Номер провадження: 22-ц/785/9586/15
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.12.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - судді Панасенкова В.О.

суддів: Парапана В.Ф.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Решетник М.С.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради- ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 року за позовом ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, Одеська міська рада, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Юрієвич, Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_9, про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення та витребування майна з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и л а:

10 лютого 2014 року ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради, звернувся до суду з вказаним позовом про визнання недійсними свідоцтва про право власності, договору купівлі-продажу, витребування майна та усунення перешкод у користуванні та скасування запису про державну реєстрацію, який згодом 10 жовтня 2014 року був остаточно уточнений щодо предмету та підстав позову, обґрунтовуючи вимоги тим, що не житлове приміщення підвалу, площею 87,4 кв.м., розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, 1, належить на праві власності територіальній громаді м. Одеса в особі Одеської міської ради, управління яким здійснює ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради, починаючи з 07 серпня 1948 року, що підтверджується рішенням Сталінської районної ради депутатів трудящих від 07 серпня 1948 року №1511. В подальшому за рішенням Одеської обласної ради «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області від 25 листопада 2011 року №266-ХХІ весь житловий і нежитлової фонд перейшов до комунальної власності. Відповідно до свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення від 22.12.2000 р. за ОСОБА_5 було зареєстроване нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 87,4 кв. м., яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, 1. Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2008 р. по справі № 1-525/08 було встановлено, що свідоцтво про право власності на спірне приміщення було підроблено, а наступні правочини були фіктивними за якими гроші не передавались, а також те, що дане приміщення належало на праві комунальної власності територіальній громаді м. Одеси. 26.01.2006 року був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_9 купила спірне приміщення підвалу. 17.02.2006 року був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_7 купив спірне приміщення підвалу. 02.06.2006 року був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8 купив спірне приміщення підвалу. 25.04.2007 року був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_6 купила нежитлове приміщення підвалу, розташованого за адресою: вул. Дерибасівська, 1, м. Одеса, загальною площею 87,4 кв.м. Згідно з рішенням Одеської міської ради від 31.01.2011 року «Про затвердження виконавчих органів, загальної чисельності апарату Одеської міської ради» було змінено найменування Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради на ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради. Відповідно до положення «Про департамент комунальної власності Одеської міської ради», яке затверджено рішенням Одеської міської ради від 28.02.2011 року № З84-VI ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради є правонаступником Представництва по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради. Таким чином, спірне нежитлове підвальне приміщення за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, 1 є комунальною власністю територіальної громади м. Одеси та, вибувши з її власності без її відома та волі, було неодноразово перепродано іншим особам.

Посилаючись на ці обставини, та на ст. ст. 328, 387, 388, 400, 575 ЦК України, позивач,: ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради,просив суд визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення по вулиці Дерибасівській, 1 у місті Одеса від 22.12.2000 р., яке було видано виконавчим комітетом Одеської міської ради, зареєстровано під № 034121; витребувати у відповідачки ОСОБА_6 нежиле приміщення підвалу, що знаходиться у м. Одеса, вул. Дерибасівська, 1, загальною площею 87,4 кв. м, на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради, в особі ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради; усунути перешкоди у користуванні шляхом виселення відповідачки ОСОБА_6 з нежилого приміщення підвалу, що знаходиться у м. Одеса, вул. Дерибасівська, 1, загальною площею 87,4 кв. м. на користь ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради (т. 1, а.с. 1-7, 148-153).

Відповідачі та треті особи у судове засідання не зявилися, викликались в судове засідання належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заочним рішенням суду першої інстанції позов ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської радизадоволено частково. Суд визнав незаконним та скасував свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення по вулиці Дерибасівській 1 у місті Одеса від 22.12.2000 р., яке було видано виконавчим комітетом Одеської міської ради, зареєстровано під № 034121, витребував у відповідачки ОСОБА_6 нежиле приміщення підвалу, що знаходиться у м. Одеса, вул. Дерибасівська, 1, загальною площею 87,4 кв. м. на користь територіальної громади м. Одеси, в особі Одеської міської ради та в особі ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради, усунув ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради перешкоди у користуванні нежитловим приміщенням шляхом звільнення ОСОБА_6 нежитлового приміщення підвалу, загальною площею 87,4 кв.м, що розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, 1, скасував запис про державну реєстрацію ОСОБА_6 на нежиле приміщення підвалу, що знаходиться у м. Одеса, вул. Дерибасівська, 1, загальною площею 87,4 кв. м. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено (т. 2, а.с. 63-66).

В апеляційній скарзі третя особа, ПАТ «Укрсоцбанк», просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові, мотивуючи тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, а саме, судом не враховано, що з метою забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту від 25 квітня 2007 року, укладеним між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6, було укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку Банку позичальник ОСОБА_6 передала спірне нежитлове приміщення підвалу за вказаною адресою, а також позивачем пропущений строк позовної давності, що є підставою для відмови від позову (т. 2, а.с. 78-81).

В запереченні на апеляційну скаргу позивач, ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради, просить скаргу відхилити у звязку з безпідставністю її доводів.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги третьої особи, ПАТ «Укрсоцбанк», пояснення на апеляцію представника позивача, ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради, ОСОБА_4,перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга третьої особи задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального та матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 316 та ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

У статті 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 330 ЦК якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

У п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

У пунктах 19, 22, 26, 33, 35 постанови № 7 Пленуму "Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав" від 07 лютого 2014 року Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, розяснив, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, предявлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Якщо під час судового розгляду за позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння спірне майно було передано відповідачем іншій особі в тимчасове користування, суд відповідно до статті 33 ЦПК за клопотанням позивача залучає цю особу як співвідповідача.

У разі якщо під час судового розгляду за позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння спірне майно було відчужено відповідачем іншій особі та передано їй у володіння, суд відповідно до статті 33 ЦПК за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем або залучає до участі у справі цю особу як співвідповідача. При цьому відчужувач залучається до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача (статті 35, 36 ЦПК).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК.

Застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 5759 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому обєкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобовязати відповідача усунути наслідки порушення права позивача.

Судом першої інстанції встановлено, що нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 87,4 кв. м., розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, 1, є комунальною власністю Одеської міської ради починаючи з 07.08.1948 р., що підтверджується рішенням виконкому Сталінської райради депутатів трудящих від 07.08.1948 р. № 1511, рішенням Одеської обласної ради народних депутатів УРСР від 25.11.1991 р. № 266-ХХІ «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування та районів області», та свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 16 серпня 2012 року, серія САЕ №671159.

Відповідно до рішення Одеської міської ради від 27.06.2006 р. № 56-V «Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради з виконання функцій орендодавця нежилих приміщень, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Одеси», єдиним органом, що здійснює управління комунальною власністю Одеської міської ради є Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради, правонаступником якого є ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення від 22.12.2000 р. за ОСОБА_5 було зареєстроване нежитлове підвальне приміщення, загальною площею 87,4 кв. м., яке розташовано за адресою: м. Одеса, вул. Дерибасівська, 1.

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2008 р. по кримінальній справі № 1-525/08 за обвинуваченням ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 Мань, ОСОБА_17, було встановлено, що в січні 2006 року ОСОБА_10 та невстановлена слідством особа виготовили підроблене свідоцтво про право власності №034121 від 22 грудня 2000 року на спірне нежитлове приміщення, видане виконкомом Одеської міської ради на імя ОСОБА_18, та склали фіктивний договір купівлі-продажу від 25 січня 2006 року, за яким ОСОБА_19 продав, а ОСОБА_9 придбала вказане приміщення підвалу (т.1, а.с.23-24,).

17.02.2006 року був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_9 продала, а ОСОБА_7 купив спірне приміщення підвалу. 02.06.2006 року був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_7 продав, а ОСОБА_8 купив спірне приміщення підвалу.

25.04.2007 року був укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_6 купила нежитлове приміщення підвалу, розташованого за адресою: вул. Дерибасівська, 1, м. Одеса, загальною площею 87,4 кв.м.

Дізнавшись про порушення свого права, Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради у березні 2007 року звернулось із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_6, третя особа, ПАТ «УкрСоцбанк», про визнання недійсним свідоцтва про право власності, договорів купівлі - продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК України).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що в судовому засіданні доведено, що спірне нежитлове приміщення вибуло із власності територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради не з волі власника, внаслідок злочину, тому відповідачка ОСОБА_6 не набула право власності на приміщення підвалу й порушує права позивача на здійснення права власності на належне майно, тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України право позивача підлягає судовому захисту.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції виконав всі вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно із законом.

Доводи третьої особи, ПАТ «Укрсрцбанк», в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що з метою забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту від 25 квітня 2007 року, укладеним між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6, було укладено іпотечний договір, за яким в іпотеку Банку позичальник ОСОБА_6 передала спірне нежитлове приміщення підвалу за вказаною адресою, не приймаються до уваги за таких підстав.

Дійсно 25 квітня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (після зміни назви Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбану» та відповідачкою ОСОБА_6 було укладено договір кредиту №2007-24-24/61, за яким позичальнику передано грошові кошти в іноземній валюті в розмірі 128000 дол. США на строк до 10 квітня 2017 року.

Одночасно, в забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту між Банком та відповідачкою ОСОБА_6 укладено іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за №267, за яким ОСОБА_6 передала в іпотеку Банку нежитлове приміщення підвалу, загальною площею 87,4 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул.. Деребасівська, 1, та належить їй на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 25 квітня 2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_20, за реєстром №266, та зареєстрованому в Державному реєстрі правочинів за №2051096.

Згідно із ч. 1 Закону України «Про іпотеку» нерухоме майно (нерухомість) земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці і невідємно повязані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Застава повітряних та морських суден, суден внутрішнього плавання, космічних обєктів, майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється за правилами, визначеними цим Законом;

іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом

Відповідно до частин 6 та 7 ст. 3 Закону України «Про іпротеку» у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.

Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.

Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання.

Однак, як зазначено у частині 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька обєктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі обєкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

В судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідачка ОСОБА_6 набула право власності на спірне нежитлове приміщення неправомірно і не може вважитись його власником. Тому у даному випадку витребування позивачем майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 не порушує прав та законних інтересів Банку й не може служити підставою для скасування судового рішення й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Твердження третьої особи, ПАТ «Укрсрцбанк», в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки судом не враховано, що позивачем пропущений строк позовної давності, що є підставою для відмови від позову, не приймаються до уваги за таких підстав.

Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття (ч. 4 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У частинах 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. "Про судове рішення у цивільній справі", встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

В матеріалах справи відсутня заява про застосування строку давності, тому твердження апелянта є помилковими.

Крім того, вироком Приморського районного суду м. Одеси від 10.11.2008 р. по справі № 1-525/08 було встановлено, що свідоцтво про право власності на спірне приміщення було підроблено злочинцями в січні 2006 року (а.с.23-24, т.1), а з позовом Представництво по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (нині ОСОБА_3 комунальної власності Одеської міської ради) звернулась до суду березні 2007 .

Керуючись ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, позивач звернувся з позовом до суду в межах строку позовної давності.

Отже, суд першої інстанції всебічно та повно з'ясував обставини, які мають значення для справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, дав їм правильну оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК Украйни під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Отже, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й у ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» відхилити, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26 серпня 2015 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської області: В.О. Панасенков

ОСОБА_21

ОСОБА_2