Провадження №2/761/731/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

02 грудня 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Рибака М.А.,

при секретарі Сівоха І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду міста Києва в залі судових засідань цивільну справу позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Київ», Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_2, за участю третіх осіб: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шупені О.М. та ОСОБА_4 про стягнення коштів та визнання довіреності недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду із позовом до ПАТ «АКБ «Київ» (далі по тексту - відповідач-1) про стягнення коштів (повернення депозиту) та відшкодування збитків. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 18.12.2014 року, на розгляді якої в судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5, просив стягнути з відповідача на його користь суму неповернутого депозиту в розмірі 557244,35 грн, 28257,65 грн. несплачених відсотків, 77863,74 грн. трьох процентів річних, 32886,02 грн. інфляційних втрат та 1700,00 грн. державного мита і 120 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, а всього 698081,76 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 3 лютого 2014 року позов задоволено частково та стягнуто з ПАТ «АКБ «Київ» на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 334501,87 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22.05.2014 року вказане рішення залишене без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.09.2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2014 року скасовано із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому, ухвалою ВССУ було встановлено, що суди у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не врахували, що, звертаючись із вимогою про повернення банківського вкладу позивача, ОСОБА_2 надав довіреність від імені ОСОБА_1, свій паспорт та довідку про присвоєння йому ідентифікаційного номера. Суди належним чином не перевірили, чи достатньо було цих документів для видачі банківського вкладу повіреній особі та чи входило за законом до обов'язків банку здійснювати додаткову перевірку дійсності наданої нотаріально засвідченої, виготовленої на спеціальному нотаріальному бланку довіреності.

Висновок судів про те, що банк не мав права видавати вклад ОСОБА_2 на підставі наданої ним довіреності, оскільки довіреність ОСОБА_1 нотаріусом не видавалася та не посвідчувалася, про що нотаріус написав у заяві від 24 січня 2013 року, є передчасним з огляду на те, що законом встановлена презумпція правомірності правочину. Правочин, доручення, у встановленому порядку недійсним не визнавався.

Крім того, суди належним чином не з'ясували позицію відносно даного спору у ОСОБА_2, довіреність на ім'я якого була пред'явлена банку при зверненні із заявою про повернення банківського вкладу та копія якої міститься у матеріалах справи.

25.09.2014 року справі було присвоєно № 761/28151/14-ц та передано на розгляд судді ОСОБА_9

У зв'язку із припиненням повноважень судді ОСОБА_9, справу 22.04.2015 року було передано на розгляд судді Рибаку М.А.

В процесі розгляду справи було залучено в якості відповідачів Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «УКРГАЗБАНК» (далі по тексту - ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», відповідач-2) та ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач-3, ОСОБА_2), а також як третіх осіб - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шупеню О.М. (далі по тексту - нотаріус, третя особа-1) та ОСОБА_4 (далі по тексту - третя особа-2).

Пред'являючи позовні вимоги до відповідачів 2 та 3, позивач посилався на те, що ПАТ «АКБ «КИЇВ» було здійснено передачу активів на користь АТ «УКРГАЗБАНК», а тому просив вказану в заяві про збільшення позовних вимог суму стягнути солідарно з відповідачів 1 та 2. А також просив визнати недійсною нотаріальну довіреність ВМО № 439404 від 18.12.2009 року, видану від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2, посвідчену приватним нотаріусом КМНО Шупенем О.М. у зв'язку із тим, що позивач її не підписував, що підтверджено висновком експерта, а також відсутністю доказів вчинення нотаріальної дії щодо посвідчення вказаної довіреності з боку нотаріуса.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення.

В судовому засіданні представник відповідача-2 позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні в частині вимог до ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» у зв'язку із тим, що Банк не приймав зобов'язання ПАТ АКБ «КИЇВ» щодо повернення депозитного вкладу по клієнту ОСОБА_1

В судове засідання відповідач-3 ОСОБА_2 не з'явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Треті особи, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання в судове засідання не з'явились.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13 жовтня 2009 року між ПАТ «АКБ «Київ» та ОСОБА_1 укладено договір №16131 про банківський вклад (депозит) «Базис» у доларах США з виплатою відсотків в кінці строку, згідно умов якого банк відкриває вкладнику депозитний рахунок НОМЕР_3, а вкладник вносить на цей рахунок грошові кошти у сумі 35 313,33 доларів США, з виплатою відсотків у розмірі 13,5% річних.

Згідно із п. 1.2 договору банківський вклад (депозит) залучався на строк 9 місяців, з 13 жовтня 2009 року по 13 липня 2010 року, датою повернення банківського вкладу є 13 липня 2010 року.

Відповідно до п. 4.9. договору, після закінчення строку, на який був залучений вклад (депозит), він вважається вкладом на вимогу та обліковується на поточному/поточному картковому рахунку НОМЕР_4 з процентною ставкою, яка встановлена в банку для вкладів на вимогу на цей момент.

Згідно із п. 4.7. договору, повернення вкладу здійснюється за умови закінчення строку його розміщення.

Таким чином, сторонами були узгоджені умови та дату повернення повної суми вкладу, а саме: лише після закінчення строку, на який був залучений вклад.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання за договором виконав, вніс грошові кошти у сумі 35313,33 доларів США, що підтверджується меморіальним валютним ордером № 9409 від 13 жовтня 2009 року (Т. 1, а.с. 10).

13 липня 2010 року, після закінчення строку дії договору, позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про повернення депозитного вкладу та нарахованих відсотків (Т.1, а.с. 11 ), на що відповідач листом № 090 від 13 липня 2010 року повідомив, що відповідно до заяви № 4201 від 22 лютого 2010 року про дострокове повернення банківського вкладу (депозиту), кошти позивача були повернені уповноваженій ним особі - ОСОБА_2 (довіреність ВМО № 439404 від 18 грудня 2009 року) ідентифікаційний номер НОМЕР_1 (Т. 1, а.с. 12).

Згідно копії довіреності від 18 грудня 2009 року, посвідченої приватним нотаріусом КМНО Шупенем О.М., ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_2 керувати та розпоряджатися усім своїм майном (а.с. 15)

Як повідомив приватний нотаріус КМНО Шупеня О.М. у своїй заяві від 24 січня 2013 року за вих № 1, 18 грудня 2009 року ним не вчинялося жодної нотаріальної дії від імені ОСОБА_1 (а.с. 70).

Довіреність, видана від імені ОСОБА_1 на керування та розпорядження своїм майном не видавалася та не посвідчувалась. Відмітки та записи в реєстрі нотаріальних дій щодо даної нотаріальної дії відсутні. В реєстрі довіреностей дані відсутні.

Відповідно до узагальнення судової практики Верховного Суду України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року, суд прийшов до висновку про те, що видачу та скасування довіреності можна віднести до односторонніх правочинів.

А отже, в даному випадку, позивачем ставиться питання про визнання довіреності недійсною як правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. N 9 визначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р., відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.

Згідно із ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до висновку експертного почеркознавчого дослідження № 1-26/05, складеного 26.05.2015 року ТОВ «Український центр судових експертиз» підпис та рукописний запис «ОСОБА_1» від імені ОСОБА_1, зображення яких містяться в рядку «ПІДПИС» електрофотографічній копії довіреності від 18.12.2009 року, виданої від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупенем О.М., виконані на ОСОБА_1, а іншою особою (Т. 2, а.с. 145-147).

Окрім того, вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 08.08.2008 року встановлено, що ОСОБА_7 28.12.2007 року викрав паспорт на ім'я ОСОБА_2 (Т. 1, а.с. 173-174).

За таких обставин суд приходить до висновку про визнання довіреності серії ВМО № 439404 від 18.12.2009 року, виданої від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2 та посвідченої приватним нотаріусом КМНО Шупенем О.М. - недійсною.

Щодо вимог про солідарне стягнення з відповідачів 1 та 2 суми вкладу з процентами та з нарахованими інфляційними втратами та трьома процентами річних суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1. ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Таким чином відповідачем, в порушення умов договору (п. 4.7.) та законодавства України, видано повну суму вкладу та відсотки до закінчення строку його розміщення.

Крім того, видача вкладу була здійснена не з депозитного рахунку, а з поточного (рахунок: НОМЕР_2), що не узгоджується з п. 4.9. договору. (а.с. 14).

Разом з тим, у заяві на дострокове повернення банківського вкладу (депозиту) від 22 лютого 2010 року, яка підписана ОСОБА_2, також не вказано номеру депозиту (а.с. 13)

Відповідно до ст. 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк зобов'язаний ідентифікувати, як клієнтів, що здійснюють операції з готівкою без відкриття рахунку на суму, що дорівнює або перевищує 150 000 грн., або на суму, еквівалентну зазначеній сумі в іноземній валюті осіб, так і осіб уповноважених діяти від імені клієнтів.

Відповідно до п. 10.13 інструкції № 492 під час здійснення операцій за вкладним (депозитним) рахунком фізичної особи як зразок підпису власника рахунку використовується зразок підпису, зазначений у договорі банківського вкладу.

Відповідачем не надано належних доказів на підтвердження проведення повної ідентифікації особи-отримувача коштів, як і не надано на неодноразові запити суду матеріали депозитної справи ОСОБА_1, в матеріалах якої міститься засвідчена копія довіреності на ім'я ОСОБА_2, на підставі якої останньому було видано вклад.

Вимогами пункту 2 частини другої статті 6 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму» (в редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), банк зобов'язаний здійснити ідентифікацію та вивчення клієнтів.

Необхідним для здійснення ідентифікації клієнта є отримання документів і відомостей, перелік яких визначений у частинах одинадцятій та дванадцятій статті 9 Закону та статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність».

Відповідно до пункту 5.13 Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.05.2003 № 189 (далі - Положення), банк під час установлення ділових відносин з клієнтом або проведення фінансових операцій з готівкою без відкриття рахунку на суму, що дорівнює або перевищує 150 000 гривень, або на суму, еквівалентну зазначеній сумі в іноземній валюті, зобов'язаний, зокрема, установити (за наявності) відомості про контролерів щодо клієнта - фізичної особи [ідентифікаційні дані фізичної(их) особи (осіб) - контролера (контролерів) юридичної/фізичної особи (власника істотної участі в юридичній особі) (абзац шостий пункту 1.2 Положення)].

Відповідно до вимог пунктів 21 та 22 частини першої статті 1 Закону контроль фізичної особи здійснюється через можливість вирішального впливу на фінансові операції цієї особи незалежно від фактичного володіння активами фізичної особи. Особа, яка здійснює такий контроль, є контролером фізичної особи.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, відповідачем-1 не надано суду доказів на підтвердження того, що уповноважений працівник банку здійснив належним чином ідентифікацію особи, яка звернулась із заявою про повернення вкладу позивача.

Вказані дії співробітників банку призвели до неправомірної видачі суми вкладу невстановленій особі.

Проте, Кабінетом Міністрів України було прийнято рішення від 11.02.2015 № 61 "Деякі питання участі держави у виведенні Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Київ", згідно з я ким держава в особі Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" (далі - АБ "Укргазбанк") бере участь у виведенні банку Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Київ" (далі - ПАТ "АКБ "КИЇВ") з ринку шляхом відчуження активів і зобов'язань ПАТ "АКБ "КИЇВ" на користь АБ "Укргазбанк".

На підставі постанови Правління Національного банку України від 24.02.2015 № 128 виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 24.02.2015 № 39 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "АКБ "КИЇВ", згідно з яким з 25.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "АКБ "КИЇВ", , МФО 322498, місцезнаходження: вул. Богдана Хмельницького, буд. 16-22, м. Київ, Україна, 01601.

Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ "АКБ "КИЇВ" призначено юрисконсульта І категорії відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кічука Олега Івановича.

Тимчасову адміністрацію в ПАТ "АКБ "КИЇВ" запроваджено строком на три місяці з 25.02.2015 по 24.05.2015 включно.

11 лютого 2015 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 61 "Деякі питання участі держави у виведенні з ринку публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк Київ". Відповідно до зазначеної постанови, держава у особі Публічного акціонерного товариства акціонерного банку "Укргазбанк" (далі - АБ "Укргазбанк") бере участь у виведенні Публічного акціонерного товариства "Акціонерний комерційний банк Київ" (далі ПАТ "АКБ "Київ") з ринку.

З метою реалізації зазначеного рішення Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд гарантування) на підставі постанови Правління Національного банку України № 128 від 24 лютого 2015 року запровадив у ПАТ "АКБ "КИЇВ" тимчасову адміністрацію і розпочав здійснення процедур щодо виведення даного банку з ринку у спосіб, передбачений статтями 39, 411 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Уповноваженою особою Фонду гарантування на тимчасову адміністрацію розпочато проведення інвентаризації, оцінки та складення реєстру активів і зобов'язань ПАТ "АКБ "Київ" для наступної передачі їх до АБ "Укргазбанк".

