Справа № 459/2900/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2015 року Червоноградський міський суд Львівської області

в складі: головуючого судді Грабовського В.В.,

з участю: секретаря судових засідань ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Червонограді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 (в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5) до ОСОБА_3 про вселення у житлове приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому на підставі ч. 2 ст. 405, ст.ст. 317, 391 ЦК України просив визнати відповідача такою, що втратила право на користування та проживання квартирою № 86 на вул. Сокальській в будинку № 44 Львівської області. На обґрунтування своїх вимог послався на те, що він є власником цієї квартири. У цій квартирі зареєстровані його мати, відповідач та двоє його з відповідачем дітей: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач протягом усього часу прописки фактично ніколи не проживала у зазначеній квартирі, не брала участі у сплаті комунальних послуг. Протягом тривалого часу по сьогодні вона має іншу сімю та проживає з іншим чоловіком.

У письмовому запереченні відповідач просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вона не втратила права на користування квартирою № 86 в будинку № 44 на вул. Сокальській у м. Червонограді Львівської області, оскільки між нею та позивачем, як подружжям, була досягнута домовленість, згідно з якою її та їхніх з позивачем дітей право користування спірною квартирою не залежить від факту і часу їхнього проживання чи часу їхньої відсутності в ній. Крім того, вважає, що вона не може бути визнана такою, що втратила право на користування спірною квартирою, оскільки рішеннямЧервоноградського міського суду Львівської області від 25.09.2015 року, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між нею та позивачем із залишенням на проживання з нею дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, у звязку з чим визнання її такою, що втратила право користування цією квартирою, суперечитиме цьому рішенню суду. Зазначила, що задоволення позову призведе до порушення права ОСОБА_5 на сімю, передбаченого ст. 291 ЦК України, та не розлучатися з батьками всупереч її бажанню, визначеного ч. 1 ст. 9 ч. І Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року. Ствердила, що спірна квартира була придбана ними з позивачем у шлюбі за плату, а тому вона не може бути визнана такою, що втратила право користування нею. Позивач відмовляється дати їй та дочці ОСОБА_5 ключі від спірної квартири та не дає їм можливості проживати у ній.

У зустрічному позові, поданому в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 та у своїх інтересах, ОСОБА_4 просила вселити її та свою дочку у спірну квартиру. Вимоги обґрунтовані тим, що нею та позивачем у 2003 році було придбано спірну квартиру, право власності на яку за домовленістю між ними було оформлено на позивача у порядку дарування. Незважаючи на те, що вона та неповнолітня ОСОБА_5 зареєстровані у вказаній квартирі, ОСОБА_3 позбавив їх можливості проживати у ній, чим порушив їхнє право на користування житлом, у звязку з чим вони змушені проживати у найманому житлі.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_8 первісний позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у заяві, та додатково пояснили, що не заперечують проти проживання неповнолітньої дочки позивача ОСОБА_5 у спірній квартирі, не чинили та не чинять перешкод щодо її вселення у цю квартиру. Вимоги за зустрічним позовом не визнали.

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_2 під час розгляду справи вимоги за первісним позовом не визнали з підстав, наведених у запереченні. Просили задовольнити вимоги за зустрічним позовом. ОСОБА_4 пояснила, що намір проживати у спірній квартирі виник у неї у 2013 році, коли вона перестала проживати зі своїм чоловіком.

Свідок ОСОБА_9, яка проживає у сусідній зі спірною квартирі, заперечила факт проживання ОСОБА_4 у квартирі № 86 на вул. Сокальській в будинку № 44 Львівської області, а свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили, що не бачили ОСОБА_4 за час свого проживання по сусідству.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявилися у судове засідання, свідків, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з огляду на таке.

На підставі поданих суду документів установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі протягом 20.07.1991-06.10.2015 років.

Від шлюбу у сторін є двоє дітей: син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, та дочка ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5.

У період з 1993 року по 2013 рік сторони та їх діти проживали за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, де ОСОБА_3 прописаний з 14.02.2001 року та проживає по сьогодні.

З літа 2013 року, у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин, ОСОБА_4 разом з дочкою сторін ОСОБА_9 проживають за іншою адресою.

Згідно з рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25.09.2015 року, яке набрало законної сили 06.10.2015 року, неповнолітню ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, залишено проживати з матірю ОСОБА_4

ОСОБА_3 є власником квартири № 86 на вул. Сокальській в будинку № 44 Львівської області на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 22.08.2003 року (а.с. 33).

У квартирі № 86 на вул. Сокальській в будинку № 44 Львівської областізареєстровані: з 26.02.2004 року матір ОСОБА_3 ОСОБА_8, а з 01.02.2005 року ОСОБА_4 та двоє дітей сторін (а.с. 8, 16).

Отже, з часу своєї реєстрації, зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право користування спірною квартирою.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України (далі ЦК) під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 ЦК зміст права власності полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК).

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 405 ЦК члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1). Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2).

Ураховуючи те, що з часу своєї реєстрації у спірній квартирі, тобто понад десять років, ОСОБА_4 у неї не вселилася та у ній не проживала, що визнається сторонами, а отже, не підлягає доказуванню згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, доказів на обґрунтування поважності причин свого непроживання у цій квартирі суду не подала, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування цим житлом.

Отже, первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову у частині вселення ОСОБА_4 у спірну квартиру необхідно відмовити.

Посилання ОСОБА_4 на наявність домовленості, досягнутої між нею та ОСОБА_3, як подружжям, у частині збереження за нею права користування спірною квартирою незалежно від факту і часу її проживання чи часу її відсутності в ній не підтверджена належними та допустимими доказами, а тому є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 3 ст. 161 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самостійно.

Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Отже, ОСОБА_5, яка досягла шістнадцятирічного віку, вправі самостійно обирати собі місце проживання й реалізація нею цього права не залежить від припинення права її матері ОСОБА_4 на користування спірною квартирою, що не має наслідком зміну фактичного місця проживання останньої.

Тому твердження ОСОБА_4 про те, що у разі визнання її такою, що втратила право на користування спірною квартирою, буде порушене передбачене ч. 1 ст. 9 ч. І Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, право неповнолітньої ОСОБА_5 не розлучатися з батьками всупереч її бажанню, чипередбачене ст. 291 ЦК право на сімю є безпідставними.

Право ОСОБА_5 на вільне обрання свого місця проживання не може змінювати чи суперечити рішенню суду, яким визначено її місце проживання з матірю ОСОБА_4, а останнє слід розуміти лише як право ОСОБА_5проживати зі своєю матірю.

Не заслуговують на увагу й доводи ОСОБА_4 про те, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за плату нею з ОСОБА_3, у звязку з чим вона не може бути визнана такою, що втратила право на користування цією квартирою, оскільки зазначена квартира є роздільним майном подружжя та належить лише ОСОБА_3 згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 22.08.2003 року й доказів на спростування цієї обставини ОСОБА_4 та її представником суду не подано.

Щодо вимоги за зустрічним позовом про вселення неповнолітньої ОСОБА_5 у спірну квартиру, суд виходить з наступного.

Як свідчать матеріали справи (а.с. 8, 16), зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_5 є спірна квартирі, якою вона має право користуватися (проживати).

Зазначене право не оспорюється ні власником квартири ОСОБА_3, ні його матірю ОСОБА_8, яка фактично проживає у цій квартирі.

Жодних доказів про перешкоджання у реалізації цього права ОСОБА_5 з боку ОСОБА_3 чи ОСОБА_8 суду не подано, чим не доведено наявність спору.

За таких обставин немає підстав для судового втручання, а тому у задоволенні позову про вселення ОСОБА_5 у спірну квартиру необхідно відмовити.

Крім того, як було зазначено вище, ОСОБА_5 вправі самостійно обирати собі місце проживання й у суду немає жодних даних, які б свідчили про її намір проживати у спірній квартирі, у звязку з чим задоволення позовної вимоги про її вселення у спірну квартиру могло б призвести до порушення її права на вільний вибір місця проживання.

Керуючись ст.ст. 10, 30, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право на користування квартирою № 86 в будинку № 44 на вул. Сокальській у м. Червонограді Львівської області.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користьОСОБА_3 243 (двісті сорок три),60 грн. судового збору.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення,а особами, які не були присутні під час його проголошення, - протягом цього ж строку з дня отримання копії рішення.

Головуючий В. В. Грабовський