АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Доповідач - Ящук Т.І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Сірій О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди,

встановила:

У грудні 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача Національного юридичного університету імені ЯрославаМудрого про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Вважає, що її звільнили протиправно, а тому просила з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, визнати незаконним і скасувати наказ ректора Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого Тація В.Я. від 04.11.2014 року №95-к «Про звільнення працівників Державного інституту підготовки кадрів» в частині звільнення ОСОБА_2, поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь компенсацію за затримку виплати заробітної плати з урахування інфляції та штрафних санкцій у сумі 620 грн. 15 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 498 грн. 55 коп., середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 5369 грн. та 5000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 21 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Вказувала, що суд першої інстанції залишив поза увагою питання, пов'язані зі змінами в організації виробництва і праці у відповідача, які відбувалися при проведенні процесу реорганізації, що призвело до неправильного вирішення справи. Суд не з'ясував, чи дійсно були об'єктивні підстави у відповідача для скорочення штату викладачів, або мало місце скорочення загальної чисельності працівників.

Також, суд належним чином не з'ясував питання, пов'язані з тим, чи була у відповідача інша робота (вакантні посади), яку міг виконувати (займати) працівник, відносно якого вирішувалось питання про звільнення, чи пропонувалась йому така робота (посади) та чи надавав він згоду на переведення на іншу роботу.

Посилалась на те, що відповідачем не було надано доказів того, що працівнику під час звільнення пропонувались всі інші наявні вільні посади на підприємстві та було враховане переважне право на залишення на роботі.

Вказувала, що судом під час розгляду справи не було з'ясовано, чи було письмово повідомлено позивача перед виплатою про нараховані суми, належні її при звільненні, чи був проведений розрахунок у визначені законом строки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити. Представник відповідача Гурак Л.В. просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона працювала на посаді старшого викладача кафедри «Менеджмент» в Державному інституті підготовки кадрів.

Наказом ректора Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого, голови комісії з реорганізації Державного інституту підготовки кадрів Тація В.Я., від 04.11.2014 року №95-к «Про звільнення працівників Державного інституту підготовки кадрів» ОСОБА_2 була звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Однак, при звільненні, всупереч вимог ч.2 ст.40 КЗпП України, їй не було запропоновано іншу роботу. При цьому відповідачем не надано доказів, що він не мав можливості перевести позивача на іншу роботу.

Також посилалась на те, що звільнення науково-педагогічних кадрів має відбуватись лише в кінці навчального року, як передбачено п.13 Типових правил внутрішнього розпорядку для працівників державних навчально-виховних закладів України, затверджених наказом Міністерства освіти і науки України від 10.12.1993 року № 455, проте позивача було звільнено в процесі учбового семестру.

Вважає, що при скороченні чисельності та штату викладачів Державного інституту підготовки кадрів, штат викладачів фактично скороченим не був, оскільки з усіма викладачами після їх звільнення у серпні 2014 року у зв'язку із закінченням строку дії контракту, знову з 01.09.2014 року на строк до 30.06.2015 року були укладені трудові договори.

Крім того, в день звільнення 07.11.2014 року позивачу не була виплачена заробітна плата. Розрахунок був проведений лише 20.11.2014 року, проте не в повному обсязі, оскільки внаслідок невірного нарахування компенсації за затримку виплати заробітної плати, яка не виплачувалась протягом року, та невірного нарахування індексації заробітної плати, позивачу не було доплачено 495 грн. 41 коп. Оскільки зазначена сума до цього часу не виплачена, то з урахуванням індексу інфляції станом на 24.04.2015 року зазначена сума становить 620 грн. 15 коп., яку позивач просила стягнути з відповідача.

Також просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.11.2014 року по 20.11.2014 року, тобто по день фактичного розрахунку, в розмірі 498 грн. 55 коп.; та середній заробіток за час вимушеного прогулу, який на день розгляду справи розрахований позивачем в сумі 5369 грн.

