НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/135/14-ц
№ 2/183/137/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.02.2015 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:

головуючої судді Березюк В.В.,

секретаря Тен І.О.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника третьої особи - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Управління Держземагенства у Новомосковському районі про знесення самочинно збудованого гаражу,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Управління Держземагенства у Новомосковському районі, яким просив зобов'язати відповідача знести незаконно побудований гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування свого позову, позивач зазначив, що згідно рішення Новомосковського міськвиконкому 24/26/464 від 10.09.1958 року громадянці ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1, розміром 6 соток під забудову.

В 1975 році господарка зазначеної земельної ділянки ОСОБА_5 померла, її малолітнього сина забрали до дитячого будинку і двір лишився безхозним.

В січні 2003 року через публічні торги він купив сину - ОСОБА_6 напіврозвалений будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на землі держфонду. Інших будівель на зазначеній земельній ділянці не було.

За час безхозності частину земельної ділянки само захватила жителька домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 - ОСОБА_7, яка перед вікнами домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, у 1975 році побудувала гараж.

Вважає, що гараж побудовано незаконно і він підлягає знесенню, оскільки під його побудову не виділялась земельна ділянка, відсутня проектна документація, гараж не відповідає генплану, будова пожежонебезпечна, відсутня згода ППС і штабу цивільної оборони міста, відсутня згода жителів будинків АДРЕСА_1, авто гараж не відповідає відстані від вікон будинків АДРЕСА_1, земельна ділянка самовільно захоплена.

За таких обставин позивач, вважаючи свої права порушеними, вимушений звернутися з даним позовом до суду для захисту своїх прав.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримав, просив суд його задовольнити, надавши пояснення з приводу обставин викладених в позовній заяві. При цьому позивач зазначив, що з відповідачкою ОСОБА_2 у нього з сином склались неприязні стосунки через частину земельної ділянки, на якій знаходиться спірний авто гараж. Він переконаний, що дана частина земельної ділянки беззаперечно відноситься до ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 і, таким чином, порушує права його сина, на повноцінне використання належної йому земельної ділянки, зокрема, права на будівництво.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважаючи їх не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, просив суд в задоволенні позову відмовити. При цьому зазначив, що право власності на спірний гараж належним чином зареєстровано за відповідачем, а тому вона щонайменш набула право на земельну ділянку, необхідну для його обслуговування. По-друге, гараж розташований поза межами земельної ділянки позивача і ніяким чином не порушує його права. По-третє позивач взагалі є неналежним, оскільки власником земельної ділянки є його син, а не він особисто, а тому безпосередньо у позивача відсутнє право на такий позов.

Представник Управління Держземагенства у Новомосковському районі - ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначила, що по суті земельний спір в даному випадку відсутній, оскільки межі земельної ділянки сина позивача визначені, він їх не оспорює. Належну на праві власності земельну ділянку син позивача має право використовувати на власний розсуд, зокрема, під забудову. Гараж знаходиться поза межами належної сину позивача земельної ділянки. А тому, враховуючи вищевикладене, вважала що підстави для задоволення позовних вимог - відсутні.

Суд, вислухавши пояснення сторін, представників сторін, допитавши свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю, серії ЯЛ 3 061800, виданого на підставі Рішення міської ради № 921 від 21.05.2010 року, ОСОБА_6 належить на праві приватної власності земельна ділянка, розміром 0,00593 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.56).

Вищезазначена земельна ділянка є суміжною з земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_2.

Дана обставина підтверджується свідоцтвом про право на спадщину (а.с.179), викопіюванням з генерального плану забудови м.Новомосковська (а.с.4), а також викопіюванням з публічної кадастрової карти (а.с.160) та викопіюванням із збірного кадастрового плану (а.с.172).

І саме на цій суміжній земельній ділянці знаходиться спірний авто гараж.

Той факт, що спірний авто гараж знаходиться за межами земельної ділянки, належної ОСОБА_6, згідно Державного Акту, не заперечувався і сторонами в судовому засіданні.

Крім того, як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину від 22.04.2009 року, відповідач ОСОБА_2 є власником спірного гаражу, який розташований на землі держфонду (а.с.179).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Статті 80, ч.1 ст.91, ч.1 ст.96, ч.3 ст.103 Земельного Кодексу України регулюють загальні питання об'єктів права власності на землю, обов'язки власників землекористувачів земельних ділянок та зміст добросусідства.

Згідно з частинами 2, 3, 5 ст.158 Земельного Кодексу України виключно судом вирішуються: земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Згідно частини 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав: в) визнання угоди недійсною; г) визнанні недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування завданих збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Як зазначив позивач, в січні 2003 року через публічні торги він купив сину ОСОБА_6 напіврозвалений будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 на землі держфонду.

Дана обставина сторонами не заперечувалась в судовому засіданні.

Відповідно до ст.120 Земельного кодексу України в редакції, яка була чинна на момент придбання будинку (січень 2003 року), при переході права власності на будівлю і споруду, право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Доказів того, що сином позивача укладались будь-які цивільно-правові угоди, позивачем в порушення вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано.

Не надано суду доказів і того, що на момент придбання будинку були визначені межі земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Дійсно, суду надана Виписка з рішення № 24/26/464 від 10.09.1958 року, яким ОСОБА_5 виділена земельна ділянка, розташована за адресою: АДРЕСА_1, розміром 6 соток під забудову (а.с.2) та Акт про виділення земельної ділянки, розташованої за цією ж адресою в натурі (а.с.2).

Дані документи приймаються судом, однак по-перше, суду не надано доказів того, що будинок під №72 зараз відповідає № 86 (доказів того, що відбувалась пере нумерація суду не надано).

Крім того, в матеріалах справи наявний Витяг з Рішення Виконавчого комітету Новомосковської міської ради від 26.03.1997 року № 271 (а.с.121), яким змінена конфігурація земельних ділянок громадянам м.Новомосковска, зокрема громадянці ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2, після чого розмір земельної ділянки, розташованої за зазначеною адресою став складати 830 м2 (а.с.121).

Як видно з наданого суду свідоцтва про право на спадщину, відповідача набула право власності на будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_2, які розташовані за земельній ділянці саме такого розміру - 830 м2 (а.с.179).

В 2009 році син позивача - ОСОБА_6 скористався своїм правом на приватизацію, в результаті чого отримав Державний акт на право приватної власності на землю, серії ЯЛ 3 061800, виданий на підставі Рішення міської ради № 921 від 21.05.2010 року, на підставі якого набув право приватної власності на земельну ділянку, розміром 0,00593 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.56).

В ході оформлення права приватної власності на виконання вимог діючого законодавства були визначені межі земельної ділянки, розташованої за зазначеною адресою та визначена її конфігурація (а.с.56).

Як видно з відповіді КП НБТІ, за договором купівлі-продажу від 27.01.2003 року ОСОБА_6 придбав житловий будинок з надвірними побудовами, за адресою: АДРЕСА_1, розташований на присадибній ділянці, розміром 480 кв.м землі держфонду (а.с.15).

А як видно з вищезазначеного Державного акту, розмір земельної ділянки, отриманої у власність ОСОБА_6 складає 0,00593 га., тобто за розміром навіть більше, ніж розмір земельної ділянки, на якій було розташоване придбане ним нерухоме майно на момент його придбання.

Щодо частини земельної ділянки, на якій розташований спірний авто гараж, то суду не надано доказів того, що ОСОБА_6 має право власності або користування зазначеною частиною земельною ділянкою.

В той час, як відповідачем надано свідоцтво про право на спадщину, яким ОСОБА_2 та ОСОБА_10 набули право власності на нерухоме мано, розташоване за адресою: АДРЕСА_2, які розташовані за земельній ділянці, розміром 830 м2, зокрема на спірний гараж (а.с.179-180).

Тобто, судом встановлено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить земельна ділянка 0,00593 га, розташована за адресою: АДРЕСА_1 з визначеними межами та конфігурацією і суду не надано будь-яких доказів того, що відповідач перешкоджає позивачу використовувати належну йому земельну ділянку за цільовим призначенням.

Щодо того, що гараж побудований без законних підстав, то судом приймається до уваги наданий позивачем висновок комісії від 24.01.1978 року, яким встановлено, що під автогараж не виділялась земельна ділянка, відсутня проектна документація, гараж не відповідає генплану, будова пожежонебезпечна, відсутня згода ППС і штабу цивільної оборони міста, відсутня згода жителів будинків АДРЕСА_1, авто гараж не відповідає відстані від вікон будинків АДРЕСА_1, земельна ділянка самовільно захоплена (а.с.43)., однак Рішенням виконавчого комітету Новомосковської міської ради № 23/385 від 02.06.1978 року (тобто прийнятого після винесення висновку комісії), гараж узаконено (а.с.16).

Доказів того, що вищезазначене Рішення оспрювалось позивачем чи попередніми власниками, суду не надано, а, відповідно, суд вважає його чинним.

Суду надано Постанову окружного адміністративного суду від 01.11.2011 року, якою зобов'язано відділ Держкомзему у м.Новомосковську Дніпропетровської області видати Акт на приватну власність на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.49-50), однак дана Постанова ніяким чином не спростовує обставини, встановлені в судовому засіданні.

Таким чином суд вважає, що позов не обґрунтований та задоволенню не підлягає.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9, які підтвердили факт неприязних стосунків між позивачем та відповідачем та зазначили про те, що були присутні при встановленні забору між суміжними земельними ділянками, однак їх свідчення ніяким чином не спростовують обставин, встановлених в судовому засіданні.

І, зокрема, як видно з позовної заяви, до суду звернувся ОСОБА_1, в той час, як земельна ділянка, відповідно до Державного акту, серії ЯЛ 3 061800, виданого на підставі Рішення міської ради № 921 від 21.05.2010 року, належить його сину - ОСОБА_6.

Аналіз змісту положень ЦПК, ЦК та роз'яснень Верховного Суду України дає підстави для висновку, що право на судовий захист пов'язане виключно з порушенням суб'єктивного права позивача. Отже, суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту суб'єктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, - захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст. 1, 3 ЦПК, ст.ст. 15, 16 ЦК, абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»). При цьому варто враховувати, що обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач.

Позивачу по даній справі ОСОБА_1, який зазначив, що діє в інтересах сина, було роз'яснено паво сина самостійно звернутись до суду із зазначеними позовними вимогами, однак позивач проти цього заперечував, заявивши, що позивачем має бути саме він.

Наявність в матеріалах справи доручення (а.с.6) не спростовує позиції позивача.

Діючим же процесуальним законодавством не передбачена можливість заміни одного позивача іншим (належним) за ініціативою суду.

Крім того, це суперечило б принципу диспозитивності, оскільки кожен громадянин маючи право звернутись до суду, самостійно вирішує реалізовувати це право чи ні.

Тобто в даному випадку ще і з цих підстав позов задоволенню не підлягає, оскільки в судовому засіданні не надано доказів порушення права позивача.

Аналізуючи вищевикладене, суд вважає, що позов не обґрунтований та не підлягає задоволенню.

Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позву не обхідно відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст.10,60, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст.ст. 130, 132, 133, 134 КЗпП, ст.ст. 23, 1167 ЦК України, суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Управління Держземагенства у Новомосковському районі про знесення самочинно збудованого гаражу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суду в десятиденний термін після його проголошення. Особи, які брали участь у судовому засіданні, але не були присутніми під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Березюк В.В.