УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі :

Колодійчука В.М., Висоцької В.С., Фаловської І.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_4 про встановлення факту недостовірності інформації та її спростування, за касаційною скаргою, поданою представником ОСОБА_4 - ОСОБА_5, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2015 року ОСОБА_4 в особі його представника ОСОБА_5 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою, в якій просив встановити факт неправдивості поширеної інформації про те, що ОСОБА_4 голосував за «диктаторські закони 16 січня 2014 року», а саме за наступні закони України: Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та процесуальних законів щодо додаткових заходів захисту безпеки громадян» (номер законопроекту 3879, номер Закону 721-VII); Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за вчинення адміністративних правопорушень під час проведення футбольних матчів» (номер законопроекту 3837, номер Закону 722-VII); Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відповідальності за адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі» (номер законопроекту 3855, номер Закону 723-411); Закон України «Про внесення змін до Регламенту Верховної Ради України» (законопроект номер 3883, номер Закону 724-УІІ); Закон України «Про внесення змін до Кримінального процесуального кодексу України щодо заочного кримінального провадження» (номер законопроекту 3587, номер Закону 725-УП); Закон України «Про внесення змін до статті 297 Кримінального кодексу України щодо відповідальності за осквернення або руйнування пам'ятників, споруджених в пам'ять тих, хто боровся проти нацизму в роки Другої світової війни - радянських воїнів-визволителів, учасників партизанського руху, підпільників, жертв нацистських переслідувань, а також воїнів-інтернаціоналістів та миротворців» (номер законопроекту 2178 а, номер Закону 728-УП); Закон України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо відповідальності за заперечення чи виправдання злочинів фашизму» (номер законопроекту 2179 а, номер Закону 729-VII); Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про усунення негативних наслідків та недопущення переслідування та покарання осіб з приводу подій, які мали місце під час проведення мирних зібрань» (номер законопроекту 3893, номер Закону 731-УП), а також спростувати вказану інформацію.

В обґрунтування своїх вимог посилався на наступне.

Заявник був обраний народним депутатом VII скликання на чергових виборах до ВРУ, які відбулися 28 жовтня 2012 року.

Свої повноваження він виконував до 27 листопада 2014 року, коли було відкрите перше засідання ВРУ VIII скликання, до якої заявник теж був обраний народним депутатом.

В першій половині березня 2015 року за місцем проживання заявника було виявлено анонімну листівку з його фото та написом наступного змісту: «Харків'яни! Депутат ОСОБА_4 - зрадник! Він голосував за криваві диктаторські закони 16 січня 2014 року. Ганьба ОСОБА_4! Цей злочин ми не забудемо і не пробачимо!».

У вказаній листівці не вказано її автора, розповсюджувача, виробника, місце виготовлення та друку, тираж тощо.

Вказану листівку бачили виборці, його рідні, знайомі та інші люди, з якими він підтримує товариські чи ділові відносини.

Зазначена інформація в листівці викликала у всіх людей, які її бачили негативні почуття щодо заявника. Заявник витратив чимало зусиль, нервів та часу на переконання людей у тому, що твердження вказані у листівці, є неправдивими і спрямованими виключно на завдання шкоди честі,гідності та діловій репутації заявника, оскільки він не голосував за вказані закони.

В час, коли відбувалося голосування за вказані закони в цілому, а це згідно хронології та відеозапису ранкового пленарного засідання ВРУ 16 січня 2014 року в період часу з 11.30 год. до 12.40 год., шляхом підняття рук, заявника взагалі не було в приміщенні залу засідань ВРУ, тому вказана інформація є такою, що не відповідає дійсності, тобто є недостовірною та спричиняє шкоду честі, гідності та діловій репутації заявника.

В зв'язку з цим, заявник був вимушений звернутися до суду з даною заявою.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2015 року в задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2015 року рішення районного суду скасовано та ухвалено у справі нове рішення про відмову в задоволенні заяви з інших підстав.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати оскаржувані рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2015 року і ухвалити у справі нове рішення про задоволення вимог заяви ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права.

Ухвалюючи у справі судове рішення про відмову в задоволені заяви, суд першої інстанції виходив з того, що народний депутат України ОСОБА_4 був взагалі відсутній при голосуванні законів 16 січня 2014 року та не голосував за них, але він є народним депутатом України, публічною особою, і прийняття законів є його обов'язком як народного депутата, при цьому, кожен має право на висловлювання свої оціночних суджень, критики тощо на адресу публічної особи.

З такими висновками суду не погодилася колегія суддів апеляційного суду з посиланням на наступне.

Встановлюючи факт, що народний депутат України ОСОБА_4 був взагалі відсутній при голосуванні законів 16 січня 2014 року та не голосував за них, суд першої інстанції посилався на заяви від 17 квітня 2015 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які посвідчені ПН КМНО ОСОБА_9 стосовно того, що ОСОБА_4 в період часу з 11.30 год. до 12.40 год. перебував разом з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 та підтверджують, що він не перебував у приміщенні залу засідань ВРУ, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Грушевського, 5 (а. с. 30-31).

Крім того, зазначена інформація також підтверджується відповідно до схеми розміщення депутатів у сесійній залі ВРУ, наданими представником заявника фотокартками та відеозаписами (а. с. 22-23, 39-51).

Між тим такі висновки суду першої інстанції колегією суддів не прийнято з посиланням на норми ст. ст. 57, 60, 61, 212, 180 ЦПК України, оскільки не є належними доказами у справі пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, які отримані не за процедурою допиту свідків, і такі пояснення не можуть використовуватися як засіб доказування. Також, згідно відповіді керівника апарату ВРУ ОСОБА_10. від 02 жовтня 2014 року щодо голосувань, які відбулися 16 вересня 2014 року у ВРУ, зазначено, що інформація про голосування, які здійснені шляхом підняття рук, в базі даних системи «Рада» не існує та прохання вважати результати голосування заявника вказаних законів як «НЕ ГОЛОСУВАВ» відображено на офіційному веб-сайті ВРУ (а. с. 25).

Крім того, листом керівника апарату ВРУ від 05 березня 2015 року вказано, що результати голосування законопроектів відображені у протоколах засідань Лічильної комісії ВРУ від 16 січня 2014 року, які були передані на зберігання до Апарату ВРУ та надані копії вказаних протоколів, оскільки оригінали були вилучені ГСУ Генеральної прокуратури України (а. с. 26-29).

Інших доказів на підтвердження своїх вимог заявник, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, не надав, а тому апеляційний суд відмовив в задоволенні заяви у зв'язку з недоведеністю обставин, викладених у ній.

Доводи касаційної скарги та наявні в матеріалах справи документи не свідчать про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального та матеріального права, а тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 10 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.М. Колодійчук

В.С.Висоцька

І.М.Фаловська