АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 216/6054/14-ц Головуючий у 1-й інстанції
Провадження№22ц/774/808/К/15 суддя Бондарєва О.І.
Категорія - 5 ( І ) Доповідач Михайлів Л.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Михайлів Л.В.,

суддів: Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_1 її представника - ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності. В обґрунтування позову зазначила те, що їй на праві приватної спільної часткової власності належить 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1, власником іншої 1/3 частини домоволодіння була ОСОБА_4. Зазна чена вище 1/3 частина вказаного домоволодіння неодноразово переходила у власність до різних осіб і за цей час була суттєво реконструйована, і як результат на її мі сці було збудовано новий житловий будинок з господарчими побудовами. У зв'язку з чим, теперішній її власник, третя особа у справі - ОСОБА_3 виділив її у натурі в окремий ці лий житловий будинок з надвірними побудовами, який отримав нову поштову адресу: АДРЕСА_1 та отримав на нього правовстановлюючий документ.

Після виділення ОСОБА_3 своєї частки в натурі, їх спільна з ним спільна часткова власність припинилась і він набув право власності на виділене майно, а ОСОБА_1 фактично стала одноособовим власником домоволодіння АДРЕСА_1, тобто у її власності залишилось те са ме майно, проте вже в рамках цілої частини, а не 2/3 частини.

З метою приватизації земельної ділянки ОСОБА_1 звернулась до Держземагенства, де їй було відмовлено по причині, того, що вона має право здійснити прива тизацію лише в рамках частки визначеної в правовстановлюючому документі, тобто в рамках 2/3 частин.

Враховуючи зазначене просила суд, визнати за собою право власності на ціле домоволодіння АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку "А-1", загальною площею 78,0 кв.м., житловою площею 57,5 кв.м., вбиральні "Г", підвалу "Д", гаражу "Е", літ нього душу "З", водо колонки "І", замощення "II", воріт " 2".

Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 лютого 2015 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення яким задовольнити заявлений нею позов в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норми матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Так судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги, те що ще в 1999 році домоволодіння АДРЕСА_1 було виділено в натурі, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради м. Кривого Рогу Дніпропетровської області №222 від 18.08.1999 року про виділення будинків в окремі домоволодіння та присвоєння поштової адреси, а саме будинок АДРЕСА_1 із земельною ділянкою розміром 380,25 кв.м. за ОСОБА_5 а будинок АДРЕСА_1 із земельною ділянкою розміром 748,75 кв.м. за ОСОБА_1 про що були внесені зміни в правову і технічну документацію Бюро технічної інвентаризації, однак суд першої інстанції зазначий факт залишив поза увагою.

Крім того, судом першої інстанції не враховано те, що відповідно до ст. 364 ЦК України визначається, що-співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Отже, після виділення третьою особою домоволодіння у натурі - спільна з ним часткова власність припинилась, оскільки він набув право власності на виділене майно, а позивач фактично стала одноособовим власником домоволодіння АДРЕСА_1, тобто у власності позивача залишилося теж саме майно, проте вже в рамках цілої частини, а не 2/3 частини, що в свою чергу відображено в останньому технічному паспорті на домоволодіння, який мається в матеріалах справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Так матеріалами справи встановлено, що рішенням народного суду Центрально-Міського району міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 серпня 1967 року за ОСОБА_1 визнано право власності на 2/3 части ни домоволодіння АДРЕСА_1, яке на той час складалося з: кухні площею 12,50 кв.м., кімнати 1-3, площею 13,40 кв.м., кімнати 1-4, площею 9,40 кв.м., тамбура 1-1, площею 11,80 кв.м., сараю "Б", та підвалу "Д", питання про виділ земельної ділянки, судом не вирішувалося. (а.с.6).

Реєстраційне посвідчення Криворізького міського бюро технічної інвентаризації посвідчує, що 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі вище зазначеного рішення, про що 13.09.1976 року у реєстровій книзі №209 сторінка №100, зроблено запис НОМЕР_1 (а.с.5).

Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 01.04.1999 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідченого Першою Криворізькою державною нотаріальною конторою, реєстровий номер 3-1259, підтверджує, що до покупця (ОСОБА_3) переходить право власності на 3/5 частини житлового будинку АДРЕСА_1, які розташоване на земельній ділянці, площею 1 129 кв.м. (а.с. 50)

Рішення Виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради міста Кривого Рогу №222 від 18.09.1999 року містить посилання на закріплення земельної ділянки /згідно прикладеного плану/ та присвоєння поштової адреси - будинок АДРЕСА_1, із земельною ділянкою 380,25 кв.м., за ОСОБА_3; будинок АДРЕСА_1, із земельною ділянкою, розміром 748,75 кв.м. за ОСОБА_1; та пропоноване БТІ внести зміни в правову технічну документацію згідно з даним рішенням.(а.с.49)

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції виходив із безпідставністю заявленого позову, оскільки 2/3 частини домоволодіння АДРЕСА_1, які належать позивачу та 3/5 частини, які належать ОСОБА_3 складають більш ніж одиниця, а доказів виділення ідеальних часток в натурі, у розмінні ст..ст.57,60 ЦПК України суду не надано, а отже відсутні докази того що позивач є одноособовим власником вищевказаного домоволодіння.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції та зазначає наступне.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст. ст. 11,15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на цивільний захист. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Гарантуючи захист права власності закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Перелік матеріально-правових способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до виконавчого комітету Центрально-Міської міської районної ради, який відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 11 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" створюється Криворізькою міською радою, та є підконтрольним і підзвітним органом міської ради.

Згідно ст. 30 ЦПК України позивачем і відповідачем по справі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Позивач зазначає, що способом захисту судом її прав, має бути визнання права.

Проте ст. 392 ЦК України передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який посвідчує його право власності.

Із заявленого ОСОБА_1 позову не вбачається, яким чином та у який спосіб відповідач - Виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті ради, порушує, не визнає або оспорює право позивача, тобто не зазначена підстава позову, яка обов'язково повинна бути відображена у позовній заяві.

Так, підстава позову - це частина позову, яка відображає обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги (п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України) і докази, що підтверджують кожну обставину, а також наявність підстав для звільнення від доказування (п. 6 ч. 2 ст. 119 ЦПК України). Підстави позову не можна змішувати з нормами права, на які посилається позивач. Зазначений висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду України, який зазначав, що під підставами позову, які згідно зі ст. 31 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на ці правовідносини.

Посилання ОСОБА_1 на те, що у зв'язку із не визначенням частки домоволодіння, як ціле, їй було відмовлено в приватизації земельної ділянки з посиланням на те, що приватизація може бути здійснена в рамках частки, визначеної в правовстановлюючих документах в розмірі 2/3 частки, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки матеріали справи не містять такої відмови, і саме з таких підстав, як зазначає позивач.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно технічного висновку з розподілу земельної ділянки, визначена площа земельної ділянки: ОСОБА_1 - 748,75 м2, ОСОБА_3 - 380,25 м2. (а.с. 54-57).

Крім того, рішенням Виконавчого комітету Центрально-Міської районної ради міста Кривого Рогу №222 від 18.09.1999 року № 222 "Про виділення будинків в окремі домоволодіння та присвоєння поштової адреси" виділено в окреме домоволодіння, із закріпленням земельної ділянки та присвоєно поштову адресу - будинок АДРЕСА_1, із земельною ділянкою розміром 748,75 кв.м. за ОСОБА_1, що також підтверджує відсутність підстав позову та спору між ОСОБА_1 та Виконавчим комітетом Центрально-Міської районної у місті ради. (а.с.49)

При ухваленні рішення суд першої інстанції врахував зазначене та правильно вирішив спір з посиланням на ст.ст. 57,60 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, про те що вона на мала можливості після ухвалення рішення виконкомом у 1999 році отримати свідоцтво про право власності на домоволодіння, а після коли вона виявила бажання оформити земельну ділянку, їй було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва, так як виконком не має повноважень, щодо видачі таких документів, не спростовують висновків суду про відмову у задоволені позову до виконкому, оскільки позивач не надала доказів на підтвердження відсутності можливості, в установленому законом порядку, вирішити питання, щодо права на домоволодіння.

Не може погодитись колегія суддів із посиланням в апеляційній скарзі позивача на ст. 392 ЦК України, а саме на те, що відмовивши у задоволені позову суд першої інстанції порушив гарантоване державою право на власність та його захист.

Так, як зазначено вище, судом не встановлено, що право ОСОБА_1 на власність оспорюється або не визнається відповідачем, або те що втрачені документи, які засвідчують її право власності.

Таким чином, провівши перевірку наданих позивачкою доказів, їх належність, допустимість та достовірність, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволені позову ОСОБА_1 до Виконкому Центрально-Міської районної у місті ради, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності.

Інші доводи апеляційної скарги спростовують вищевказаним, та здебільшого зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, що в свою чергу не може бути підставою для скасування законного по суті рішення суду.

Статтею 308 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про її відхилення та залишення без змін рішення суду першої інстанції, оскільки воно законне та обґрунтоване, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 12 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: