Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
№ 22-ц/778/805/15 Головуючий у 1 інстанції: Піх Ю.Р.
Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

" 25" лютого 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В

суддів Кочеткової І.В.О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року по справі

за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором 455795,57 грн., 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 22789,78 грн. - штраф (процентна складова), а всього 478835,35 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 16 жовтня 2007 року уклали кредитний договір 14.13641, згідно якого банк зобов'язався надати кредит у розмірі 350000,00 грн. на термін до 16 жовтня 2014 p., a ОСОБА_3 зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до договору у випадку порушення зобов'язань за кредитним договором позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

ПАТ КБ "ПриватБанк" свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу кредиту розмірі 350000,00 грн.

В порушення ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України та умов кредитного договору ОСОБА_3 свої зобов'язання не виконав, у зв'язку з чим станом на 02.04.2014 року має заборгованість - 914969,09 грн., яка складається:

- 261803,18 грн. - заборгованість за кредитом;

- 466199,04 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 186966,87 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

Судовим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 27.01.2011 року з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь позивача банку стягнуто 459173,52 грн.

Від суми заборгованості 914969,09 грн. віднімається сума у розмірі., яка була задоволена судом, різниця становить - 455795,57 грн.

а також штрафи відповідно до умов договору:

- 250,00 грн. - штраф (фіксована частина).

- 22789,78 грн. - штраф (процентна складова).

Загальна сума заборгованості становить - 478835,35 грн.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 14.13641 були укладені договір поруки між банком та ОСОБА_4 б/н від 16 жовтня 2007 року та договір поруки між банком та ОСОБА_5 б/н від 16 жовтня 2007 року.

Відповідно до умов договорів поруки банком було направлено на адресу відповідачів письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань за кредитним договором 14.13641, яка залишена без задоволення.

На підставі зазначеного просило стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на його користь заборгованість у розмірі 478835,35 грн. за кредитним договором № 14.13641 від 16.10.2007 року та судові витрати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року в задоволенні позову відмовлено у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

Апеляційне провадження відкрито за апеляційною скаргою ПАТ КБ "ПриватБанк".

В апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" зазначає, що в договорах передбачено збільшення сторонами строку позовної давності за кредитним договором до п'яти років, суд неправильно застосував норми ст.ст. 258, 259, 264 ЦК України, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову, стягнути з відповідачів судові витрати.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставою для зміни рішення суду першої інстанції є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що банк звернувся до суду 14.05.2014 року з пропуском позовної давності щодо стягнення щомісячних платежів, оскільки боржник припинив погашення кредиту 29.05.2009 року.

Однак такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи.

Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності, згідно з якою, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Із матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ "ПриватБанк" 16 жовтня 2007 року надав ОСОБА_3 кредит в сумі 350000 грн., відповідно до умов кредитної угоди №14.13641 та договору про видачу траншу №14.13641/1 позичальник повинен був погашати кредит щомісячними платежами зі сплатою 20 % за користування кредитом, з кінцем терміном повернення кредиту 16 жовтня 2014 року.

Виконання кредитних зобов'язань забезпечено порукою ОСОБА_4, порукою ОСОБА_6 відповідно до договорів поруки від 16 жовтня 2007 р., а також договором застави автотранспорту №14.14.13641/2 від 16.10.2007 з ОСОБА_4 та договором застави автотранспортного засобу №14.14.13641/1 від 16.10.2007 з ОСОБА_3 ( а.с. 15 звор.20,21)

За домовленістю сторін позовна давність була збільшена. Відповідно до п. 6.8. договору кредиту, п.12 договорів поруки термін позовної давності сторонами встановлено тривалістю 5 років( а.с.16).

Оскільки сторони, укладаючи договір, досягли згоди про те, що позовна давність, встановлена законом, збільшена за домовленістю сторін до п'яти років, суд безпідставно виходив з позовної давності в три роки та не звернув увагу на те, що заборгованість за 2009 рік була стягнута рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2011 р.

В силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч.ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається, що кредитною угодою та договором про видачу траншу передбачено кінцевий термін погашення кредиту до 16 жовтня 2014 року

У зв'язку із простроченням позичальником сплати чергових платежів банк скористався правом, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК і п.2.3.9 кредитної угоди про дострокове повернення кредиту і рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2011 р. з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 солідарно стягнуто 459173,52 грн., з ТОВ "Українське фінансове агентство "Верус", ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 солідарно стягнуто 200 грн. Суд стягнув заборгованість за тілом кредиту 323981,23 грн., проценти 96827,04 грн., пеня в сумі 16452,23 грн., штраф 250 грн. - фіксована частина, 21863,02 - процентна складова, а всього 459373,52 грн. (цивільна справа № 2-6165 Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ).

Заборгованість була визначена на 07.05.2010 року.

Дострокове присудження до виконання основного зобов'язання в натурі не тягне його припинення з дня набрання законної сили рішенням суду і не виключає стягнення процентів, пені та збитків, а також інших штрафних санкцій, передбачених угодою,

Додержання принципу змагальності у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України ).

Згідно з нормами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень,надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57,58 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За принципом диспозитивності цивільного судочинства, встановленим ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З врахуванням того, що угодою передбачено кінцевий термін погашення кредиту до 16 жовтня 2014 року і судовим рішенням з відповідачів вже стягувалася заборгованість, у тому числі дострокове повернення тіла кредиту, банк має право на вимоги про стягнення процентів та неустойки, нарахованих після ухвалення судового рішення.

Проте банк не заявив вимоги про стягнення процентів та неустойки (пені,штрафу) за зазначений період та не надав відповідного розрахунку ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції ( а.с.7-10,86-87).

В обґрунтування позовних вимог про стягнення 455795,57 грн. банк приєднав розрахунок, в якому провів нарахування за період з 17.11.2008 року по 02.04.2014 року заборгованості за тілом кредиту 261803,18 грн., за процентами 466199,04 грн., пенею 186966,87 грн., а всього 914969,09 грн.

Від загальної нарахованої суми 914969,09 грн. за період з 17.11.2008 року по 02.04.2014 року банк відрахував стягнуту за рішенням суду від 27 січня 2011 р. суму 459173,52 грн. і заявив вимоги на різницю, а саме 455795,57 грн. узагальнено, не визначаючи з чого та яких сум вона складається.

На такому розрахунку представник банку наполягав і в засіданні апеляційного суду.

Проте такі підрахунки є неспроможними. Умови договору передбачають щомісячне нарахування банком процентів за користування кредитом, а нарахування пені здійснюється від суми простроченого платежу за кожен день прострочення (п.2.2.2,п.6.5 кредитної угоди, п.4.2,п.4.4 договору про видачу траншу №14.13641/1, додаток№1 до договору про видачу траншу).

Таким чином, розрахунок не містить нарахувань процентів та пені за період після ухвалення рішення і до пред'явлення цього позову, банком не визначені складові кредитної заборгованості. Отже, заявлена банком до стягнення сума 455795,57 грн. не доведена належними доказами, а від її доведеності залежать і похідні вимоги про стягнення штрафу, а тому позовні вимоги банку до відповідачів про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню з підстав недоведеності.

З огляду на викладене та на підставі п.4 ст.309 ЦПК України рішення суду про відмову у позові підлягає зміні в частині підстав відмови у позові.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2014 року змінити в частині підстав відмови у позові, відмовити у позові за недоведеністю.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: