Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В,

при секретарі - Поклад Д.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2015 року, яким розірвано шлюб між нею та ОСОБА_1, та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції при ухваленні рішення порушені норми матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Апелянт посилається на те, що не була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, чим була позбавлена можливості бути присутньою в судовому засіданні та дати пояснення з приводу позовних вимог. Зазначає, що наявна в матеріалах справи телефонограма не може бути доказом її належного сповіщення про судовий розгляд.

Вказує також, що вирішуючи спір, суд формально розглянув справу і не вжив заходів щодо примирення подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що шлюбні відносини подружжя фактично припинені, спільне господарство не ведеться, неповнолітніх дітей сторони не мають, а подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

По справі встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 липня 2007 року (а.с. 5). Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають.

В обґрунтування своїх вимог про розірвання шлюбу ОСОБА_1 зазначив, що спільне життя не склалося через різні погляди на життя, на ґрунті чого постійно виникають сварки та непорозуміння. Сімейно-шлюбні відносини з дружиною припинені. Оскільки він не має наміру спільно проживати з відповідачкою, примирення між ними та подальше збереження шлюбу неможливе.

Положеннями ст. 112 Сімейного кодексу України та роз'ясненнями п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 визначено, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суд повинен повно та всебічно з'ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати інші обставини життя подружжя.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість подальшого збереження шлюбу між сторонами, оскільки судом на час розгляду справи з'ясовані фактичні взаємини сторін, зокрема те, що чоловік не має наміру спільно проживати з дружиною, спільних неповнолітніх дітей не мають, а фактичні шлюбні відносини подружжя припинило.

Крім цього, ОСОБА_3 не надано апеляційному суду належних доказів можливості подальшого спільного життя з чоловіком і збереження шлюбу, що є основним питанням, яке має з'ясувати суд в ході розгляду справ даної категорії.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 24, ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України шлюб грнутується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. У випадку задоволення апеляційної скарги за наявності відносин, що існують на даний час між сторонами, таке право ОСОБА_1 буде порушено.

Також не підлягає задоволенню заявлене ОСОБА_3 клопотання про надання подружжю шестимісячного строку для примирення та зупинення у зв'язку із цим провадження по справі, оскільки з часу ухвалення рішення судом першої інстанції до розгляду справи апеляційним судом минуло майже два місяця, і сторони мали достатньо часу для відновлення сімейних стосунків, чого не відбулось. Позивач як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного розгляду справи, заперечував щодо надання сторонам будь-якого строку на примирення, пояснюючи, що сім'ї вже не існує і він не має наміру спільно проживати з апелянтом, отже надання строку для примирення стане лише затягуванням судового розгляду. Крім цього, колегія суддів зважає на те, що відповідач не навела переконливих мотивів необхідності такого примирення для обох з подружжя, і сторони не мають в даному шлюбі спільних неповнолітніх дітей, чиї інтереси могли б зачіпатись у разі його розірвання.

Згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнані поважними.

Зі змісту ч. 5 ст. 74 ЦПК України вбачається, що у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам за адресою їх місця проживання чи перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважаться, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Згідно ч. 6 ст. 74 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, а також свідки, експерти, спеціалісти і перекладачі можуть бути повідомлені або викликані в суд телеграмою, факсом чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику.

В матеріалах справи наявні поштові відправлення, надіслані за зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 - АДРЕСА_1, з довідкою поштового відділення "За закінченням терміну зберігання" (а.с. 18, 21), через що слухання справи відкладалось. 22 січня 2015 року секретарем судових засідань була складена телефонограма № 30, відповідно до якої син відповідача ОСОБА_5 був повідомлений про час та місце розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу (а.с. 23). З наданих позивачем нарахувань за телекомунікаційні послуги, надані ПАТ «Укртелеком» за лютий 2015 року, вбачається, що номер телефону НОМЕР_1, за яким було передано телефонограму, рахується за квартирою АДРЕСА_1 що є місцем реєстрації апелянта. Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо несповіщення ОСОБА_3 про час та місце судового розгляду є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. При цьому, оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ні відповідач, ні її представник не отримували судові повістки на апеляційний розгляд справи, через що апеляційний суд був змушений розшукувати ОСОБА_3 за місцем роботи, що, на думку колегії суддів, свідчить про зловживання сторони своїми процесуальними правами.

Враховуючи вищенаведені норми, суд першої інстанції, постановляючи рішення по справі, обґрунтовано послався на належне повідомлення відповідача про час та місце проведення судового засідання. Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення процесуальних норм щодо встановленого порядку надіслання судових повісток не знайшли свого підтвердження.

Перевіряючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційним судом не встановлено таких порушень матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: