Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2492/15 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

25.11.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого - Карпенка О.Л.,

суддів - Гайсюка О.В., Франко В.А.,

за участю секретаря - Аліксійчук І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1», Кіровоградської філії спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1», Кіровоградської філії спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 7 вересня 2015 року,

ВСАТАНОВИЛА:

15 квітня 2015 року ОСОБА_2 предявила позов до Кіровоградської філії спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1» про відшкодувати їй вихідну допомогу, визнати звільнення незаконним та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по час отримання трудової книжки, відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Під час розгляду справи позивач подала заяву від 22 червня 2015 року (а.с. 30, 31) з вимогами, як до Кіровоградської філії спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1» (далі за текстом КФ СП ТОВ «РІФ-1»), так і до спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1» (далі за текстом СП ТОВ «РІФ-1») про поновлення її на роботі на посаді складальника верху взуття КФ СПТОВ «РІФ-1», стягнення солідарно з КФ СП ТОВ «РІФ-1» та СП ТОВ «РІФ-1» середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000 грн. та компенсацію судових витрат.

Свої вимоги вона обґрунтовувала тим, що з 5 березня 2015 року вона працювала на посаді складальника верху взуття КФ СПТОВ «РІФ-1». 25 березня 2015 року, на прохання керівника, написала заяву про відпустку без збереження заробітної плати, а 9 квітня 2015 року їй стало відомо, що вона була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним так, як своєї згоди на звільнення вона не давала. Стверджує, що порушенням її трудових прав їй завдано моральну шкоду.

26 червня 2015 року позивач предявила додаткові вимоги до відповідачів (а.с. 44, 45), а саме: просила визнати незаконним та скасувати наказ КФ СПТОВ «РІФ-1» від 24 березня 2015 року № 139 про її звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України; визнати недійсним запис у трудовій книжці про звільнення за угодою сторін.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 7 вересня 2015 року позов ОСОБА_2 до КФ СПТОВ «РІФ-1» та СП ТОВ «РІФ-1» задоволено частково, а саме: суд визнав незаконним та скасував наказ КФ СП ТОВ «РІФ-1» від 24 березня 2015 року № 139 про звільнення ОСОБА_2 на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін; поновив ОСОБА_2 на роботі в КФ СП ТОВ «РІФ-1» на посаді складальника верху взуття з 24 березня 2015 року; визнав недійсним запис в трудовій книжці (вкладиш БТ-I № 3693817) № 10 від 24 березня 2015 року про звільнення за угодою сторін; стягнув з СП ТОВ «РІФ-1» на користь ОСОБА_2 10407 грн. 52 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу без відрахувань обовязкових зборів та платежів та 1000 грн. відшкодування моральної шкоди; здійснив розподіл судових витрат; в іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, СП ТОВ «РІФ-1» оскаржило його в апеляційному порядку і просило суд скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог до СП ТОВ «РІФ-1». В обґрунтування апеляційної скарги відповідач послався на те, що суд допустив порушення норм процесуального права і не врахував, що КФ СП ТОВ «РІФ-1» не являється юридичною особою і не може бути відповідачем по справі, а СП ТОВ «РІФ-1» до участі у справі в порядку ст. 33 ЦПК України залучений не був, проте суд ухвалив рішення відносно нього. Суд невірно встановив кількість відпрацьованих позивачем днів а також розмір заробітку позивача, що вплинуло на правильність розрахунку середнього заробітку. Крім того суд не врахував, що після звільнення позивач була працевлаштована в іншому місці та отримувала соціальну допомогу по безробіттю.

КФ СП ТОВ «РІФ-1» також подано апеляційну скаргу в якій ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову до КФ СП ТОВ «РІФ-1». Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам апеляційної скарги СП ТОВ «РІФ-1».

Відповідач подала письмові заперечення на апеляційні скарги у яких вказала на надуманість та безпідставність доводів відповідачів.

У судовому засіданні представники відповідачів - ОСОБА_3 і ОСОБА_4, підтримали апеляційні скарги, пославшись на викладені в них доводи. Крім того вони пояснили, що рішення суду першої інстанції в часині поновлення позивача на роботі було виконане, але 9 жовтня 2015 року на підставі заяви ОСОБА_2 її було звільнено.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечила проти доводів апеляційних скарг і просила їх відхилити. Також вона підтвердила твердження відповідачів про те, що після звільнення в квітні 2015 року отримала заробітну плату за іншу роботу.

Представник позивача ОСОБА_5 заперечив проти доводів апеляційних скарг і просив відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача і її представника, представників відповідачів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області дійшла висновку про часткове задоволення скарги СП ТОВ «РІФ-1» та задоволення скарги КФ СП ТОВ «РІФ-1» з таких підстав.

Суд першої інстанції встановив, що позивач з 5 березня 2015 року по 24 березня 2015 року за безстроковим трудовим договором працювала на посаді складальника верху взуття КФ СП ТОВ «РІФ-1».

24 березня 2015 року, на підставі наказу КФ СП ТОВ «РІФ-1» № 139-к, ОСОБА_2 була звільнена з роботи з посиланням на п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін.

Проте позивач не зверталася до роботодавця із заявою про своє звільнення за згодою сторін, угоди між сторонами про звільнення з цієї підстави досягнуто не було.

Правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи сторонами не оспорюється так, як подані апеляційні скарги не містять доводів щодо неправильності встановлення судом цих обставин справи.

Задовольняючи позов в частині визнання незаконним та скасування наказу від 24 березня 2015 року № 139-к про звільнення ОСОБА_2 за п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін, поновлення її на роботі, визнання недійсним запису в трудовій книжці про звільнення за угодою сторін, суд першої інстанції виходив з того що звільнення позивача з роботи здійснено без законних підстав. Крім того, суд дійшов висновку, що в наслідок порушення трудових прав позивача через незаконне звільнення, яке призвело до моральних страждань позивача, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, їй було завдано моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню у грошовій форму.

Правильність висновків суду в цій частині відповідачами також не оспорюється.

Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі виконане (а.с. 125).

За таких обставин суд правильно застосував ч. 1 ст. 235, ст. 237-1 КЗпП України.

Вирішивши питання про поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції, керуючись ч. 2 ст. 235 КЗпП України, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача.

Однак, здійснюючи розрахунок середнього заробітку, суд першої інстанції припустився помилки у визначенні його розміру.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

При визначенні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховується компенсація за невикористану відпустку (п.п. б) п. 4 Порядку).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Визначаючи розмір середньоденної заробітної плати позивача, суд першої інстанції взяв дані про загальний розмір виплат позивачу, здійснених відповідачем 1076 грн. 66 коп. (а.с. 62). При цьому суд не перевірив їй структуру та не зясував, чи не містять вони виплат, які не підлягають врахуванню.

Згідно деталізованої довідки про виплачені позивачу суми коштів (а.с. 87), за період з 5 по 24 березня 2015 року позивачу виплачено заробітну плату в розмірі 990 грн. а також компенсацію за дні невикористаної щорічної відпустки 86 грн. 66 коп., а разом 1076 грн. 66 коп.

З урахуванням п.п. б) п. 4 Порядку в розрахунок середньої заробітної плати позивача суд неправомірно включив компенсацію за невикористану відпустку.

Крім того, врахувавши, що позивач працювала на СП ТОВ «РІФ-1» менше двох місяців, і визначаючи фактично відпрацьований нею час, суд невірно визначив кількість відпрацьованих днів 12, в той час, як фактична їх кількість становить 13 (а.с. 87).

У звязку з цим середньоденна заробітна плата позивача становить 76 грн. 15 коп. (990/13 = 76,15), а не 89 грн. 72 коп., як обрахував суд.

Допустив помилку суд першої інстанції і під час визначенні кількості днів вимушеного прогулу позивача у березні 2015 року, яка фактично становить 5 днів, а не 9, як зазначив суд у рішенні.

За період з 25 березня 2015 року до 7 вересня 2015 року (дата ухвалення судом рішення) кількість робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком становить 111.

Середній заробіток позивача за цей період становить: 111 * 76,15 = 8452 грн. 65 коп.

Згідно розяснень, наданих Верховним Судом України у п. 32 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при присудженні оплати за час вимушеного зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав у цей час.

Однак суд ці розяснення не врахував.

Не зважаючи на те, що в матеріалах справи міститься довідка ПАТ «Кіровоградська швейна фабрика «Зорянка» (а.с. 38) про те, що ОСОБА_2 з 21 квітня 2015 року по 19 травня 2015 року працювала на цьому підприємстві, суд не зясував розмір отриманого нею заробітку та не врахував його при остаточному визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно довідки і розрахункових листів ПАТ «Кіровоградська швейна фабрика «Зорянка» (а.с. 137 - 139) заробіток позивача за цим місцем роботи за квітень та травень 2015 року становив 2286 грн. 44 коп. (без урахуванням сум компенсацій за відпустку).

Крім того, згідно довідки Кіровоградської міськрайонного центру зайнятості (а.с. 136) у квітні 2015 року виплачено дохід за участь у громадських роботах у розмірі 72 грн. 53 коп.

Таким чином стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу у наступному розмірі:

8452,65 - 2286,44 72,53 = 6093,68 грн. без утримання податків, зборів і обовязкових платежів

У звязку з тим, що суд першої інстанції невірно застосував положення Порядок обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, що вплинуло на правильність постановленого у справі рішення в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому в цій частині рішення суду підлягає зміні.

Доводи апеляційних скарг про те, що суд постановив рішення відносно СП ТОВ «РІФ-1», який не був залучений до участі у справі підлягають відхиленню.

Суд дійсно не постановив ухвалу про залучення СП ТОВ «РІФ-1» до участі у справі, проте він прийняв до розгляду уточнену заяву позивача з вимогами до СП ТОВ «РІФ-1», призначив її до розгляду, направив копію заяви на його адресу та судову повістку про виклик до суду в якості відповідача, заяву про уточнення позовних вимог (а.с. 42, 53, 58, 59, 61). Таким чином, СП ТОВ «РІФ-1» був залучений до участі у справі, а отже суд правомірно ухвалив рішення відносно нього.

Однак в частині задоволення судом позову, предявленого до КФ СП ТОВ «РІФ-1» доводи апеляційних скарг заслуговують на увагу.

Згідно ст. 30 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно затвердженого СП ТОВ «РІФ-1» Положення про філію спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1» (а.с. 85, 86) та наказу від 23 червня 2010 року № 145 «Про створення Кіровоградської філії СП у формі ТОВ «РІФ-1» (а.с. 21) КФ СП ТОВ «РІФ-1» не являється юридичною особою, а є відокремленим підрозділом юридичної особи, а отже не має цивільно-процесуальної правосубєктності і не може бути відповідачем у справі.

Ухваливши рішення відносно особи, яка не може відповідати за позовом, суд порушив норми процесуального права. Вказане порушення не може бути усунуте на стадії апеляційного розгляду без скасування рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1» задовольнити частково, а апеляційну скаргу Кіровоградської філії спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1» задовольнити повністю.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 7 вересня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Кіровоградської філії спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1» скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в їх задоволенні повністю.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 7 вересня 2015 року в частині стягнення з спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1» на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити.

Стягнути з спільного підприємства у формі товариства з обмеженою відповідальністю «РІФ-1» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 6093 (шість тисяч девяносто три) грн. 68 коп. без утримання податків та зборів.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: