, належить на праві власності 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Училищна, буд.34, а зі сторони Нерубальська буд. 16, яке складалось в цілому з трьох кам'яних житлових будинків під літерами «А,Б,Г», житловою площею 93,0 кв.м.

За договором дарування від 30 жовтня 2002 року ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_10 прийняла в дар 14/100 частин домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Училищна, буд.34, а зі сторони Нерубальська буд.16, яке складалось в цілому з трьох кам'яних житлових будинків під літерами «А,Б,Г», житловою площею 83,26 кв.м.

Таким чином, існує різниця в житловій площі будинку, а саме 83,26 кв.м. та 93 кв.м. відповідно.

Крім того, з технічних паспортів вбачається, що відбулась частково зміна площі житлового будинку літ. «Б», а також є відомості про реконструкцію цього будинку. (Т.1, а.с. 104-120).

На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що в частині позовних вимог про виселення, позивач не визначився з конкретною належністю житлових приміщень, а також з якої частини будинку необхідно виселяти відповідачів.

На підставі вищевикладеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до невірного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 (в інтересах ОСОБА_3) - відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_9 (в інтересах ОСОБА_4) - відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 відхилити.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2015 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим будинком, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді С.П. Гайворонський

ОСОБА_2

ОСОБА_16