У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши цивільну справу за позовом прокурора Липовецького району, який діє в інтересах ОСОБА_3, до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні жилим будинком шляхом вселення, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 7 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 9 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року прокурор Липовецького району звернуся в суд з позовом в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення. Зазначав, що 25 листопада 1976 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, після чого вони почали проживати за адресою АДРЕСА_1 із матір'ю чоловіка - ОСОБА_7 Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_8, яка проживала у вказаному будинку, який був поділений на дві частини. 6 червня 1996 року шлюб було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер. У березні 2014 року ОСОБА_4, посилаючись на те, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_2, надіслала позивачу повідомлення про звільнення житлового приміщення у будинку. Оскільки відповідач заперечує право останньої на проживання у будинку, перешкоджає користуватися ним, просив задовольнити позов.

ОСОБА_4 звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом виселення. Зазначала, що їй на підставі договору дарування від 23 травня 2003 року на праві власності належить житловий будинок, в якому проживає і її мати ОСОБА_3, яка була вселена в нього як член сім'ї її батька - ОСОБА_6 Посилаючись на те, що ОСОБА_3 веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями, вчиняє постійні скандали, чим створює для неї та її сім'ї нестерпні умови для спільного проживання останньої, згоди на проживання в житловому будинку після набуття права власності на нього вона не надавала, права на користування ним відповідач не має, просила задовольнити позов.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 7 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 9 грудня 2014 року, первісний позов задоволено. Вселено ОСОБА_3, як члена сім'ї, в житловий будинок АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_4 Зобов'язано останню не перешкоджати ОСОБА_3 у користуванні частиною житлового приміщення у вказаному будинку. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

ОСОБА_4 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи первісний та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 прописана та проживає у житловому будинку на законним підставах, як член сім'ї власника, до неї не застосовувались заходи попередження або адміністративного впливу, доказів, які б вказували на систематичність порушення нею правил співвжиття, не подано.

Однак, повністю з такими висновками судів погодитися не можна.

Судами встановлено, що 25 листопада 1976 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, після чого вони почали проживати за адресою АДРЕСА_1 із матір'ю чоловіка - ОСОБА_7 Під час шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась дочка ОСОБА_8, яка проживала у вказаному будинку, який був поділений на дві частини. 6 червня 1996 року шлюб було розірвано. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер.

Згідно договору дарування від 23 травня 2003 року ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою АДРЕСА_1, в якому проживає і її мати ОСОБА_3, яка була вселена в нього як член сім'ї її батька.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вирішуючи спір суди зазначили, що ОСОБА_3 прописана та проживає у житловому будинку на законним підставах, як член сім'ї власника.

Разом із тим, судами не враховано, що ОСОБА_3 була вселена у житловий будинок, коли він належав на праві власності матері її чоловіка ОСОБА_7, як член його сім'ї.

Судами встановлено, що право власності на вказаний житловий будинок відповідно до договору дарування від 23 травня 2003 року перейшло до ОСОБА_4

Розглядаючи справу суди не звернули уваги, що доказів про існування домовленості з новим власником щодо проживання у будинку не подано, доводи апеляційної скарги про те, що на час набуття права власності членом сім'ї нового власника ОСОБА_3 не була, не спростовані, не враховано, що правомірність вселення до попереднього власника не має правового значення при вирішенні питання про наявність права на користування будинком після переходу права власності на нього до іншого власника.

Таким чином суди не з'ясували наявність чи відсутність обставин, з якими закон пов'язує виникнення прав і обов'язків у сторін, як в учасників правовідносин, що виникли між ними.

Крім того, суди не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 згідно яких право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказана постанова, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування при вирішенні спорів.

Порушення судами норм процесуального права (ст. ст. 10, 60 , 179 ЦПК України), унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, тому рішення судів першої та апеляційної інстанції не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 7 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 9 грудня 2014 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді: Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова М.І. Наумчук А.С. Олійник