Після передачі зобов'язань ПАТ "АКБ "КИЇВ" до АБ "Укргазбанк" власники коштів - не тільки фізичні, але й юридичні особи будуть мати повний доступ до своїх рахунків та зможуть вільно розпоряджатися своїми коштами. Зобов'язання перед вкладниками та кредиторами будуть передані в повному обсязі (включаючи депозити понад гарантовану суму 200 тис. грн.). Фонд гарантування докладе максимум зусиль для оперативного здійснення всіх процедур у порядку визначеному Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та нормативно-правовими актами Фонду і забезпечення захисту прав і інтересів вкладників та інших кредиторів ПАТ "АКБ "КИЇВ".

Інформація про час та порядок отримання коштів вкладниками та кредиторами ПАТ "АКБ "КИЇВ" буде повідомлена додатково на сайті АБ "Укргазбанк" - www.ukrgasbank.com.

З метою забезпечення збереження активів неплатоспроможного банку ПАТ "АКБ "КИЇВ", запобігання втрати майна та збитків банку і Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), керуючись частиною четвертою статті 34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 102 від 21 травня 2015 р. про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "АКБ "КИЇВ" до 24 червня 2015 р. включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "АКБ "КИЇВ" юрисконсульта І категорії відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кічука Олега Івановича до 24 червня 2015 р. включно.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 24 червня 2015 р. № 411 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Київ" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 25 червня 2015 р. № 122, "Про початок процедури ліквідації ПАТ "АКБ "КИЇВ" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ "АКБ "КИЇВ" та призначено уповноваженою особою на ліквідацію ПАТ "АКБ "КИЇВ" юрисконсульта І категорії відділу супроводження виведення неплатоспроможних банків з ринку департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кічука Олега Івановича строком на 1 рік з 25 червня 2015 р. до 24 червня 2016 р. включно.

Відповідно до рішення Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 61 "Деякі питання участі держави у виведенні Публічного акціонерного товариства "Акціонерний банк "Київ" активи і зобов'язання ПАТ "АКБ "КИЇВ" було відчужено на користь АБ "Укргазбанк".

Оскільки в Банку було введено тимчасову адміністрацію, а згодом і розпочато ліквідаційну процедуру, до правовідносин, які склалися між сторонами, застосовуються не норми ЦК України, а спеціальні норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частина 1 статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон) визначає, що Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Частина 2 статті 26 Закону передбачає, що вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відшкодування коштів за вкладом в іноземній валюті відбувається в національній валюті України після перерахування суми вкладу за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до статті 36 цього Закону (ч.5 ст.26 Закону).

Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку (ч.1 ст.27 Закону).

Уповноважена особа Фонду зазначає у переліку вкладників суму відшкодування для кожного вкладника, яка розраховується виходячи із сукупного обсягу всіх його вкладів у банку та нарахованих процентів. Нарахування процентів за вкладами припиняється з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку (ч.3 ст.27 Закону).

Отже, так як на час прийняття рішення у справі, Законом передбачена спеціальна процедура повернення вкладів банківської установи, тому суд не вбачає законом передбачених підстав для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача-1 банківського вкладу, відсотків та нарахувань відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Щодо позовних вимог до відповідача-2, то суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим в даній частині, оскільки із наданого суду договору про передачу приймаючому банку активів і зобов'язань неплатоспроможного банку від 19.06.2015 року, укладеного між відповідачами 1 та 2, не вбачається передачі АБ «УКРГАЗБАНК» зобов'язань ПАТ АКБ «КИЇВ» щодо повернення депозитного вкладу по клієнту ОСОБА_1 (Т. 2, а.с. 207-215).

За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині визнання недійсною довіреності, тоді як вимоги про солідарне стягнення з відповідачів грошових коштів задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 169, 179, 212 - 215, 217, 218, 293, 294 ЦПК України; ст. ст. 202, 203, 215, 244, 525, 526, 530, 1060, ЦК України, Законами України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та «Про банки і банківську діяльність», суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Київ», Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» та ОСОБА_2, за участю третіх осіб: Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Шупені О.М. та ОСОБА_4 про стягнення коштів та визнання довіреності недійсною - задовольнити частково.

Визнати недійсною нотаріальну довіреність серії ВМО № 439404 від 18.12.2009 року, видану від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_2, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шупеня О.М.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ М.А. РИБАК