Крім того, на підставі ст. 237-1 КЗпП України позивач просила стягнути відшкодування моральної шкоди в розмірі 5000 грн., що завдана позивачем незаконними діями відповідача, оскільки на захист своїх прав у суді позивач витрачає певний час, вона втратила душевний спокій, не має засобів для забезпечення нормального рівня життя.

Судом першої інстанції при вирішенні спору встановлено, що наказом ректора Інституту підвищення кваліфікації і перепідготовки кадрів важкого машинобудування від 18.02.2000 року №17-к, який в подальшому було перейменовано в Державний інститут підготовки кадрів, позивача ОСОБА_2 з 21.02.2000 року було зараховано на посаду доцента кафедри «Економіка підприємств». Наказом ректора Державного інституту підготовки кадрів від 30.08.2013 року №93-к ОСОБА_2 з 01.09.2013 року було переведено на посаду старшого викладача.

Наказом голови комісії з реорганізації від 01.09.2014 року №76-к «Про скорочення штатних посад та наступне звільнення працівників Державного інституту підготовки кадрів» проведено скорочення таких посад з 07.11.2014 року (а.с.81).

Відповідно до вимог ст. 49-2 КЗпП України ОСОБА_2 була попереджена про скорочення штатних посад та наступне звільнення за два місяці, а також ознайомлена 02.09.2014 року з наказом від 01.09.2014 року № 76-к під особистий підпис.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, позивачу були надані на ознайомлення списки вакантних посад за новим штатним розписом Інституту управління і права для можливого переведення на іншу посаду, з якими вона ознайомилась 23.10.2014 року.

Наказом ректора Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого, голови комісії з реорганізації Державного інституту підготовки кадрів - Тація В.Я. від 04.11.2014 року №95-к «Про звільнення працівників Державного інституту підготовки кадрів» ОСОБА_2 була звільнена з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, за п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

З даним наказом позивач ознайомлена 07.11.2014 року, проте, відповідно до акту, позивач відмовилась отримати трудову книжку та поставити підпис в наказі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було порушено вимог ст. 49-2 КЗпП України при звільненні позивача з посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників. При цьому суд вважав встановленим, що відповідач не мав змоги запропонувати ОСОБА_2 переведення на посаду, аналогічну посаді старшого викладача кафедри менеджменту, тому їй були запропоновані всі інші вакантні посади, однак від переведення на запропоновані посади позивач відмовилась.

Також суд дійшов висновку, що відповідачем було враховано положення ст. 42 КЗпП України та залишено на роботі працівника з більш високою кваліфікацією та продуктивністю праці.

Таким чином, суд дійшов висновку, що звільнення позивача було проведено відповідачем з дотриманням вимог чинного законодавства, зокрема ч. 2 ст. 40, ст. 42 , 49-2 КЗпП України, а тому підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відсутні.

З висновками суду першої інстанції в цій частині колегія суддів погоджується, оскільки висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи позивача щодо неможливості звільнення науково-педагогічних працівників під час навчального року, а також щодо переважного права залишення на посаді, - були предметом перевірки суду першої інстанції, отримали належну правову оцінку та правильно були відхилені судом.

Згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною ч. 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові № 6-40цс15 від 01.04.2015 року, власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України від 09.01.2014 року № 7-р «Про реорганізацію Державного інституту підготовки кадрів» шляхом приєднання до Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого наказом Міністерства освіти і науки України № 817 від 10.07.2014 року створено комісію з реорганізації.

Зазначеним наказом встановлено, що університет є правонаступником всього майна, прав і обов'язків Державного інституту підготовки кадрів, на базі якого створюється відокремлений структурний підрозділ - Інститут управління і права Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого ( а.с. 66-67, том 1).

Пунктом 5.4 наказу Міністерства освіти і науки України № 817 від 10.07.2014 року вказано комісії з реорганізації у встановленому порядку вжити заходів щодо вивільнення працівників, посади яких підлягають скороченню.

01 вересня 2014 року головою комісії з реорганізації було видано наказ № 76-к «Про скорочення штатних посад та наступне звільнення працівників Державного інституту підготовки кадрів», відповідно до якого скороченню підлягало 55 посад, серед них і посада старшого викладача кафедри менеджменту, яку займала ОСОБА_2

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Виходячи із приписів зазначеної норми, суд не може здійснювати аналіз доцільності скорочення посад або зміни структури підприємства, а тому доводи апелянта про те, що суд не з'ясував, чи були у відповідача об'єктивні підстави для скорочення штату, про відсутність у відповідача необхідності скорочення штату викладачів, з огляду на прийняття 01.09.2014 року на роботу ряду викладачів - колегія суддів вважає безпідставними.

Відповідно до п.1 рішення комісії з реорганізації Державного інституту підготовки кадрів від 29.08.2014 року, до затвердження штатного розпису Інституту управління і права було визнано чинним штатний розпис Державного інституту підготовки кадрів, затверджений ректором інституту 29.12.2012 року. Згідно з вказаним штатним розписом, кафедра менеджменту, на якій працювала позивач, включала в себе наступні посади: завідувач кафедри ( 1 штатна одиниця), заступник завідувача кафедри ( 0,8 шт.од.), доцент (1,25 шт. од.), виконувач обов'язків доцента (0,85 шт.од.), старший викладач ( 1 шт. од.), старший викладач ( 0,5 шт.од.)

Наказом ректора інституту № 67-к від 31.07.2014 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору ( контракту) були звільнені : завідувач кафедри менеджменту ОСОБА_7, доцент кафедри менеджменту ОСОБА_8, старший викладач кафедри ОСОБА_9, доцент кафедри менеджменту ОСОБА_10 ( а.с. 134-135).

Наказами № 77-к та № 78-к від 01.09.2014 року частина раніше звільнених працівників за поданням заступника голови комісії з реорганізації ОСОБА_11 від 01.09.2014 року була прийнята на роботу до Державного інституту підготовки кадрів. З числа осіб, які раніше працювали на кафедрі менеджменту, було прийнято ОСОБА_7 на посаду доцента (0,5 шт.од.)

Відповідно до наказу голови комісії з реорганізації Державного інституту підготовки кадрів від 01.09.2014 року Тація В.Я. № 76-к від 01.09.2014 року з 07 листопада 2014 року було проведено скорочення посад інституту. На кафедрі менеджменту ліквідовано усі посади, передбачені штатним розписом інституту, що діяв з 01.01.2013 року.

Штатним розписом Інституту управління і права передбачено такі посади науково-педагогічних працівників: директор філії ( 1 шт.од.), доцент кафедри ( 2,5 шт.од.), асистент кафедри (3,5 шт.од.), при цьому жодної кафедри в інституті не створено ( а.с. 75, том 1).

Таким чином, відповідно до заперечень представника відповідача, що підтверджуються змістом відповідних наказів, серед науково-педагогічних працівників, які на момент прийняття наказу №76-к від 01.09.2014 року «Про скорочення штатних посад та наступне звільнення працівників Державного інституту підготовки кадрів» перебували у трудових відносинах з інститутом, а також були прийняті на роботу за наказами № 77-к та № 78-к від 01.09.2014 року, з числа осіб, які раніше працювали на кафедрі менеджменту, залишились лише позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_7

Доводи позивача щодо переважного права на залишення на роботі були належним чином перевірені судом першої інстанції та встановлено, що відповідачем було звільнено з роботи позивача, а залишено на роботі ОСОБА_7, враховуючи більш високу кваліфікацію і продуктивність праці останнього.

Зазначеним доводам позивача була надана належна правова оцінка, з якою колегія суддів погоджується, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту наявності у неї більш високої кваліфікації і продуктивності праці, ніж у ОСОБА_7, який з 1988 року має вчене звання професора, є членом (академіком) Міжнародної академії безпеки життєдіяльності з 2004 року, має велику кількість наукових публікацій.

Доводи позивача щодо неможливості звільнення науково-педагогічних працівників під час навчального року також були предметом перевірки суду першої інстанції, їм надана належна правова оцінка.

Крім того, наказ голови комісії з реорганізації, ректора Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого - Тація В.Я. від 01.09.2014 року № 76-к «Про скорочення штатних посад та наступне звільнення працівників Державного інституту підготовки кадрів», який передбачав масове вивільнення працівників у зв'язку зі скороченням штату з 07 листопада 2014 року, був прийнятий на виконання наказу Міністерства освіти та науки України № 817 від 10.07.2014 року «Про реорганізацію Державного інституту кадрів шляхом приєднання» ( а.с. 66-68, 81-84, том 1).

Штатний розпис Інституту управління і права Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого було затверджено наказом ректора за № 221-А від 17.10.2014 року. При цьому матеріали справи не містять доказів, які б спростовували заперечення відповідача про відсутність вакантних посад та що він не мав змоги запропонувати позивачу переведення на посаду, яка була аналогічна посаді старшого викладача кафедри менеджменту.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, у зв'язку з відсутністю роботи за відповідною професією чи спеціальністю позивачу були запропоновані усі інші наявні вакантні посади за новим штатним розписом, з якими ОСОБА_2 ознайомилась 23.10.2014 року, проте згоди на переведення не надавала.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення, скасування наказу та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, заподіяння якої позивач обґрунтовує неправомірним звільненням.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача компенсації за затримку виплати заробітної плати з урахуванням інфляції та штрафних санкцій на суму 620 грн. 15 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 498 грн. 55 коп., суд першої інстанції виходив з того, що усі належні до виплати позивачу платежі були їй виплачені, а тому підстав для задоволення позову не вбачається.

Проте зазначені висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки всупереч вимогам ст. 215 ЦПК України, мотивувальна частина рішення щодо вирішення цих позовних вимог не містить викладу встановлених судом обставин і визначених відповідно до них правовідносин; мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази та визначає, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулась до суду.

Між тим, як вбачається з виданої відповідачем довідки за № 332 від 07.11.2014 року, яку позивач отримала 11.11.2014 року, заборгованість (до виплати) по заробітній платі за 2014 рік Державного інституту підготовки кадрів перед ОСОБА_2 становила: за березень - 772 грн. 61 коп., квітень - 772 грн. 61 коп., травень - 772 грн. 61 коп., червень - 772 грн. 61 коп., липень - 913 грн. 49 коп., серпень - 844 грн. 14 коп., вересень - 437 грн. 35 коп., жовтень - 921 грн. 15 коп., листопад - 2151 грн. 34 коп. ( у тому числі 1546 грн. 06 коп. - компенсація за невикористану відпустку, 908 грн. 50 коп. - вихідна допомога).

Таким чином, заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з березня 2014 року по листопад 2014 року станом на момент звільнення позивача становила 8357 грн. 91 коп. ( а.с. 154.)

Як вбачається з виписки за картковим рахунком, що належить ОСОБА_2, за період з 11.11.2014 року по 23.12.2014 року, 17 листопада 2014 року на картковий рахунок позивача була зарахована сума заробітної плати - 322 грн. 67 коп., а 20 листопада 2014 року - 8 357 грн. 91 коп. ( а.с. 27, зворот).

Відповідно до наданого відповідачем розрахунку від 20.04.2015 року ( а.с. 155-156), сума у розмірі 322 грн. 67 коп. - це загальна сума індексації та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, що була нарахована відповідачем на підставі «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року, Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та «Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати», що затверджене Постановою Кабінету Міністрів України № 1427 від 20.12.1997 року .

Проте суд першої інстанції зазначеному розрахунку належної оцінки не надав, тоді як вбачається з його змісту, розрахунок є необґрунтованим, оскільки при обчисленні як індексації, так і компенсації застосовано відсоток «3», без належного на те правового обґрунтування та вимог нормативно-правових актів, що регулюють порядок нарахування індексації грошових доходів та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг; індекс споживчих цін - показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання; поріг індексації - величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення.

До об'єктів індексації грошових доходів населення вказаним Законом віднесено грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення).

Статтею 4 Закону визначено, що індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті.

Як вбачається з розрахунку індексації заробітної плати, виконаної відповідачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, зазначений розрахунок є обґрунтованим, оскільки у ньому враховано: індекс споживчих цін, індекс для розрахунку суми індексації, величина приросту індексу споживчих цін, платіжний період, розмір окладу позивача, та визначено, що загальний розмір індексації, нарахований за період з лютого 2014 року по листопад 2014 року, становить суму 405 грн. 25 коп., з якої до виплати - 325 грн. 98 коп. (а.с. 4-5, том 2).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» така компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Статтею 3 вказаного Закону визначено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Згідно зі ст. 4 Закону, виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Враховуючи викладене, вбачається, що нарахування компенсації у розмірі 204 грн. 92 коп., при застосуванні жодним чином не обґрунтованого відсотку «3» ( а.с. 156), було проведено відповідачем з порушенням вищевикладених вимог Закону, та безпідставно не враховано індекс споживчих цін у період затримки виплати заробітної плати з березня 2014 року по листопад 2014 року, на що суд першої інстанції уваги не звернув та належним чином не перевірив відповідні розрахунки.

Між тим, як вбачається з розрахунку суми компенсації, що був виконаний відповідачем під час розгляду в суді апеляційної інстанції, розрахунок відповідає вимогам закону, проведений з врахуванням індексу споживчих цін, з визначенням приросту індексу споживчих цін за період невиплати доходу, у відсотках, та встановлено, що сума компенсації за вищевказаний період нарахована у розмірі 434 грн. 12 коп., з яких до виплати позивачу належить 349 грн. 21 коп.

Таким чином, надавши належні розрахунки сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини доходів, що відповідають вимогам вищевказаних Законів та Постановам Кабінету Міністрів України № 1078 від 17.07.2003 року і № 1427 від 20.12.1997 року, відповідач тим самим визнав, що загальна сума компенсації та індексації, що мала бути виплачена ОСОБА_2 при звільненні, становить: 325 грн. 98 коп. + 349 грн. 21 коп. = 675 грн. 19 коп., тоді як було виплачено лише 322 грн. 67 коп. Отже заборгованість відповідача з компенсації та індексації становить 352 грн. 52 коп.

Як роз'яснив Конституційний Суд України у Рішенні № 9-рп/2013від 15.10.2013 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_12 щодо офіційного тлумачення положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер і є складовими належної працівникові заробітної плати.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення невиплаченої при звільненні суми індексації та компенсації (позивач просила стягнути 495 грн. 41 коп.) підлягають задоволенню частково, у розмірі 352 грн. 52 коп.

Позовні вимоги про застосування до цієї суми штрафних санкцій, передбачених ст. 625 ЦК України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки встановлена частиною другою статті 625 ЦК України відповідальність боржника за прострочення виконання грошового зобов'язання не застосовується до трудових відносин, які виникли у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні працівника з роботи та несвоєчасною виплатою заробітної плати, оскільки такі відносини врегульовані нормами трудового права, про що зазначив Верховний Суд України у постанові № 6-43цс14 від 21.05.2014 року.

Разом з тим, позовна вимога про стягнення невиплаченої суми з урахуванням індексу інфляції є обґрунтованою, оскільки компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці», Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та «Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року № 1427, підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток.

При цьому колегія суддів, вирішуючи зазначені позовні вимоги, виходить із положень ст. 303 ЦПК України, якою визначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Оскільки уточнення до позовної заяви позивачем в суді першої інстанції були подані 24.04.2015 року, в яких позивач просила застосувати індекс інфляції за період з листопада 2014 року по квітень 2015 року, то стягненню з відповідача на користь позивача підлягає невиплачена сума індексації та компенсації, з урахуванням індексу інфляції: 352 грн. 52 коп. х 1,239 = 436 грн. 77 коп.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 07.11.2014 року по день фактичного розрахунку 20.11.2014 року, позивач посилалась на те, що в день звільнення розрахунок з нею проведено не було, тому просила стягнути середній заробіток за 13 днів: 38 грн. 45 коп. х 13 = 498 грн. 55 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову у цій частині, суд першої інстанції також не навів мотивів, з яких він дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення цих позовних вимог.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи , організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Заперечуючи проти вказаних позовних вимог, представник відповідача посилався на те, що відповідач не мав можливості своєчасно провести розрахунок з позивачем, оскільки державне фінансування Державного інституту підготовки кадрів, який з 26.08.2014 року перебував у процесі припинення, передбачено не було. Відразу після затвердження 12.11.2014 року акту приймання-передачі оборотних, необоротних активів та зобов'язання Державного інституту підготовки кадрів, правонаступником Інституту - відповідачем заборгованість по заробітній платі перед працівниками була погашена 13.11.2014 року.

Проте колегія суддів вважає зазначені доводи необґрунтованими, оскільки видавши наказ № 76-к від 01 вересня 2014 року про скорочення штатних посад Державного інституту підготовки кадрів з 07 листопада 2014 року, відповідач мав належним чином забезпечити дотримання вимог ст. 116 КЗпП України щодо розрахунку з працівниками у день звільнення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №6-64цс13 від 03.07.2013 року, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Згідно з наданим відповідачем суду апеляційної інстанції розрахунком, середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 за два місяці перед звільненням, розрахована відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, складає 36 грн. 34 коп.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні погодилась з таким розміром середньоденної заробітної плати та просила його застосувати.

Як вбачається з вищевказаної виписки з карткового рахунку, що належить ОСОБА_2, заборгованість по заробітній платі, компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога при звільненні, всього на загальну суму 8357 грн. 91 коп., була зарахована на рахунок позивача 20 листопада 2014 року ( а.с. 27).

Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку становитиме: 36 грн. 34 коп. х 9 робочих днів = 327 грн. 06 коп.

За змістом ст. 237-1 КЗпП України моральна шкода відшкодовується працівникові роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв`язку між попередніми умовами.

Враховуючи встановлені колегією суддів обставини щодо неправильного нарахування та несвоєчасної виплати індексації заробітної плати та компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати, несвоєчасної виплати належних позивачу сум заробітної плати при звільненні, колегія суддів дійшла висновку, що такими діями відповідача були порушенні законні права позивача на належну та своєчасну оплату праці, чим позивачу було завдано моральної шкоди.

Враховуючи характер та обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, ступінь вини відповідача, характер і тривалість страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках у зв'язку з необхідністю звернення до суду, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 500 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення невиплаченої при звільненні компенсації за затримку виплати заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та відшкодування моральної шкоди, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих вимог.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1218 грн., оскільки позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313-317, 218 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 серпня 2015 року - скасувати в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до Національного юридичного університету імені ЯрославаМудрого про стягнення коштів, не виплачених при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та відшкодування моральної шкоди, ухвалити в цій частині нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на користь ОСОБА_2 суму невиплачених при звільненні коштів, з урахуванням індексу інфляції, у розмірі 436 (чотириста тридцять шість) грн. 77 коп., суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - 327 ( триста двадцять сім) грн. 06 коп. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 500 ( п'ятсот) грн.

Стягнути з Національного юридичного університету імені Ярослава Мудрого на користь держави судовий збір у розмірі 1218 грн.

В іншій частині рішення Оболонського районного суду м. Києва від 21 серпня 2015 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: