Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, третя особа - ОСОБА_5, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 -- ОСОБА_6 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 04 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 26 березня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом до ОСОБА_4, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебуває у зареєстрованому шлюбі з 17 грудня 1993 року, від якого вони мають дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка знаходиться на повному її утриманні. В даний час дочка навчається на денній формі навчання у Київському національному торговельно-економічному університеті. У зв'язку з тим, що дочка потребує матеріальної допомоги від батька, оскільки стипендію не отримує та не працює, а позивачка не може самостійно утримувати її, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання повнолітньої ОСОБА_5 в твердій грошовій сумі в розмірі 1 500 грн щомісячно до закінчення нею навчання або припинення навчання, але не більше ніж до досягнення дочкою 23 років.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 04 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Луганської області від 26 березня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Згідно ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач не має можливості надавати матеріальну допомогу доньці.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте таким вимогам судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 1993 року, від якого мають дочку - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка знаходиться на утриманні ОСОБА_3

Згідно з довідкою Київського національного торговельно-економічного університету від 05 листопада 2014 року ОСОБА_5 навчається на денній формі навчання факультету «Економіки, менеджменту і права» (а.с. 14).

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилалась на те, що їх дочка потребує матеріальної допомоги від батька у зв'язку з навчанням у вищому учбовому закладі, який може надавати таку допомогу. Так, останній має у власності магазин та займається роздрібною торгівлею, що підтверджується роздруківкою з інтернет-сторінки, з якої вбачається, що ОСОБА_4 належить магазин «ІНФОРМАЦІЯ_2» за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19 - 20).

Частиною 1 ст. 199 СК України передбачено, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Згідно з ч. 3 ст. 199 СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз'яснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але не менше 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до пунктів 11, 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визначаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України). У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт закону), у відповідних випадках - на норми Конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК України (статті 224 - 226 ЦПК України - при ухваленні заочного рішення) й інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

У порушення вказаних положень постанови Пленуму Верховного Суду України в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції не зазначено про встановлені судом обставини, не надано їм оцінки, не надано оцінки зібраним доказам.

Отже, ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції належним чином не перевірив, чи має відповідач можливість надавати матеріальну допомогу дочці, яка продовжує навчання. Зазначивши в рішенні, що відповідач не зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, суд не з'ясував, якою діяльністю займається відповідач, чи працює він в магазині, про що зазначила позивач, посилаючись на докази, які відповідачем не спростовані.

Разом з цим, дійшовши висновку про те, що працюючи в магазині, відповідачу не вистачає коштів навіть на його потреби, суд не звернув уваги, що такі висновки потребують доведення, що свідчить про припущення, а не про встановлення фактичних обставин справи.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду без змін.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 -- ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 04 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 26 березня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: Ю.Г. Іваненко

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська