Справа № 344/1629/14-ц
Провадження № 2/344/181/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

за участі секретаря Гупан Х.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ,,ПриватБанк" до ОСОБА_1 про виселення, -

В С Т А Н О В И В:

позивач звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до відповідачки про виселення, мотивуючи позов тим, що Індустріальним районним судом м. Дніпропетровська 09.09.2011 року ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаної квартири. Вказане рішення є підставою для виселення всіх мешканців.

Представник позивача в судове засідання не з'явився. Подав суду заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечив проти заочного розгляду справи.

Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст.197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 09.09.2011 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом продажу вказаної квартири ПАТ КБ ,,ПриватБанк".

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним.

Зі змісту ч. 1 ст. 383 ЦК України вбачається, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

В ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом.

Статтею 109 ЖК України встановлюється порядок виселення громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні. Виселення із займаного жилого приміщення

допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 3 вказаної статті встановлений порядок виселення громадян з жилого приміщення на яке звернуто стягнення, зокрема: звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

16.09.2013 року позивачем відповідачці надсилалась письмова вимога про добровільне звільнення відповідачкою та всіма зареєстрованими особами квартири АДРЕСА_1, що підтверджується копією реєстру №9729 поштових відправлень - рекомендованих листів з повідомленням від 23.09.2013 року.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та порядок виселення мешканців врегульовано також Законом України ,,Про іпотеку".

Згідно ч.1 ст.38 вказаного Закону, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

В ч.2 ст.38 Закону України ,,Про іпотеку" зазначено, що протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України ,,Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Разом з тим, у ч.1 ст.40 вказаного Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

У ч.2 та ч.3 ст.40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Законодавець вимагає дотримання обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Недотримання вищезазначеної процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звернуто стягнення.

В матеріалах справи наявна письмова вимога до відповідачки про добровільне звільнення квартири.

Вказаний порядок виселення з житлового приміщення записано і в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 ,,Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин".

Пунктом 43 вказаної Постанови роз'яснено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 ЖК України, статей 39 - 40 Закону України ,,Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк".

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

7 червня 2014 року набрав чинності Закон України ,,Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України ,,Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України ,,Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Отже, виселення є одним із елементів процесу примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки.

Позов подано до ОСОБА_1, в якому позивач просив виселити із спірного житла осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі.

Однак відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу підставу та предмет позову може визначити виключно позивач. Суд не вправі визначити предмет позову також у зв`язку із принципом змагальності цивільного процесу.

Відповідно до загальних засад цивільного процесу та практики Європейського суду з прав людини рішення суду повинно відповідати вимозі можливості його примусового виконання. Однак неможливо примусово виконати рішення, резолютивна частина якого є абстрактною, без визначення конкретних дій для державного виконавця. Так, неможливо виконати рішення про виселення, в якому не вказано особу, яку необхідно виселити. Разом з цим неможливо розглянути спір про виселення невизначеного переліку осіб, що порушить право особи на участь в судовому розгляді справи за її участі без такої особи. Крім цього законом встановлено категорії осіб, виселення яких здійснюється з дотриманням особливих правил розгляду відповідних спорів, з урахуванням їх правового статусу.

Отже, суд не може вирішити питання про виселення невизначеного кола осіб. При цьому перелік осіб, до яких у позивача є претензії про їх виселення визначається самим позивачем. Тому обов`язком позивача було вказати в позові відповідачів, до яких є прохання про їх виселення.

Інші докази сторін не спростовують висновків, зазначених в цьому рішенні.

Відповідно до зазначеного суд,-

У Х В А Л И В :

в позові ПАТ КБ ,,Приватбанк" до ОСОБА_1 про виселення відповідачки та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі АДРЕСА_1, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Івано-Франківський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддя Бородовський С.О.