Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І., Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на свою користь з державного підприємства «Вугільна компанія «Краснолиманська» (далі - ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська») середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 1 червня 2013 року по 20 січня 2015 року у розмірі 174 041 грн 28 коп. та 900 грн у відшкодування моральної шкоди.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 22 серпня 2005 року по 25 березня 2013 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений на підставі ч. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін, проте розрахунок із ним проведений не був. Вказував, що рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 19 серпня 2013 року частково задоволено його позов та стягнуто на його користь з ДП «ВК «Краснолиманська» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 березня 2013 року по 31 травня 2013 року, однак відповідач ввів його та суд в оману відносно того, що розрахунок за цей період був з ним проведений. Також вказував, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року зобов'язано нарахувати та виплатити йому компенсацію за 6 днів невикористаної відпустки. Проте, розрахунок до цього часу не проведений, чим йому завдано також і моральну шкоду.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 27 лютого 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 142 271 грн 84 коп.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом матеріального чи порушення норм процесуального права. Оскаржувана ухвала зазначеним вимогам закону не відповідає.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що позов заявлено на підставі ст. 117 КЗпП України, норми якої застосовуються при відсутності спору про розмір виплат, однак наявність рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року свідчить про спір між сторонами щодо нарахування компенсації за невикористані відпустки.

Проте повністю з таким висновком апеляційного суду погодитись не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 з 22 серпня 2005 року по 25 березня 2013 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем та був звільнений за згодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, середньоденна заробітна плата позивача складає 345 грн 32 коп.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 19 серпня 2013 року, яке набрало законної сили 30 серпня 2013 року, з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь ОСОБА_1 стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 березня 2013 року по 31 травня 2013 року.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 січня 2015 року, зобов'язано ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» нарахувати та сплати ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані 6 днів відпустки за період з 18 січня 2013 року по 25 березня 2013 року.

При звільнені робітника, згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться у день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

РішеннямКрасноармійського міськрайонного суду Донецької області від 16 вересня 2014 року встановлено, що ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська», у порушення ст. 116 КЗпП України, не виплатило ОСОБА_1 всі суми, які йому належали від підприємства, зокрема компенсацію за невикористані 6 днів відпустки.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на корить працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно з Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Зазначеним Положенням також визначено порядок обчислення компенсації.

Вимоги про відповідальність за затримку розрахунку, у разі його не проведення у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум, підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

За таких обставин, апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, не врахував, за який час затримки підлягає стягненню з ДП «Вугільна компанія «Краснолиманська» на користь позивача його середній заробіток та в якій сумі, не звернув увагу на підставу позову, а саме що на відміну від попередніх справ у даній справі вказано інший період, за який заявлено вимогу про стягнення заробітної плати (з 1 червня 2013 року по 20 січня 2015 року), що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.

Висновки суду ґрунтуються на припущеннях, що заборонено в силу ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин рішення апеляційного суду не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 11 червня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко