АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/111/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1318/15Головуючий у 1-й інстанції Матвієнко В. М. Доповідач ап. інст. Хіль Л. М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Хіль Л.М.

суддів: Кузнєцової О.Ю., Мартєва С.Ю.

при секретарі Колодюк О.П.

за участі ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 березня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом та, остаточно визначившись у позовних вимогах відповідно до заяви від 11 лютого 2015 року (а.с. 41-45), просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь 3369,08 грн, як відшкодування витрат по сплаті комунальних послуг.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що згідно договору - дарування від 14.11.2006 року йому на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

За час перебування в шлюбі з відповідачем, яка зареєстрована у вказаній квартирі, вони проживали в ній спільно, як член його родини. З часу розірвання шлюбу 10.07.2013 року сторони спільно не проживають, відповіжач продовжує проживати в даній квартирі, одноособово користується комунальними послугами, що надають ТОВ "Чисте місто", ОКВПТГ "Лубнитеплоенерго", ЛКПФ "Житло", КП "Лубни - водоканал", ПАТ "Лубнигаз" , ПАТ "Полтаваобленерго", які він оплачує особисто відповідно до укладених з даними підприємствами угодами.

Вказував, що на його звернення до відповідача компенсувати йому кошти, сплачені за спожиті нею комунальні послуги, він отримав відмову.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_4 3369,08 грн. відшкодування витрат по сплаті комунальних послуг та 243,60 грн. судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням його в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_5 - ОСОБА_2, просив скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме неврахування судом першої інстанції відсутності між сторонами угоди щодо користування квартирою та комунальними послугами, відсутності будь-якої шкоди, завданої позивачеві, а також вільної згоди позивача на сплату комунальних платежів.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі не повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_4 являється власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування квартири від 14.11.2006 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі проживали у вказаній квартирі разом, як сім'я до часу розірвання шлюбу 10.07.2013 року, а з часу розірвання шлюбу з липня 2013 року по травень 2014 року проживали разом.

Крім ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у вказаній квартирі проживає їх спільний син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, на утримання якого позивач з 02.12.2014 року сплачує аліменти на користь відповідача.

За період з липня 2013 року по травень 2014 року позивач, як власник житла одноособово сплачував комунальні послуги, що надають ТОВ "Чисте місто", ОКВПТГ "Лубнитеплоенерго", ЛКПФ "Житло", КП "Лубни - водоканал", ПАТ "Лубнигаз" , ПАТ "Полтаваобленерго" відповідно до укладених з даними підприємствами угодами, оскільки відповідачка, продовжуючи проживати в даній квартирі, користуючись комунальними послугами, не проводила спільно з позивачем сплату за користування комунальними послугами, що підтверджується наданими до справи виписками з підприємств по наданню комунальних послуг.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, відповідачем спожито послуг на суму 3369 грн.08 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з безпідставного набуття ОСОБА_3 за рахунок ОСОБА_4 майна, а саме частини не оплачених нею спожитих комунальних послуг.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він узгоджується з матеріалами справи та нормами чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини.

Проте, встановлюючи факт законодавчого обов'язку відповідача з оплати частини спожитих комунальних послуг, суд першої інстанції керувався положеннями Глави 2 ЖК України «Користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фондів», в той час, як квартира, в які проживають сторони належить ОСОБА_4 на праві приватної власності.

Спірні правовідносини врегульовані положеннями Глави 6 ЖК України «Користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду».

Так, відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2,3 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до п.5 ч.3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Право користування житловим приміщенням колишніми членами сім'ї має певну, законодавчо визначену, процедуру реалізації. ЖК України прямо та не двозначно вказує, що подальше проживання колишнього члена сім'ї власника в належному йому житловому приміщенні має відбуватися виключно на підставі договору найму (оплатного чи безоплатного), а правовий статус колишнього члена сім'ї перетворюється у правовий статус наймача.

Тобто, для продовження користування спірною квартирою чи, іншими словами, для реалізації цього права у якості колишнього члена сім'ї відповідачка мала :

- укласти угоду з її власниками (стаття 811 ЦК України передбачає просту письмову форму такої угоди, яка в подальшому, як вказується у ст. 158 ЖК України підлягає реєстрації у виконкомі місцевої ради народних депутатів);

- вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги у визначеному угодою розмірі та строки.

Як свідчать матеріали справи угода про користування квартирою позивача між сторонами не укладена у передбаченому законом порядку, та позивач не заперечує право відповідачки на користування належною йому квартирою з малолітньою дитиною, але за умови оплати спожитих послуг.

Поряд із наданням громадянам певних житлових прав, Закон (ст. 10 ЖК України) покладає на них і певні обов'язки, зокрема, щодо «…додержання правил користування жилим приміщенням…», які, як уже вказувалось, прямо передбачені у ст. 156 ч.2 та 162 ЖК України.

Представник відповідача в суді апеляційної інстанції не заперечував того, що відповідач по справі ОСОБА_3 інтереси якої він представляє, не заперечує оплату спожитих послуг, але зробити цього не може внаслідок відсутності книжок оплати, які виписані на ім'я позивача, як власника житла, а останній їх не надає.

З врахуванням вказаної позиції можна зробити висновок про відсутність порушення прав відповідачки.

В обґрунтування сплачених комунальних платежів позивач долучив до позову розрахунки з відповідних служб, в яких, серед інших даних, зазначається: оплата; період, за який проводиться оплата; та сума, сплачена за попередній період (вона зазначається перед сумою до сплати). Тобто, дані розрахунки підтверджують як нараховану вартість комунальних платежів, так і розмір сплачених коштів. Вони є документами встановленого зразку, що офіційно підтверджують оплату розрахунків з відповідними комунальними службами.

Розрахунок наданий позивачем, апелянтом оскаржено не було.

Оскільки позивач є власником житла, він повинен сплачувати комунальні послуги та квартирну плату, на ім'я відповідачки не можуть надходити окремих квитанцій з нарахуванням комунальних платежів. Таким чином, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо добровільної сплати позивачем частини спожитих відповідачем комунальних послуг.

Посилання апелянта на відсутність факту збереження майна позивача без достатніх підстав, не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Як уже було встановлено, ОСОБА_4, виконав зобов'язання ОСОБА_3, яке випливало безпосередньо із законодавчих актів, а тому остання має повернути безпідставно збережені нею 3369 грн.08 коп.

Відповідно роз'яснень п. 19 постанови Пленуму ВСУ від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» порушення або неправильне застосування матеріального чи процесуального права має місце у разі застосування закону, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню, унаслідок неправильної юридичної кваліфікації правовідносин або неправильного витлумаченого закону, який хоч і підлягав застосуванню, проте його зміст і сутність сприйнято неправильно через розширене чи обмежене тлумачення.

Апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню, розподілу судових витрат тощо. Якщо помилки у такому рішенні стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення, тому апеляційний суд не повинен усувати такі помилки ухвалою із зазначенням про залишення рішення без змін з його уточненням чи доповненням.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необхідність зміни оскаржуваного рішення в частині його правового обґрунтування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. 4 ч.1 ст. 309, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 березня 2015 року - змінити в частині правового обґрунтування.

В іншій частині рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 16 березня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Л.М. Хіль

Судді О.Ю. Кузнєцова

С.Ю. Мартєв

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: