АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 березня 2015 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів -Нежури В.А., Соколової В.В.

при секретарі - Троц В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, діючої за довіреністю в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів,

в с т а н о в и л а:

У червні 2014 р. ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав щодо неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_1), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_3), стягнення аліментів та зміну прізвища дітей.

На обгрунтування своїх вимог зазначала, що 13.05.2010 р. ОСОБА_2 залишив місце проживання, і з того часу не бачиться і не спілкується з дітьми, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не цікавиться їх навчанням, не займається вихованням дітей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, що свідчить про те, що він ухиляється від виконання батьківських обов'язків.

Відповідач періодично присилає аліменти в розмірі 2 500,00-3 000,00 грн. на всіх дітей, іншої матеріальної допомоги на їх утримання та відпочинок (оздоровлення) не надає.

Посилаючись на наведене просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та стягнути з нього аліменти на їх утримання у розмірі Ѕ частини усіх видів його заробітку.

Зміну прізвища дітей з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4», «ОСОБА_6» обґрунтовувала ухиленням відповідача від участі у вихованні дітей, бажанням дітей мати її прізвище (ОСОБА_3) та специфічністю прізвища дітей, що стає об'єктом глузування інших дітей у дитячих навчальних закладах.

Справа № 752/9412/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/2006/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Антонова Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09.12.2014 р. позов задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно синів: ОСОБА_5 та ОСОБА_4.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання малолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у розмірі по 1/6 частині від всіх видів його доходів на кожного, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідної вікової категорії, щомісяця, починаючи з дати подання позовної заяви - 13.06.2014 року, і до досягнення ними повноліття.

Змінено прізвище малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просив скасувати рішення суду в частині позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітніх синів ОСОБА_5 і ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до дітей та виконання батьківських обов'язків, а також скасувати рішення суду в частині задоволення вимог ОСОБА_3 про зміну прізвища дітей та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні таких вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначав, що посилання в рішенні на нехтування відповідачем батьківськими обов'язками щодо участі у вихованні є безпідставним, оскільки самі по собі довідки та характеристики навчальних закладів не можуть беззаперечно свідчити про те, що відповідач свідомо ухилявся від виконання батьківських обов'язків.

Вважав, що висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітніх синів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є однобічним та необ'єктивним, оскільки не ураховує добровільне надання батьком матеріальної допомоги дітям та його ставлення до них.

Також зазначав, що суд не звернув увагу на його доводи про те, що позивачка перешкоджала відповідачеві у спілкуванні з дітьми, відмовлялась приймати від нього подарунки для дітей, а також надавати йому дітей на час літніх канікул для спілкування та оздоровлення в АР Крим.

Крім того вказував на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який суд застосував до відповідача необгрунтовано, оскільки не надав йому можливість виправити ситуацію та налагодити стосунки з дітьми.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2 просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

ОСОБА_3 та її представник просили апеляційну скаргу відхилити. Вважали рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. Зазначали, що відповідач мав достатньо часу та можливостей щоб проявити свою участь у вихованні дітей, однак навіть жодного разу не привітав їх з днем народження. Після ухвалення рішення суду він не здійснив ніяких кроків, які б свідчили про його бажання виправити ситуацію, а навпаки перестав надавати матеріальну допомогу на їх утримання. Вважали, що позбавлення відповідача батьківських прав відповідає інтересам дітей, оскільки надає можливість чоловіку позивачки, якого вони називають батьком, оформити їх усиновлення.

ПредставникСлужби у справах дітей Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації та прокуратури Голосіївського району м. Києва в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, зокрема ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 р. №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.10.1994 року по 19.11.2010 року.

Від шлюбу мають трьох спільних дітей: дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, синів: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

З травня 2010 р. ОСОБА_2 постійно проживає в Автономній Республіці Крим, с.м.т. Кіровське, працює начальником ВМВС Республіки Крим.

Позивачка ОСОБА_3 разом з дітьми зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітніх синів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо участі у їх вихованні, не піклується про їх духовний та фізичний розвиток.

Зазначений висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до довідки дошкільного навчального закладу №285 від 11.09.2014 р. та з характеристик неповнолітніх дітей, наданих СШ I-III ступенів №87 ім. О.Довженка у житті дітей активну участь приймає мати - ОСОБА_3, батько - ОСОБА_2 участі в житті дітей не бере, їх навчанням не цікавиться.

Про відсутність участі відповідача у житті та вихованні малолітніх дітей стверджували в судовому засіданні і свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Як убачається з висновку органу опіки та піклування Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації від 09.09.2014 р., відповідач з часу розірвання шлюбу проживає в АР Крим, з малолітніми синами не спілкується, не приймає участі у їх вихованні, не турбується про їх життя та здоров'я. У малолітніх дітей з вітчимом склалися приязні відносини, вони його називають батьком. За місцем проживання діти забезпечені всім необхідним для повноцінного життя та розвитку.

З старшою донькою ОСОБА_6, яка заперечує проти позбавлення його батьківських прав, відповідач спілкується по телефону та в мережі Інтернет.

Вивчивши зазначене питання Комісія з питань захисту прав дитини дійшла висновку про необхідність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітніх синів ОСОБА_5 та ОСОБА_4, та про недоцільність позбавлення його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка висловила бажання з ним проживати.

Твердження представника ОСОБА_2 про те, що зазначений висновок є однобічним та необ'єктивним безпідставні, оскільки при прийнятті рішення Орган опіки та піклування урахував, в тому числі і письмові пояснення відповідача, який зазначав, що він заперечує проти позбавлення батьківських прав, регулярно надає кошти на утримання дітей, а не прийняття участі у вихованні дітей обґрунтовував тим, що останні чотири не приїздив до м. Києва у зв'язку з характером роботи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачка перешкоджала відповідачеві не тільки зустрічатися з дітьми, а й не дозволяла спілкуватися по телефону також непереконливі.

За змістом ч.1 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Стверджуючи про наявність перешкод з боку позивачки у спілкуванні відповідача з дітьми, представник відповідача не надав належних та допустимих доказів на їх підтвердження.

Так з письмових пояснень самого відповідача ОСОБА_2, наданих ним органу опіки та піклування, а також з пояснень в судовому засіданні його матері - ОСОБА_14 убачається, що відповідач протягом останніх чотирьох років не приїздив у м. Київ, а отже об'єктивно ніяких перешкод у зустрічах та спілкуванні з дітьми у його не було. З приводу порушень позивачкою його прав щодо участі у вихованні дітей чи у спілкуванні з ними, відповідач не звертався до органу опіки та піклування чи до суду. До того ж, свідок ОСОБА_15 пояснював, що про перешкоди у спілкуванні з дітьми йому відомо лише зі слів відповідача. Від позивача він отримував кошти для придбання старшій дочці ОСОБА_6 мобільного телефону для їх спілкування, а коштів для подарунків молодшим дітям не вистачило.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не урахував інших причин, що ускладнювали можливості відповідача брати участь у вихованні дітей, а саме: наявність великої відстані між проживанням дітей та місцем проживання ОСОБА_2, а також характер його роботи, як працівника правоохоронного органу, то такі доводи також є непереконливими, оскільки при бажанні та належному ставленні до виконання своїх батьківських обов'язків ОСОБА_2 за чотири роки об'єктивно міг періодично зустрічатися та спілкуватися з дітьми, цікавитися їх життям та навчанням.

Саме тривала відсутність спілкування ОСОБА_2 з малолітніми дітьми призвела до того, що вони, як стверджувала позивачка, не пам'ятають його, а тому ставляться до вітчима як до рідного батька.

Зазначене підтверджується результатами психологічного обстеження малолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_4, проведеного 15.09.2014 р. дитячим медичним центром «Педіатрія», з якого убачається, що діти ставляться до вітчима як до рідного батька, в новій родині почувають себе комфортно.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги щодо не урахування судом першої інстанції того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та ненадання відповідачеві можливості виправити ситуацію і налагодити стосунки з дітьми, з застосуванням до нього такого превентивного заходу, як попередження про необхідність зміни свого ставлення до дітей та виконання батьківського обов'язку, колегія суддів виходить з наступного.

Позбавлення батьківських прав є дійсно крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Разом з тим це насамперед є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання перш за все необхідно виходити з інтересів дитини, з'ясувати та оцінити який позитивний чи негативний наслідок для дитини матиме таке рішення.

З матеріалів справи убачається, що тривале, байдуже ставлення відповідача до фізичного та духовного виховання своїх малолітніх дітей, відсутність будь-якого спілкування з ними призвело до того, що вони не пам'ятають його, і сприймають вітчима як рідного батька. Надання матеріальної допомоги на утримання дітей є лише однією із складової виконання батьківського обов'язку, і ніяким чином не може замінити участь батька у вихованні дитини, живому спілкуванні з нею, духовному та фізичному її розвитку, підготовці дитини до самостійного життя.

На теперішній час ОСОБА_2 працює в правоохоронному органі іншої держави на тимчасово анексованій території України - Автономній Республіці Крим, має громадянство іншої держави, і як в найближчому часі так і в майбутньому не зможе бачитися з дітьми, приймати участь у їх вихованні, без чого взагалі неможливе налагодження відносин з дітьми.

За таких обставин застосування до відповідача такого превентивного заходу як попередження є недоцільним, а тому ураховуючи обставини справи та досліджені в судовому засіданні докази у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітніх дітей у зв'язку з тривалою відсутністю будь-якої його участі у їх вихованні, буде відповідати інтересам дітей та створює для них комфортні умови проживання у новій родині.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на незаконність рішення суду в частині зміни прізвища малолітніх дітей з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4», колегія виходить з наступного.

Відповідно до ч.5 ст.148 СК України у разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини, спір між ними щодо такої зміні може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов'язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини.

Суд першої інстанції вирішуючи зазначене питання з урахуванням зазначених вимог закону та встановлених ним обставин, дійшов правильного висновку, що оскільки у зв'язку з ухиленням відповідача від виконання батьківських обов'язків, позовні вимоги ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав є обгрунтованими, то зміна прізвища малолітніх дітей з «ОСОБА_4» на «ОСОБА_4», буде відповідати їх інтересам.

Рішення суду в частині стягнення аліментів не оскаржується, а тому не є предметом перевірки суду апеляційної інстанції.

Зважаючи на викладене, та керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргуОСОБА_1, діючої за довіреністю в інтересах ОСОБА_2 відхилити, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: