Овруцький районний суд Житомирської області
Справа № 286/191/15-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
22 квітня 2015 року м. Овруч
Овруцький районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Смиковська Л. О.
з секретарем Деменчук О. Г.,
позивачем ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Овручі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку , -
Позивач звернулася до суду і просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1. Зобов'язати центр надання адміністративних послуг РДА, КП «Комунальник» Овруцької міської ради зняти з реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 громадянина ОСОБА_2, мотивуючи тим, що вона являється власником вищевказаної квартири, в якому зареєстрований відповідач по справі. Зазначена особа, будучи зареєстрована у вказаній квартирі, з 27 жовтня 2004 року у ній не проживає. Реєстрація відповідача в квартирі позбавляє її можливості в повній мірі розпоряджатися квартирою на її розсуд.
Позивач в судовому засіданні позов підтримала.
Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив про розгляд справи у його відсутність не клопотав. Виклик відповідача здійснювався через оголошення в пресі, а саме в газеті центральних органів виконавчої влади України «Урядовий кур'єр» №71(5445) від 18.04.2015 року (а.с.29-30).
Відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі даних та доказів.
Суд, заслухавши пояснення позивача, покази свідків та дослідивши матеріали справи прийшов до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 що підтверджується довідками КП «Комунальник» Овруцької міської ради та заявою про обмін житловою площею (а.с. 3-5).
Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 20 липня 2005 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, актовий запис № 235 (а.с. 6).
Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Згідно з ч.2 ст.65 та ч.2 ст. 161 ЖК особи, які вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування житловим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, що проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування житловим приміщенням.
Статтею 64 ЖК передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.
До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї.
В судовому засіданні безспірно встановлено, що ОСОБА_2 вселився в квартиру по АДРЕСА_1 правомірно, як члени сім'ї наймача.
Статтею 71 ЖК передбачена можливість збереження жилого приміщення за відсутніми наймачами або членами їх сімей протягом шести місяців або протягом більш тривалого часу при наявності конкретних обставин, перелічених також в ст. 71 цього ж кодексу, зокрема призовна та строкова військова служба, тимчасовий виїзд з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням, поміщенням дитини (дітей) на виховання в дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника, виїздом у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна (піклувальника), влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги, виїзду на лікування в лікувально-профілактичний заклад, взяття під варту або засудження.
Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням немає.
При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло.
Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться згідно з ст.72 ЖК в судовому порядку і суд має вирішити це питання таким чином, щоб не були порушені права та законні інтереси неповнолітнього. При цьому слід мати на увазі, що жила площа у будинках державного та громадського житлового фонду зберігається за неповнолітніми незалежно від обставин, які слугують підставою їх відсутності.
Згідно ст.72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
Право звернення до суду з позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням мають члени сім'ї (в тому числі колишні), а також наймодавці в тому числі і житлово-експлуатаційна організація.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" №2 від 12.04.1985 року у справах щодо визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини його відсутності понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, в осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки.
Свідки ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснили, що відповідача ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_1 вони не бачили від 5 до 10 років. Після того, як він пішов до іншої жінки, там він ніколи більше не з'являвся. Їм не відомі факти, що відповідачу у користуванні даною квартирою чинилися будь-які перешкоди.
У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність правдивостісті фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні.
Також суду не представлено доказів, що підтверджують право відповідача на збереження права на житло при його відсутності за місцем проживання понад шість місяців.
Таким чином, в даному судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 відсутній по місцю своєї реєстрації понад шість місяців без поважних причин та будь-які перешкоди у користуванні даною квартирою йому не чинились.
Вищенаведене є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.
Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.
Статтею 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи, на підставі заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відповідно є підставою для зняття з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби.
У зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог, що стосуються зняття з реєстрації ОСОБА_2 слід відмовити за безпідставністю.
Позивачем сплачено судовий збір у сумі 243,60 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. А тому, на користь позивача із відповідача підлягає стягненню 243 грн. 60 коп.
На підставі викладеного керуючись ст.ст.3, 10, 11, 60-61, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого в АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер в матеріалах справи відсутній, на користь ОСОБА_1, і.н. НОМЕР_1, проживаючої в АДРЕСА_1, судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити за безпідставністю.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано відповідачем протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Овруцький районний суд в апеляційний суд Житомирської області позивачем протягом 10 днів з дня його проголошення, відповідачем - в цей же строк з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення (крім відповідача), можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

У відповідності до ст.217 ЦПК України, суд зазначає, що дане рішення є підставою для зняття з реєстрації.

Повний текст рішення виготовлено 22.04.2015 року.

Суддя: Л. О. Смиковська