Справа № 500/5679/14-ц
Провадження № 2/500/118/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2015 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Бурнусуса О.О.,

при секретарі - Петровій В.В.,

за участю сторін: представника позивача - Морозової С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Ізмаїлі цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Українське Дунайське пароплавство» (надалі - ПрАТ «УДП») звернулось до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області з позовом, в якому просить суд стягнути з ОСОБА_2 суму нанесеного матеріального збитку у розмірі 1840грн. (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач відмовляється добровільно відшкодовувати нанесений збиток у розмірі вартості зниклого майна на суднах зчалу т/х «Валериан Зорин». На час зникнення майна відповідач займав посаду старшого механіка судна та ніс відповідальність за його збереження. За своїми посадовими обов'язками та сферою професійних знань відповідач зобов'язаний був здійснювати контроль за цілісністю та збереженням всіх механізмів на судні. Нескладення під час початку виконання службових обов'язків ОСОБА_2 акту прийому-передачі товарно-матеріальних цінностей є порушенням законодавства та не звільняє від відповідальності за збереження отриманого майна. Враховуючи викладене, позивач зазначає, що ОСОБА_2 у період його роботи на посаді старшого механіка т/х «Валериан Зорин» не здійснювався належним чином контроль за його підлеглими, а також контроль за ввіреними йому матеріальними цінностями, що спричинило можливість їх викрадення з суден зчалу, а саме т/х «Валериан Зорин», що нанесло ПрАТ «УДП» збитки.

Згідно письмових заперечень відповідач ОСОБА_2 просить у задоволенні позовних вимог ПрАТ «УДП» відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, посилаючись на наступне. Так, він неодноразово надавав рапорти керівництву про факти нестачі майна і на нього не може бути покладена відповідальність за відсутність майна, що виявлено, з огляду на те, що позивачем не доведена його вина у зникненні ТМЦ, відповідна передача представником позивача йому визначених товарно-матеріальних цінностей не проводилась та договір про повну матеріальну відповідальність з ним не укладався, що виключає можливість стягнення з відповідача вартості зниклого майна та правомірність заявлених позовних вимог.

В судовому засіданні представник позивача ПрАТ «УДП» підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, в письмовій заяві вказав, що позовні вимоги не визнає та просить позовну заяву розглянути за його відсутності.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 призначено на посаду старшого механіка т/х «В. Зорин» 25.10.2013р., що вбачається з виписок з наказу про призначення на посаду №173 від 28.10.2013р., копії яких наявні у матеріалах справи. Працював відповідач на зазначеній посаді до 12.01.2014р. (а.с.55, 106).

13.12.2013 року відділом безпеки та охорони ПрАТ «УДП» було проведено обстеження машинних відділень на суднах зчалу т/х «Валериан Зорин», в результаті якого було виявлено відсутність деяких вузлів загальною вартістю 12 350грн.

27.02.2014 року комісією у складі суперінтендантів технічної служби ПрАТ «УДП» Гармаша Олександра Сергійовича, Саковського Віктора Валентиновича та старшого інспектора відділу безпеки та охорони ПрАТ «УДП» Корженко В'ячеслава Івановича було проведено обстеження суден зчалу т/х «Валериан Зорин» та була встановлена фактична відсутність наступного майна: три оглядових скла ДУ-50; насос у зборі танку фекальних вод; два клапани ДУ-50. Згідно даних технічної служби ПрАТ «УДП» загальна вартість демонтованого майна складає 9 200 грн.

За фактом зникнення зазначеного майна ПрАТ «УДП» було проведено службове розслідування, за результатами якого було видано наказ № 33л від 14.04.2014 року про притягнення до матеріальної відповідальності осіб. Вказаним наказом капітану т/х «Валериан Зорин» ОСОБА_7, старшому помічнику капітана т/х «Валериан Зорин» ОСОБА_8, старшому механіку т/х «Валериан Зорин» ОСОБА_2 та другому механіку т/х «Валериан Зорин» ОСОБА_9 було запропоновано добровільно, протягом семи днів, внести солідарно до каси ПрАТ «УДП» суму нанесеного збитку у розмірі 9200грн., тобто по 2300грн. кожному.

Із вищезазначеним наказом члени екіпажу т/х «Валериан Зорин» були ознайомлені 16.04.2014 року із зазначенням про незгоду із ним. Відповідно до службової записки ГБ - 566 від 31.07.2014 року ОСОБА_2 не сплатив суму нанесеного ПрАТ «УДП» матеріального збитку у розмірі 2300 грн.

У зв'язку із викладеним позивач звернувся до суду з цим позовом.

У поданій позивачем заяві про уточнення розміру позовних вимог зазначено, що під час проведення службового розслідування була допущена помилка та не притягнуто до матеріальної відповідальності другого помічника капітана т/х «Валериан Зорин» ОСОБА_10, який в той період часу також працював на даному судні і відносився до командного складу судна. Тому на цій підставі ПрАТ «УДП» зменшило розмір позовних вимог щодо стягнення матеріального збитку з ОСОБА_2 та зазначило, що стягненню з ОСОБА_2 підлягає сума нанесеного матеріального збитку у розмірі 1840грн.

Суд не погоджується з доводами позивача та вважає, що позовні вимоги ПрАТ «УДП» не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з вимогами ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.130 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Згідно із ст.132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві.

Випадки повної матеріальної відповідальності працівників у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації визначені у ст.134 КЗпП України. Позивачем не надано суду доказів того, що відповідальність відповідача підпадає під виключний перелік випадків, визначених статтею 134 КЗпП України.

В свою чергу, відповідно до ч.1 ст.137 КЗпП України суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно.

Статтею 138 КЗпП України визначено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України N 14 від 29 грудня 1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі ст.ст. 130, 135-3, 137 КЗпПУ залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

За змістом закону підставою покладення відповідальності за завдану шкоду є винні дії працівника.

Однак позивачем не надано суду належних доказів наявності визначених ст.130 КЗпП України умов, необхідних для притягнення працівника до матеріальної відповідальності за зникле майно.

Так, як вбачається з акту внутрішнього розслідування від 24.01.2014р. (а.с.43) після переходу т/х «В. Зорин», т/х «Г.Агафонов», т/х «Н.Савицький» в розпорядження ПрАТ «УДП» екіпажі вказаних суден перестали виконувати свої обов'язки та покинули судна без належної передачі будь-кому справ та майна, а до 13.07.2012р. на вказаному зчалі суден була не зайнята посада старшого механіка.

Згідно рапорту ст. механіка ОСОБА_11 на ім'я капітана зчалу суден відстою ОСОБА_12 від 01.11.2012р. (а.с.30) та рапорту від 20.07.2012р. (а.с.35) ОСОБА_11 прийняв обов'язки ст. механіка зчалу морських суден 13.07.2012р. без прийому-передачі справ та майна у зв'язку із відсутністю в штаті старшого механіка. СЕУ, прилади, системи, палубні механізми виведені з експлуатації та перевірити їх технічний стан неможливо. Майно, що відноситься до відання механіків та електромеханіка опечатано в приміщенні пломбами комісією ПрАТ «УДП».

26.10.2013р. старшим механіком ОСОБА_2 на ім'я капітана зчалу суден відстою т/х «В. Зорин», т/х «Г.Агафонов», т/х «Н.Савицький» ОСОБА_7 подано рапорт (а.с.32), в якому зазначено, що він прийняв обов'язки старшого механіка зчалу морських суден 22.10.2013р. без прийому-передачі справ, СЕУ, обладнання, майна у зв'язку із хворобою ст. механіка. СЕУ, прилади, системи, палубні механізми виведені з експлуатації з моменту постановки суден у відстій. Перевірити технічний стан вказаного обладнання неможливо без повного обстеження та пробної роботи. Також зазначено, що майно, яке відноситься до відання механіків та електромеханіка опечатано в приміщенні пломбами відповідною комісією ПрАТ «УДП». Зазначене викладено й у акті передачі від 09.01.2014р. (а.с.48).

Судом встановлено, що з ОСОБА_2 під час вступу до виконання службових обов'язків не було складено відповідного акту прийому-передачі ТМЦ, а отже немає можливості зробити висновок, що зникле майно (три оглядових скла ДУ-50; насос у зборі танку фекальних вод; два клапани ДУ-50) було у наявності під час призначення відповідача на посаду старшого механіка, а саме 25.10.2013 року, і передавалось у його відання та що вказане майно зникло саме у період виконання ОСОБА_2 покладених на нього службових обов'язків.

Посилання позивача на положення Статуту служби на суднах Міністерства морського флоту СРСР, затвердженого наказом Міністерства морського флоту № 6 від 09.01.1976 року, також не свідчать про обґрунтованість позовних вимог ПрАТ «УДП».

Згідно ч. 2 ст.37 Статуту, всі члени екіпажу залежно від виконуваних функцій розподіляються по службах (групам). Так, служба технічної експлуатації (єдина технічна служба) забезпечує технічну експлуатацію суднових технічних засобів і корпуса судна, комплектується з членів екіпажу і очолюється старшим механіком.

Згідно ст.175, ч. 4 ст. 176 Статуту старший механік є заступником капітана з технічної експлуатації судна, несе відповідальність за технічний стан корпусу і технічних засобів судна. Старший механік зобов'язаний забезпечувати організацію вахтового обслуговування механічної установки і несе відповідальність за технічну експлуатацію всіх суднових технічних засобів.

Відповідно до ст. 45 Статуту члени суднового екіпажу несуть в установленому законом порядку матеріальну відповідальність за збереження довірених їм цінностей.

Однак, з огляду на те, що доказів передачі ОСОБА_2 зниклих ТМЦ позивачем суду не надано та визнається факт відсутності відповідних письмових доказів зазначеного, то й притягнутий до відповідальності за незбереження таких цінностей відповідач бути не може.

Не свідчать про обґрунтованість позовних вимог й твердження ПрАТ «УДП» про порушення ОСОБА_2 процедури прийому-здачі судна від одного механіка до іншого та вимог ст. 184 Статуту, згідно якої старший механік, призначений на судно, приймає від свого попередника в установленому порядку корпус і технічні засоби, паливо, інвентар, змінно-запасні частини, технічну документацію судна па підставі рапортів відповідальних осіб командного складу (рапорти пишуться на ім'я старшого механіка, що здає), а також всі документи, книги і креслення по механічної установці відповідно до опису. Про прийом-здачу складається акт, один примірник якого видається капітану і залишається на судні, а другий видається судновласнику. Прийом-здача і час фіксуються в машинному журналі, про що доповідається капітану. З моменту вчинення зазначеного запису новопризначений старший механік вступає на посаду.

Недбале відношення, на думку позивача, старшого механіка ОСОБА_2 до своїх службових обов'язків під час прийому-здачі механізмів по завідуванню від старшого механіка ОСОБА_11 та допущення ним порушення норм Статуту, а також визначної процедури прийому-здачі свого завідування, відсутність перевірки ним наявності майна, яке відноситься до його завідування, та нескладання акту прийому-здачі може слугувати підставою лише для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності за вказаним фактом; та жодним чином не свідчить про обґрунтованість притягнення ОСОБА_2 до матеріальної відповідальності.

Відповідно до ст. 392 Статуту вахтова служба (вахта) на судах є особливим видом виконання службових обов'язків, які вимагають підвищеної уваги і безперервного присутності на посту або робочому місці. Члени суднового екіпажу, що знаходяться на вахті, іменуються вахтовими. На всіх суднах, які перебувають в експлуатації, повинна бути встановлена цілодобова вахтова служба. На судах, виведених з експлуатації, порядок несення вахтової служби встановлюється судновласником. Вахтова служба повинна забезпечувати управління судном, його безпеку, живучість, виробничу діяльність і контроль за відвідуванням судна сторонніми особами. Відповідальність за організацію вахтової служби покладається на капітана судна, а безпосереднє керівництво організацією вахтової служби - на старшого помічника капітана і старшого механіка. Відповідальність за належне несення вахти покладається на осіб, які несуть вахту.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказів неналежного ведення та організації вахтової служби з боку відповідача, що спричинило втрату майна, суду позивачем не надано.

Твердження щодо наявності чи відсутності у відповідача належних знань по технічному стану та механічній установці судна не підлягають дослідженню судом, з огляду на те, що вказане питання не відноситься до предмету спору та не може свідчити про підставність матеріальної відповідальності за зниклі ТМЦ за відсутності відповідного акту прийому-передачі зазначеного майна.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що на відповідача не може бути покладена матеріальна відповідальність за зникле майно, факт нестачі якого було встановлено представниками позивача обстеженнями від 13.12.2013 р. та 27.02.2014 р., а отже позовні вимоги ПрАТ «УДП» задоволенню не підлягають.

Згідно ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Приймаючи до уваги, що відмовлено у задоволенні позову Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку то відповідно судом відмовляється позивачу у стягненні судових витрат з відповідача ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви Приватного акціонерного товариства «Українське Дунайське пароплавство» до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О.О.Бурнусус