Справа № 344/833/15-ц
Провадження № 22-ц/779/543/2015
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Меленко О.Є.
У Х В А Л А

03 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Меленко О.Є.

суддів Васильковського В.М., Девляшевського В.А.

секретаря Яковин М.Я.

з участю: представника ОСОБА_2- ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про видачу вкладу, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою представника ПАТ КБ «Приватбанк» на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2015 року відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «Приватбанк» про видачу вкладу, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди.

На дану ухвалу представник ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що виходячи з вимог ст.109 ЦПК України, позови до юридичної особи пред'являються в суд за їх місцезнаходженням. В даному ж випадку юридичною адресою відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» є м. Дніпропетровськ.

Вважає, що положення Закону України «Про захист прав споживачів» при виборі підсудності на спірні правовідносини не поширюються, оскільки така послуга як банківський вклад не підпадає під визначення вказаного Закону, так як обов'язковою умовою банківського вкладу є виплата відсотків - отримання прибутку.

З цих підстав, ухвалу суду першої інстанції, апелянт просив скасувати.

В судове засідання сторони, представник ПАТ КБ «Приватбанк», будучи належно повідомленим про розгляд справи, не з'явився.

Представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги не визнав, ухвалу суду першої інстанції вважає законною та обгрунтованою.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про видачу вкладу, повернення коштів та відшкодування моральної шкоди.

За правилами ч.2 ст.109 ЦПК України позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням.

Однак суди при вирішенні питання про відкриття провадження повинні дотримуватися правил визначення підсудності, що передбачені ЦПК України, враховувати особливості спірних правовідносин, а також приймати до уваги роз'яснення Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в Постанові Пленуму «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01 березня 2013 року.

Так, судова колегія погоджується з твердженням банку, що позови до юридичних осіб пред'являються за їх місцезнаходженням, але в даному випадку положення ч. 2 ст. 109 ЦПК України застосовувати не можна, оскільки на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Згідно із п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

До того ж, при вирішені позовів пов'язаних із захистом прав споживачів, суди повинні враховувати роз'яснення Верховного Суду України, що містяться в Постанові Пленуму «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року.

Як вбачається з п. 1 вказаної Постанови Пленуму Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємства.

Оскільки Законом не визначено певних меж його дії, то судам слід враховувати, що до відносин, які ним регулюються, належать і ті, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операції, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг).

При цьому під послугами, відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», слід розуміти діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

В даному випадку спір між сторонами виник стосовно укладеного договору банківського вкладу; відповідно, банківський вклад - є однією із послуг банку, яка спрямована на надання вкладнику (фізичній особі) матеріальних благ у вигляді отримання відсотків за користування банком його коштами.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» №2121-ІІІ від 07 грудня 2000 року, вклад - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Крім того, характер фінансово-кредитних відносин, стороною в яких є фізична особа, а також використані у Законі України «Про захист прав споживачів» терміни «споживчий кредит», «фінансова установа», «фінансова послуга» дають підстави вважати, що правовідносини, які виникають із кредитних договорів, договорів банківського вкладу, договорів страхування, підпадають під дію цього Закону.

Відповідно ч. 5 ст. 110 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача.

Однак, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідно до ст.ст. 1 та 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» позивач є внутрішньо переміщеною особою, оскільки постійно проживала в Україні ( АР Крим), однак змушена була покинути своє місце проживання у результаті тимчасової окупації території свого постійного місця проживання.

Факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік ОСОБА_2, як внутрішньо переміщеної особи у с. Лисець Тисменицького району ( а.с. 27).

Приймаючи до уваги вищенаведене, колегія суддів вважає, що ОСОБА_2 вправі звернутися з цим позовом до суду за місцем свого теперішнього проживання; разом з тим, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, судді належало з'ясувати, чи підсудна справа Івано-Франківському міському суду (з огляду на проживання позивача на території Тисменицького району) та виконати вимоги пункту 4 частини третьої статті 121 ЦПК України.

На підставі наведеного, оскаржувана ухвала підлягає до скасування.

Керуючись ст.ст. 307, 312, 313-315, 317, ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ «Приватбанк» - задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 26 січня 2015 року скасувати, передавши питання відкриття провадження у справі до суду першої інстанції.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.Є. Меленко

Судді: В.М. Васильковський

В.А. Девляшевський