У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Леванчука А.О., Маляренка А.В., Нагорняка В.А.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Публічне акціонерне товариство «ІмексБанк», ОСОБА_6, про встановлення факту проживання однією сім'єю, поділ майна та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, Києво-Святошинський районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області, про виселення, зобов'язання вчинити дії та відшкодування шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні ОСОБА_4 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що перебував з ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі з 26 липня 1989 року по 31 березня 1999 року. Після розірвання шлюбу вони не припинили шлюбних стосунків та продовжували проживати однією сім'єю до липня 2007 року, вели спільне господарство, спільно розпоряджались та користувались коштами, транспортними засобами, укладали кредитні договори. За час спільного проживання ними було придбано майно: у 2007 році будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_1, та по АДРЕСА_2; у 2006 році житловий будинок та дві земельні ділянки по АДРЕСА_3; автомобіль Hundai Gets, 2004 року випуску. Дане майно було відчужено ОСОБА_5 та коштів від його реалізації він не отримував. Просив врахувати принцип рівності часток майна подружжя, вартість реалізованого майна та вартість частки ОСОБА_5 житлового будинку та земельної ділянки по АДРЕСА_4.

Позивач просив встановити факт проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 31 березня 1999 року по 01 липня 2007 року; визнати за ним право власності на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_4 та зареєстрований на праві власності за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16 листопада 2001 року державним нотаріусом Вишневої міської держаної нотаріальної контори.

ОСОБА_5 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про виселення, зобов'язання вчинити дії та відшкодування шкоди. Посилалась на те, що їй на праві власності належить житловий будинок та земельна ділянка по АДРЕСА_4. У 2008 році під тиском погроз з боку ОСОБА_4 вона змушена була зареєструвати його в даному будинку, а він обіцяв надавати щомісячну грошову допомогу як аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_7 та у разі необхідності на першу вимогу знятися з реєстраційного обліку.

Вказувала на те, що у даному будинку ОСОБА_4 почав проживати з ОСОБА_6, хоча згоди на проживання вона не надавала. Їй як власнику будинку останні чинять перешкоди у вселенні та користуванні своєю власністю, тому вона вимушена орендувати житло в м. Києві, що є додатковими майновими затратами. На її вимогу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не звільняють житловий будинок. Через неможливість проживання в будинку, вона вимушена була винаймати житло з січня 2009 року по листопад 2012 року. Крім того, відповідач зайняв її сарай та чинить перешкоди в його користуванні.

У зв'язку з неправомірними діями ОСОБА_4 їй заподіяно майнову шкоду в розмірі 177 902 грн та моральну шкоду, яку вона оцінює в 45 тис. грн.

Враховуючи вказане, позивачка просила виселити ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з житлового будинку по АДРЕСА_4; зобов'язати ОСОБА_4 знятися впродовж 15 днів з реєстрації за адресою: АДРЕСА_4, а у разі ухилення зобов'язати ВГІРФО Києво-Святошинського РВ ГУ МВС України в Київській області зняти його з реєстраційного обліку; стягнути з ОСОБА_4 на її користь на відшкодування майнової шкоди 177 902 грн та 45 тис. грн моральної шкоди, а також судові витрати та витрати на правову допомогу в розмірі 20 тис. грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

У решті позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження судового рішення може бути неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що на нас придбання відповідачкою ОСОБА_5 спірного майна - житлового будинку та земельної ділянки у 2001 році, сторони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, а також, що спільне майно придбано внаслідок їх спільної праці.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно виходив з положень ст. 391 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 як власник житлового будинку вправі вимагати усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій та з їх оцінкою.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права при розгляді даної справи судами попередніх інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 332, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 вересня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Леванчук А.О. Маляренко А.В. Нагорняк В.А.