АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/5162/2015 Суддя-доповідач Антоненко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16квітня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача Антоненко Н.О.,

суддів Іванченка М.М., Шкоріної О.І. при секретарі Слащуку А.С.

за участю представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа ОСОБА_7 про визнання договору позики недійсним.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія

в с т а н о в и л а :

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.04.1998 зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7

30.09.2009 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_7 отримала грошові кошти у розмірі 48 200,00 дол. США терміном до 12 жовтня 2009 року, про що ОСОБА_7 написала розписку.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_7 зобов'язань перед ОСОБА_6 за договором позики, останній звернувся до суду за захистом своїх прав про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 травня 2013 року з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 стягнуто борг у розмірі 402 296,06 грн. В порядку виконання цього рішення реалізовано квартиру АДРЕСА_1, м. Ялта, АР Крим та зараховано в рахунок погашення боргу 87 449,67 грн. Станом на 20 березня 2014 року борг ОСОБА_7 перед ОСОБА_6 склав 263 267,73 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 3 грудня 2014 року скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30.05.2013 та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення несплаченої суми боргу за договором позики.

Виходячи з того, що в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 про визнання договору недійсним він посилався на те, що не надавав згоди своїй дружині на укладення договору позики з ОСОБА_6, суд вважав, що такі позовні вимоги не ґрунтуються на нормах матеріального права та відмовив у їх задоволені.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі. Посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній доводів. Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін. Інші сторони у судове засідання апеляційного суду не з'явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином (ас. 62 - 65), заяв та клопотань про відкладення розгляду справи не подали, що відповідно до ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги та заявлених у суді першої інстанції вимог, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а оскаржувана ухвала - залишенню без змін з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, правильно встановив спірні правовідносини та вірно визначив норми закону, що їх регулюють.

Предметом спору у даній справі є визнання договору позики недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_5 посилався на недотримання положень ст. 65 СК України під час укладення договору позики, проте вказана норма регулює право подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Укладений ОСОБА_8 договір позики не є договором щодо розпорядження майном в розумінні ст. 65 СК України.

Виходячи з наведеного та враховуючи, що при укладенні договору позики за борговою розпискою ОСОБА_7 будь-яких дій щодо розпорядження спільною сумісною власністю подружжя не вчиняла, а її дії були спрямовані лише на набуття грошових коштів у власність, а також що на інші обставини - підстави для визнання правочину недійсним не посилався, - правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору позики, укладеного 30.09.2009 між ОСОБА_7 та ОСОБА_6, недійсним.

Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують і на його правильність не впливають, фактично зводяться до аналізу спірних правовідносин через призму інтересів позивача.

З таких обставин передбачених ст. 309 ЦПК України підстав для скасування рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року немає.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 303, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13 лютого 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді М.М. Іванченко

О.І. Шкоріна