Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22ц/778/6082/ 2015 р.
Є.У.№310/1521/15-ц
Головуючий у 1 інстанції:Парій О.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Бондаря М.С.

суддів: Подліянової Г.С.

ОСОБА_2

при секретарі: Мельник З.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживачів фінансових послуг, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2015 року Позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 11.05.2011 року між ним та ПАТ КБ « ПриватБанк» було укладено договір приєднання про надання споживчого кредиту.

Зазначив, що положення п.п. «г» пункту 1.2.8 Договору приєднання кредитного договору № ZPB0AD40302534 від 11.05.2011 року не відповідають нормам цивільного законодавства, Закону України «Про захист прав споживачів» в частині сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 5, 76 % річних від суми зарезервованих ресурсів. В Договорі не зазначено, в чому саме полягає послуга банка «винагорода за резервування ресурсів» та не вказано, в чому полягає її результат та як саме споживач може його отримати. Національним банком України визначено, що банк зобов'язаний резервувати кошти за кожною операцією залучення депозиту, кредиту (позики) в іноземній валюті від нерезидента у розмірі 20 відсотків від загальної суми операції. Споживчий кредит був отриманий позивачем в гривні, він не потребував операції з резервування коштів..

Просить визнати недійсним п.п. «г» пункту 1.2.8 Договору приєднання № ZPB0AD40302534 від 11.05.2011 р. укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», яким встановлена винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,76 % річних від суми зарезервованих ресурсів; - застосувати наслідки недійсності п.п. «г» пункту 1.2.8 та зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок заборгованості за Договором приєднання № ZPB0AD40302534 від 11.05.2011р. та зарахувавши в рахунок погашення суми кредиту грошові кошти, сплачені ОСОБА_3 як винагороду за резервування ресурсів за весь час дії Договору, визнати причини пропуску строку для звернення до суду за захистом прав поважними та поновити його.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним підпункт «г» пункту 1.2.8. Договору приєднання №ZPB0AD40302534 від 11 травня 2011 року, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», яким встановлена винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5,76% річних від суми зарезервованих ресурсів. Зобов'язано Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості за Договором приєднання №ZPB0AD40302534 від 11 травня 2011 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Приватбанк», та зарахувати в рахунок погашення суми кредиту грошові кошти, сплачені ОСОБА_3 як винагороду за резервування ресурсів за весь час дії Договору.

Не погоджуючись з рішенням суду ПАТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове, про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі ст.. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що умова кредитного договору щодо сплати комісії за резервування ресурсів в розмірі 5,76% річних від суми зарезервованих ресурсів є несправедливою умовою договору та відповідно до положень ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів», недійсною.

З таким висновком суду можна погодитись.

Судом встановлено, що 11.05.2011 р. між ОСОБА_3та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений Договір приєднання №ZPB0AD40302534 у відповідності з яким позивач отримав кредит в розмірі 61182,64 грн., з процентною ставкою 20.04% річних з терміном повернення - 10.05.2016 року.

Відповідно до п. 1.2.3 зазначеного кредитного договору кредитні кошти надавались на наступні цілі: 55000.00 грн. на придбання автомобіля, 34.00 грн. за реєстрацію предмета застави в державному реєстрі, 1650.00 грн. оплати винагороди за надання фінансового інструменту, що сплачується в момент видачі кредиту, 233, 64 грн. для оплати вартості поліса обовязкового страхування Цивільно-правової відповідальності.

Підпунктом «г» пункту 1.2.8 Договору приєднання передбачено сплату інших платежів: в тому числі винагорода за резервування ресурсів у розмірі 5, 76% річних від суми зарезервованих ресурсів.

Згідно з ч.. 1, 3 ст. 1,3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа ( кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому.

Оскільки, відповідно до умов кредитного договору приєднання від 11.05.2011 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України « Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання ( передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

За положеннями ч. 5 ст. 11,ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положень, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача. Якщо положення договору визнано несправедливими, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміну у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до ч. 8 ст. !8 Закону України « Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до ст. 55 Закону України « Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами ( договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України « Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року, з наступними змінами у взаємозвязку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником ( споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Пунктом 1.2.8 договору приєднання від 11.05.2011 року прямо не визначено поняття послуги «винагорода за резервування коштів», не описано правову природу походження такої винагороди. Термін резервування коштів та порядок такої процедури, визначені в Постанові Правління Національного банку України від 18.06.2008 року № 173 « Про затвердження правил резервування коштів за залученими уповноваженими банками депозитами і кредитами ( позиками) в іноземній валюті від нерезидентів», де вказано, що банк зобовязується резервувати кошти за кожною операцією залучення депозиту, кредиту ( позики) в іноземній валюті від нерезидента у розмірі 20 відсотків від загальної суми операції.

Даний споживчий кредит надався не в іноземній валюті, а в гривні, отже, не потребував операції з резервування коштів, а тому умови про сплату позивачем винагороди за необовязкове резервування не передбачене чинним законодавством, а тому суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що вони включені до договору безпідставно.

Крім того, відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі , які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь ( ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення. Зміни або припинення правовідносин ( укладення кредитного договору, внесення змін д нього. Прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що банком правомірно встановлено в Кредитному договорі умови щодо нарахування винагороди за резервування ресурсів, однак відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію за резервування ресурсів надаються позивачу, при цьому нарахування комісії було проведено відповідачем та сплачено позивачем за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку, за рахунок позивача, що є незаконним.

Матеріали справи також не містять доказів того, що відповідачем здійснено резервування коштів на суму виданого кредиту та того, що позивачем використовувалися саме зарезервовані кошти банку, таким чином доводи апеляційної скарги щодо правомірності включення до договору приєднання підпункту, яким встановлена винагорода за резервування ресурсів від суми зарезервованих ресурсів, не заслуговують на увагу.

За таких обставин, суд першої інстанції, встановивши, що передбачена умовами кредитного договору щомісячна сплата комісійної винагороди за резервування ресурсів в розмірі 5,76% річних від суми зарезервованих ресурсів є несправедливою умовою договору та відповідно до положень ст. 18 Закону України « Про захист прав споживачів» дійшов правильного висновку про задоволення вимог ОСОБА_3 та встановлення недійсності правочину в цій частині, при цьому, судом першої інстанції було правомірно визнано причини пропущення позовної давності поважними., у звязку з чим порушене право позивача підлягає захисту.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно зясовані обставини справи, висновки відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору не порушені, застосовані правильно, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, а інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ,313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 20 серпня 2015 року у цій справі у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: