Справа №: 398/6130/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"16" лютого 2015 р. Олександрійський міськрайонний суд

Кіровоградської області в складі: головуючого - судді Ковальової О.Б.

при секретарі - Дудченко О.Ю.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Олександрії цивільну справу за позовом ОСОБА_3

до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4

про стягнення заборгованості по зарплаті, компенсації за втрату частини зарплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

позивач звернулася до суду з позовом, де просить стягнути з відповідача на її користь: заборгованість по заробітній платі в сумі 3 193,16 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати в сумі 159,46 грн., компенсацію за затримку розрахунку у розмірі середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку, а також у відшкодування моральної шкоди 2000,00грн.

Позов мотивує тим, що з 12.11.2009 року по 29.05.2014 року працювала у ФОП ОСОБА_5 та була звільнена за ст.38 КЗпП України за власним бажанням.

За період її роботи у ФОП ОСОБА_4 винила заборгованість по заробітній платі за 2014 p.: березень - 608,27 грн., квітень - 1127,59 грн., травень - 1457,30 грн., а всього - 3193,16 грн..

Згідно Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 20.12.1997 року сума компенсації, що належить їй за невчасно виплачену зарплати склала за 2014 рік : березень - 58,40 грн., квітень - 68,78 грн., травень - 32,28 грн., всього - 159,46 грн.

Загальна сума заборгованості склала - 3352,62 грн., що підтверджується копіями документів ФОП ОСОБА_4.

Згідно ст.116 КЗпП України відповідач зобов'язаний в день звільнення виплатити всі гроші, що належать їй. Проте, до теперішнього часу розрахунок не проведений.

Згідно ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини підприємства, установи, організації належних працівнику сум в день звільнення, підприємство, установа, організація повинно сплатити йому середній заробіток за час затримки.

Те, що відповідач в день звільнення і до теперішнього часу не провів повний розрахунок, заподіяло їй величезні моральні страждання, вона весь час переживала з приводу існування своєї сім'ї, внаслідок чого вона і її сім'я були позбавлені нормального життєвого спілкування. Тому вважає, що згідно ст. 237-1 КЗпП України відповідач зобов'язаний відшкодувати їй моральний збиток у розмірі 2 000 грн.

Позивачкою додатково подано розрахунок суми компенсації за втрату частини зарплати (а.с.40 - 41).

Ухвалою суду від 29.12.2014 року було замінено неналежного відповідача, а саме ОСОБА_4 на належного - ФОП ОСОБА_4 (а.с.102)

Позивач підтримала позов в повному обсязі з підстав зазначених в ньому, пояснивши, що вона була прийнята на роботу до ФОП ОСОБА_4 барменом та з нею було укладено трудовий договір, який був зареєстрований в Олександрійському МРЦЗ.

01.01.2010 року вона була переведена на посаду заступника директора, де працювала до моменту звільнення, в її обов'язки входило - ведення внутрішніх документів, тобто ведення табелів обліку робочого часу, відомостей про зарплату, розрахунок зарплати робила також вона; крім того їй була видана довіреність, яка діяла до 24 березня 2014 року, згідно якої вона мала права підпису у ряді документів, а також вона в електронному виді здавала звіти в податкову та пенсійний фонд. Просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнення до дня винесення рішення суду.

Представник відповідача ОСОБА_1 пояснив, що відповідач не визнає позовні вимоги, оскільки позивачкою до позовної заяви долучені відомості нарахування заробітної плати за березень-травень 2014 року, заповнені нею, з яких вбачається, що нарахована їй заробітна плата виплачена не в повному обсязі. Вважає, що згідно вимог ст., ст. 57, 60 ЦПК України дані відомості не можуть бути належними доказами, так як відомості не затверджені роботодавцем, хоча таке затвердження передбачено у бланках кожної з відомостей. ОСОБА_3 забрала оригінали відомостей про отримання працівниками заробітної плати, оскільки до них був вільний доступ. Строк довіреності, яка видавалась позивачці закінчився 24.03.2014 року і з того часу вона відомостей не вела. Вона сама зробила запис в свою трудову книжку, що нібито була заступником директора.

ОСОБА_7 після того, як закінчились дія довіреності у ОСОБА_3, вела документацію відповідача, тому їй довелося проводити нарахування зарплати позивачці, яку остання отримала. Вважає, що доказами на підтвердження безпідставності позовних вимог є наявні у відповідача копії відомостей на отримання авансу і заробітної плати за вищевказаний період, з яких вбачається, що позивачка всі належні їй до виплати суми одержувала своєчасно. Додатковим доказом зазначеного факту є квитанції установи банку № к23/І/177 від 18.04.2014р., № k23/J/257 від 19.05.2014р. та № k23/J/184 від 19.06.2014р., які підтверджують також сплату відповідачем єдиного соціального внеску з нарахованої працівникам заробітної плати. Довідкою відповідача б/н від 27.11.2014 року також підтверджується відсутність заборгованості із заробітної плати перед позивачкою.

Вважає, що зазначені обставини свідчать про безпідставність вимоги позивачки про стягнення з ОСОБА_4 боргу із заробітної плати.

Безпідставними вважає також і вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати. Відповідно до п. 2 Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати (затверджений постановою КМУ від 20.12.1997р. № 1427) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Отже, за відсутності порушень термінів виплати заробітної плати зазначений Порядок не застосовується.

Виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст. 117 КЗпП України застосовується лише у випадку не проведення зі звільненим працівником розрахунку у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, з огляду на що посилання позивачки на ст. 117 КЗпП України також безпідставні.

Не ґрунтується на вимогах закону і вимога позивачки про стягнення з відповідача моральної шкоди. Як встановлено ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Просить відмовити в стягненні моральної шкоди, так як позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду, який встановлений ст.233 КЗпП України.

Заслухавши пояснення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача - підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і ч., ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст., ст.47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Судом встановлено, що з 02.11.2009 року по 29.05.2014 року позивач працювала у ФОБ ОСОБА_4 в кафе «ІНФОРМАЦІЯ_1» та 29.05.2014 року та була звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується трудовим договором (а.с.6).

При звільнені з нею не проведено розрахунок. За період її роботи відповідач заборгував їй зарплату в сумі 3 193,16 грн., що підтверджується оригіналом відомостей на отримання авансу та зарплати за період з березня по травень 2014 року, які надані до суду позивачкою (а.с.134 - 139). В цих документах відсутні підписи позивача про отримання нею зазначених сум зарплати. Інших оригіналів відомостей суду не надано. Суд вважає, що квитанції про сплату єдиного соціального внеску, які надані до суду представником відповідача, не можуть бути підтвердженням виплати зарплати позивачці. Єдиним документом про виплату заробітної плати є відомості, які повинні зберігатися працедавцем протягом 75 років. Оскільки відповідач не надав оригіналів цих відомостей, а представник відповідача послався на те, що оригінали відомостей про виплату позивачці авансу та зарплати, які ними подані відсутні, так як їх без відома директора забрала ОСОБА_3 та те, що в той час як закінчились дія довіреності у ОСОБА_3 всю документацію відповідача вела ОСОБА_7, якій довелося проводити нарахування зарплати позивачці, яку остання отримала, суд оцінює критично, так як представником відповідача не надано до суду доказів в підтвердження того, що ОСОБА_7 перебувала в трудових відносинах з ФОП ОСОБА_4.

Статтею 110 КЗпП України, яка узгоджується з положеннями ст. 30 Закону України «Про оплату праці», встановлено, що при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. До того саме власник або уповноважений ним орган зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Крім того, з протоколу про адміністративне правопорушення від 18 липня 2014 року, складеного державним інспектором праці вбачається, що ФОП ОСОБА_4 вчинив адміністративне правопорушення, щодо порушення термінів виплати заробітної плати та інші порушення вимог чинного законодавства про працю, за яке передбачена адміністративна відповідальність за ч.1 ст.41 КУпАП, так як було виявлено, що у ФОП ОСОБА_4 не ведуться табелі обліку робочого часу; в день звільнення 29.05.2014 року остаточний розрахунок з барменом ОСОБА_3 було проведено 04.06.2014 року та інше (а.с.78).

Позивач запевняє суд, що до 29.05.2014 року вона особисто власноруч вела всю документацію, яка стосується обліку робочого часу та виплати зарплати в тому числі за період з березня по травень 2014 року, так як була заступником директора, про що мається запис в її трудовій книжці (а.с.152) та звільнена з займаної посади 29.05.2014 року.

Таким чином, суд вважає доведеним факт невиплати позивачці заробітної плати у зазначеній нею сумі. Відсутні докази і того, що відповідач про нараховані позивачці при звільненні суми письмово повідомив працівника перед виплатою зазначених сум.

Я

к вбачається з матеріалів справи та пояснень сторін позивач 29.05.2014 року була звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується трудовим договором (а.с.6). Згідно ст. 47 КЗпП України відповідач зобов'язаний був у день звільнення надати позивачці належно оформлену трудову книжку і провести з нею розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу,

Але при звільненні з роботи, позивачці не виплатили заборгованість по зарплаті, яка була їй нарахована за період з березня по травень 2014 року в загальній сум 3 193,16 грн., що підтверджується відомостями на отримання авансу та зарплати за період з березня по травень 2014 року, які надані до суду позивачкою (а.с.134 - 139). На момент розгляду справи, дана заборгованість не виплачена, а тому суд стягує на користь позивачки борг по зарплаті в сумі 3 193,16 грн.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації з згідно з чинним законодавством. Позовні вимоги в частині стягнення компенсації за втрату частини зарплати підлягають задоволенню, суд погодилась з сумою та її розрахунком, а тому стягує на користь позивачки - 159,46 грн., оскільки позивач просить не перераховувати її на день розгляду справи.

Щодо невизнання позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення, то суд вважає їх безпідставними, так як згідно ст. 47 КЗпП України відповідач зобов'язаний був у день звільнення надати позивачу належно оформлену трудову книжку і провести з нею розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення - 29.05.2014 року, проте виплату належних позивачу при звільненні грошових коштів - не здійснив.

Між тим, згідно із ч. 1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, за наявності спору це питання вирішує суд.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому; у разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. При вирішенні даного спору, суд приймає до уваги те, що на день розгляду справи відповідач не виплатив позивачці заборгованість по зарплаті.

В п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 вирішено, що в аспекті конституційного звернення положення ч.1ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст., ст. 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Тобто, початок перебігу тримісячного строку за заявою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки починається з наступного дня після виплати всіх належних позивачу при звільненні сум, а оскільки з позивачкою при звільненні розрахунок не провели, то суд дійшов висновку, що нею не пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає задоволенню за період з 30.05.2014 року по 16.02.2015 року, відповідно до заявлених вимог.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Згідно відомостей про виплату авансу та зарплати за березень та квітень 2014 року, середньоденна заробітна плата позивачки складає 55,18 грн. (розрахунок: 1134,95 грн. + 1127,59 грн..) : 41 дн. = 55,18 грн. )

Згідно довідки, виданої ФОП ОСОБА_4 27.11.2014 року середньомісячна заробітна плата позивачки складала 1 223,20 грн. (а.с. 60), але не надано розрахунку середньоденної зарплати позивачки.

Звільнення позивачки відбулося 29.05.2014 року.

За період з 30.05.2014 року до 16.02.2015 року кількість робочих днів згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу становить 182 дні ( в 2014 році: травень - 1 дн.; червень - 19 дн., липень - 23 дні, серпень - 20 дн., вересень - 22 дн., жовтень - 23 дн., листопад - 20 дн., грудень - 23 дн., в 2015 році: січень - 20 дн., лютий - 11 дн. ).

За таких обставин на користь позивачки необхідно стягнути середній заробіток за 182 робочих днів, що становить 10 042,76 грн. (розрахунок: 55,18 грн. х 182 роб.дн.).

Суд вважає, що не доведено відсутність вини роботодавця в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Суд встановив, що заробітна плата не була виплачена відповідачем за період роботи позивача з березня по травень 2014 року, чим відповідач порушив законні права позивачки на оплату праці, що призвело до втрати нею нормальних життєвих зв'язків, неможливості забезпечити достатній життєвий рівень собі та своїй сім'ї, а також до вимушених змін у життєвих стосунках, а тому вважає, що заподіяно відповідачем позивачу моральної шкоди.

Враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь вини відповідача, характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визначив розмір моральної шкоди в сумі 500 грн.

Оскільки позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору (його вимоги виникли з трудових відносин), судові витрати необхідно віднести на рахунок відповідача, а тому відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути судовий збір в сумі 243,60 грн..

Керуючись ст., ст. 10, 11, 60, 88, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 - 3 193 (три тисячі сто дев'яносто три) грн. 16 коп. - заборгованості по зарплаті; 159 (сто п'ятдесят дев'ять)грн. 46 коп. компенсації за втрату частини зарплати; 10 042 (десять тисяч сорок дві) грн. 76 коп. - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 500 (п'ятсот) грн. - у відшкодування моральної шкоди. а всього - 13 895 (тринадцять тисяч вісімсот дев'яносто п'ять ) грн. 38 коп.

Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 в дохід держави судовий збір в сумі 243,60 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області через Олександрійський міськрайонний суд.

Суддя: /О.Б.Ковальова/