Справа №560/1350/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2015 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

позивача: ОСОБА_1,

відповідача: ОСОБА_2,

відповідача, яка є представником редакції громадсько-політичної газети "Поліський репортер": ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до Редакції громадсько-політичної газети "Поліський репортер", ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просить визнати недостовірною інформацію, розповсюджену редакцією громадсько-політичної газети "Поліський репортер", ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про нього в НОМЕР_1 від ІНФОРМАЦІЯ_1 громадсько-політичної газети "Поліський репортер", сторінка 4 - "ІНФОРМАЦІЯ_2", сторінка 4 - "ІНФОРМАЦІЯ_3". Також просить зобов'язати Редакцію громадсько-політичної газети "Поліський репортер" за власний рахунок надрукувати спростування опублікованої інформації, шляхом публічного вибачення перед ОСОБА_1 та працівниками трудового колективу Берестівського НВК "Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів - дошкільний заклад" та розмістити протягом семи днів з дня набрання чинності рішення суду в запланованому найближчому випуску громадсько-політичної газети "Поліський репортер" на першій сторінці статті про недостовірність опублікованої про ОСОБА_1 інформації в порядку, передбаченому ст. 37 Закону України "Про друковані засоби масової інформації". Також просить стягнути в солідарному порядку з редакції громадсько-політичної газети "Поліський репортер", ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди, заподіяної у зв'язку з розповсюдженням недостовірної інформації, що принижує честь, гідність та ділову репутацію, у розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч гривень 00 коп). Крім того, просить стягнути з Відповідачів понесені ним витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви у розмірі 587,20 грн. та витрати на оплату послуг адвоката у розмірі 7200,00 грн.

Свої вимоги мотивує тим, що 17 червня 2014 року в номері 27 громадсько-політичної газети "Поліський репортер" на сторінці 4, журналістом ОСОБА_4 була опублікована стаття під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_2", яка на думку позивача містить щодо нього недостовірну інформацію а саме, у статі зазначено: "Ніхто не вимагає, аби ОСОБА_5 йшла працювати дояркою, а ОСОБА_1 - пасти худобу, але нова влада в районі повинна зробити висновок про те, чи достойні ці люди займати керівні посади, якщо вони використовували їх на свої блага та задля поповнення численності Партії Регіонів... Тож без проходження цих людей через люстрацію не обійтися".

Крім того, позивач зазначає, що у тому ж номері від 17 червня 2014 року на сторінці 4 ОСОБА_2 у співавторстві із ОСОБА_3 була опублікована стаття під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_3", яка також містила недостовірну інформацію стосовно позивача. Зокрема у ній було зазначено, що "Звіт директора мала б оцінити громада. Але те голосування, що відбувалося у залі, важко назвати таємним. Роздали якісь папірці, на яких треба було поставити позначку зовсім не в кабінці для голосування, і не в окремому куточку наодинці, а сидячи поряд із колегами в одному ряду. Але й в цих, не конфіденційних умовах тридцять шість учасників голосування оцінили роботу директора "задовільно", семеро - "незадовільно", троє утрималось, якщо вірити підрахункам двох членів президії". Далі у статті зазначено, що "Багато залишилося запитань щодо правомірності обрання президії, процедури таємності голосування і доцільності звіту директора Берестівської НВК взагалі. Громадськість цього не чула і не бачила. Чому? Думаю, причин декілька: невдало обраний час, чи недостатня поінформованість громади, відсутність оголошення за межами закладу, небажання директора чути громадськість".

Вказані тексти статтей носять для позивача образливий характер, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію. У них міститься необ'єктивне й викривлене висвітлення обставин щодо рівня його професійної підготовки. Позивач працює педагогічним працівником більше 19 років та з 01.09.2013 року займає посаду директора Берестівського НВК "Загальноосвітньої школи І-III ступенів - дошкільний навчальний заклад", постійно підвищує свій професійний рівень і будь-яких нарікань з боку керівництва, колег та батьків учнів, на рахунок його професійних здібностей ніколи не було. А тому, висловлювання "ОСОБА_1 має пасти худобу" є для нього образливим та таким, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію.

Також позивач зазначив, що ні Статутом Берестівського НВК, ні діючим законодавством взагалі не передбачено такого органу управління НВК, як президія, жодний пункт Статуту не містить вимог щодо обов'язковості проведення голосування під час прийняття загальними зборами рішень таємним шляхом, а також не містить вимог щодо місця розміщення інформації про проведення чергових загальних зборів. А тому, надрукована інформація у громадсько-політичній газеті "Поліський репортер" щодо необхідності обрання президії, обов'язковості проведення таємного голосування є недостовірною та такою, що вводить громадськість в оману, формує негативне ставлення не тільки до позивача, як директора НВК, а й до виховного процесу в закладах освіти взагалі.

Такі негативні відомості здивували, засмутили та завдали позивачу значних моральних страждань, оскільки він був практично звинувачений у вчиненні аморальних, навіть протиправних (незаконних) діях, які він ніколи в житті не вчиняв. У позивача через такі моральні страждання погіршився стан здоров'я та стосунки з дружиною і оточуючими людьми. У зв'язку з вищевикладеним ОСОБА_1 був змушений звернутися до суду із зазначеним позовом.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задоволити з зазначених в ньому підстав.

Відповідач ОСОБА_3, яка є представником громадської - політичної газети "Поліський репортер" в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з мотивів, викладених у запереченні, оскільки позовні вимоги є необгрунтованими та додатково пояснила, що на зборах доповідачем було оголошено, що голосування буде проходити таємно, однак таємним його тяжко було назвати, оскільки кожен з присутніх бачив, хто як голосує. При цьому, у номері 27 "Поліського репортеру" не наголошувалось на обов'язковості проведення таємного голосування. Також не розуміє, чому через статтю у позивача погіршились здоров'я та стосунки з дружиною та оточуючими.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі з мотивів, викладених у запереченні та додатково пояснила, що вони з ОСОБА_3 вирішили написати статтю під назвою "Жити по новому" без будь-якої упередженості чи мети когось образити або ж подати недостовірну інформацію. Так, 06.06.2014 року вони поїхали в нещодавно побудовану Берестівську школу, щоб послухати звіт директора школи. При цьому, ОСОБА_2, вважає, що вона як депутат районної ради та заступник голови комісії районної ради з питань охорони здоров'я, освіти, культури, молодіжної та соціальної політики, має право бути присутньою на публічних заходах. У приміщенні школи їх зустрів директор ОСОБА_1, після чого представившись, вони попросили у нього дозволу бути присутніми на звіті директора, на що він погодився. Позовні вимоги вважає безпідставними, оскільки зазначена в статті інформація відповідає дійсності, а якщо у статті і були якісь власні судження, то вони не носять стверджуючий характер. У своїй статті вона запрошувала всіх бажаючих до дискусії, але за чотири місяці дискусій не виникало.

Від відповідача ОСОБА_4 до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов не визнає. У заяві зокрема зазначає, що інформації, яка могла б образити честь та гідність ОСОБА_1 у статті "ІНФОРМАЦІЯ_2" надрукованої у газеті "Поліський репортер" від ІНФОРМАЦІЯ_1, немає. У своїй статті ОСОБА_4 виразив лише свої оціночні судження, думки та переконання відносно позивача, керуючись при цьому ст.10 Міжнародної Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Верховною радою України 17 липня 1997 року, згідно якої, кожен має право на свободу та вираження своїх поглядів, а також ст.34 Конституції України, якою кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Заслухавши позивача, представника позивача, відповідачів, свідків, розглядаючи справу у межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів, оцінивши ці докази у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім тих випадків, коли є підстави для звільнення від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України.

Докази повинні бути належними та допустимими, відповідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України.

Відповідно до ст.277 ЦПК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

Так, допитані в ході судового розгляду свідки ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 пояснили, що інформація, яка була надрукована в газеті "Поліський репортер" є недостовірною. 06 червня 2014 року на зборах колективу заслуховувався звіт керівника та головою зборів було запропоновано провести таємне голосування, яке членами колективу було підтримано. На бланку для голосування було два питання щодо оцінки роботи директора "задовільно" чи "негативно". Для підрахунку результату обрано лічильну комісію. Порушень голосування та підрахунку його результатів не було, оскільки голосування відповідало статуту Берестівського НВК.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_15 пояснила, що про збори, які відбувались 06.06.2014 року було розміщено оголошення, на яке мали право прийти та висловити свою думку усі бажаючі. Під час звітування, спочатку з числа членів колективу для керування зборами було обрано президію, далі заслуховувались батьки та вчителі, після чого відбувалось таємне голосування.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16 пояснила, що в Берестівській НВК вона працює двадцять три роки. На зборах 06.06.2014 року вона була у складі лічильної комісії. Спочатку було обрано президію, оголошено порядок денний та почався звіт директора і обговорення. Голосування відбувалося таємним чином, після проведення якого ОСОБА_16 зібрала бюлетені та почався підрахунок голосів. За результатами голосування діяльності директора було оголошено їх результати, за якими тридцять шість проголосувало "задовільно", сім "незадовільно" та троє утрималось. У минулі роки голосування відбувалось як таємно - заповненням бюлетенів, так і підняттям рук. Зміст статті у газеті "Поліський репортер" щодо незабезпечення таємності голосування вважає неправдивим, оскільки під час голосування в учасників була можливість проголосувати таємно, закривши рукою листок. Після виходу газети "Поліський репортер", у НВК відбулись збори вчителів, де обговорювався зміст статтей, на яких кожен міг висловити свою думку.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_17 пояснила, що 06 червня 2014 року на зборах при заслуховуванні звіту керівника спочатку було обрано президію, далі лічильну комісію, а далі відбувся звіт директора. Голосування відбувалось таємно. Надрукована інформація у газеті "Поліський репортер" щодо ходу голосування при звіті директора Берестівського НВК на її думку не відповідає дійсності.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснила, що інформація, яка була надрукована в газеті "Поліський репортер" є недостовірною. 06 червня 2014 вона була присутньою при річному звіті директора школи. На зборах спочатку було обрано президію та лічильну комісію, а далі проходив звіт директора. Після чого відбулось голосування. За його результатами діяльності директора НВК було дано оцінку "задовільно". Зміст статтей в учительському колективі викликав гнів та обурення.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_19 пояснила, що в Берестівському НВК на зборах 06 червня 2014 р. було присутніми 46 чоловік з яким близько 20 - 25 чоловік були вчителі, а інші батьки. Спочатку було обрано президію, після чого заслуховувався звіт директора, а далі відбулося таємне голосування. За його результатами, діяльність директора більшістю голосів, була визнана задовільною.

Пояснення вищевказаних свідків частково спростовуються показаннями наступних свідків:

Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_20, яка працює заступником директора з виховної роботи, пояснила, що інформацію, надруковану в статті вважає об'єктивною. Після виходу вищевказаних статтей, наступного дня, з ініціативи директора ОСОБА_1 в колективі відбулося обговорення кожного рядка даної статті. Про те, що 06.06.2014 року відбувалося звітування директора перед громадськістю та колективом школи, ОСОБА_1 зобов'язав ОСОБА_20 повідомити голів батьківських комітетів за допомогою телефонного зв'язку. Дане голосування таємним вважати не можна, оскільки 06 червня 2014 року, всі присутні бачили, хто як голосує. За результатами голосування семеро проголосували "проти", троє утрималися, а інші із сорока семи присутніх проголосували "задовільно". Також додала, що у школі дійсно є факти підлабузництва, де окремі вчителі говорять те, що хоче почути директор.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_21 пояснила, що інформація, яка вийшла у статті "Поліського репортеру" є достовірною і все, що у ній написано, це правда. Голосування, яке проходило 06.06.2014 року таємним назвати не можна та вважає його більше відкритим, оскільки усі присутні сиділи поряд і бачили, хто що писав. З приходом на посаду директора школи ОСОБА_1 почав ділити колектив на своїх і чужих, в результаті чого, відбулося роздвоєння колективу. Як їй пояснюють інші вчителі, вони мусять підтримувати директора, оскільки треба годувати свої сім'ї і вони бояться втратити роботу. Перед голосуванням було обрано лічильну комісію, далі роздали папірці для оцінки роботи директора. Після чого лічильною комісією їх було опрацьовано і за результатами підрахунків сім чоловік проголосувало "проти", троє утрималось, а тридцять шість проголосувало "за".

Через канцелярію суду 26.01. та 27.01.2015 року були подані письмові пояснення свідків ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_9, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27 та ОСОБА_28

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.ч.3 і 4 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами в розумінні ст. 57 ЦПК України є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч.1 ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи зібрані по справі докази, суд відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, на підставі всебічного, повного й об'єктивного вивчення обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Так, відповідно до роз'яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Зокрема статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків.

Проте, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_9, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28 судом в якості свідків не були допитані, а відтак їх письмові пояснення по суті пред'явленого позову, отримані не за процедурою допиту свідків, в силу вищезазначених вимог закону ( ст.ст.131, 180, 184 ЦПК), не є належним доказом, тому не беруться судом до уваги та не можуть бути використані як засіб доказування.

Це також стосується і заяви ОСОБА_29 (том 2, а.с.2-7), яка подана невчасно з порушенням вимог ч.1 ст.131 ЦПК України та містить фаховий висновок з питань щодо ознак цивільно-правового делікту, який був зроблений в результаті проведення науково-правової експертизи на запит адвоката Позивача. Вказаний доказ не є належним та допустимим в силу вищезазначених норм, а також слід врахувати, що відповідно до п.17 Постанови Пленуму ВСУ N 5 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами.

Відповідно до положень ст. 277 ЦК України, ст. 10 ЦПК України та правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові від 27.02.2009 року № 1 " Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Судом встановлено, що 17 червня 2014 року в номері 27 громадсько-політичної газети "Поліський репортер" на сторінці 4, журналістом ОСОБА_4 була опублікована стаття під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_2", яка на думку позивача містить щодо нього недостовірну інформацію наступного змісту: "Ніхто не вимагає, аби ОСОБА_5 йшла працювати дояркою, а ОСОБА_1 - пасти худобу, але нова влада в районі повинна зробити висновок про те, чи достойні ці люди займати керівні посади, якщо вони використовували їх на свої блага та задля поповнення численності Партії Регіонів... Тож без проходження цих людей через люстрацію не обійтися" (а.с.11).

Крім того, у тому ж номері від 17 червня 2014 року на сторінці 4 ОСОБА_2 у співавторстві із ОСОБА_3 була опублікована стаття під назвою "ІНФОРМАЦІЯ_3", яка містила інформацію наступного змісту: "Звіт директора мала б оцінити громада. Але те голосування, що відбувалося у залі, важко назвати таємним. Роздали якісь папірці, на яких треба було поставити позначку зовсім не в кабінці для голосування, і не в окремому куточку на одинці, а сидячи поряд із колегами в одному ряду. Але й в цих, не конфіденційних умовах тридцять шість учасників голосування оцінили роботу директора задовільно, семеро - незадовільно, троє утримались, якщо вірити підрахункам двох членів президії". Далі у статті зазначено, що "Багато залишилося запитань щодо правомірності обрання президії, процедури таємності голосування і доцільності звіту директора Берестівської НВК взагалі. Громадськість цього не чула і не бачила. Чому? Думаю, причин декілька: невдало обраний час, чи недостатня поінформованість громади (відсутність оголошення за межами закладу), небажання директора чути громадськість" (а.с.10).

Вищевказана інформація, на думку позивача, є недостовірною.

Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством є: здоров'я, життя, честь, гідність і ділова репутація.

Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію.

Відповідно до ст. 200 ЦК України інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображенні в електронному вигляді.

Відповідно ст. 1 Закону України "Про інформацію", інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, які мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Відповідно до положень статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7, 11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди, розглядаючи справи такої категорії повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року; далі - Конвенція) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, а також враховувати роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя."

Тому слід зазначити, що крім ст. 32 Конституції України, яка гарантує судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї, статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом.

Вказаній нормі міжнародного права кореспондує ст. 34 Конституції України, яка кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму ВСУ №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, в даному випадку необхідно визначити характер поширеної відповідачами інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідачів, а тому їх спростування не відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Вимога щодо доведення правдивості оціночного судження є неможливою та порушує свободу вираження поглядів та думки, свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Люди мають право мати думки та висловлювати їх вільно з питань, які становлять їх інтерес, думки, які дехто чи навіть усі можуть вважати перебільшеними, обмеженими або упередженими, але думки, яких вони чесно дотримуються.

У рішенні ЄСПЛ по справі "Українська Прес-Група проти України" від 29.03.2005 р. Європейський суд з прав людини встановив наступне: "у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції".

Тому, враховуючи вищезазначені норми, проаналізувавши характер використання мовностилістичних засобів в вищезгаданих статтях, суд не може погодитись з думкою позивача, що поширена інформація є недостовірною, оскільки аналіз статтей призводить до висновку, що інформація, яка викладена ІНФОРМАЦІЯ_1 у газеті "Поліський репортер" № 27, є тільки суб'єктивною критичною оцінкою авторами статтей певних подій (в даному випадку процедури проведення звіту директора та оцінка діяльності позивача на вказаній посаді) за формою викладення публікації є довільним висловлюванням із запитаннями і уточненнями авторів, що містять висвітлення певних недоліків, думки, переконання та є оціночним судженням авторів статтей, тому вона не підлягає спростуванню та доведенню її правдивості. Вказані публікації не містять ненормативної лексики, образ, чи порушення інших захищених законом прав особи позивача (розголошення без його згоди конфіденційної інформації, втручання в приватне життя тощо), і стосуються лише діяльності позивача ОСОБА_1 на посаді директора Берестівського НВК.

Крім того, відповідно до п.1 ч.1 ст.2 Закону України " Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", свобода слова і вільне вираження у друкованій формі своїх поглядів і переконань гарантуються Конституцією України і відповідно до цього Закону означають право кожного вільно і незалежно шукати, одержувати, фіксувати, зберігати, використовувати та поширювати будь-яку інформацію за допомогою друкованих засобів масової інформації.

В даному випадку, спірна інформація є оцінкою дій позивача і відношення до них відповідачів, висловлювання у статті не можна витлумачити як такі, що містить фактичні дані, оскільки вони не містять ствердження про порушення позивачем законодавства чи моральних принципів, а лише надають можливість читачам проаналізувати та сприйняти зміст інформації, викладеної у статті, згідно власних суб'єктивних переконань, тобто суд переконується в тому, що спірна інформація, зазначена вище та викладена у статті є оціночним судженням.

Тому критична оцінка певних фактів не може визнаватись поширенням відомостей, що порочать честь, гідність та ділову репутацію особи позивача, а інформація, зазначена в ній не підлягає спростуванню та захисту в сенсі ст.277 ЦК України, оскільки в даному випадку мала місце реалізація відповідачами конституційного права, а не поширення недостовірної інформації.

Варто також врахувати положення Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 та статей 94, 277 ЦК, відповідно до яких фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного.

При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Частиною 3 ст. 30 Закону України " Про інформацію", ст.37 Закону України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні, ст.65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення" також передбачено, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

В судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження позивача про те, що викладена інформація принижує його честь, гідність та ділову репутацію, оскільки в вищезгаданій статті наявна лише критична оцінка певних дій і недоліків, що є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідачів, яка, якщо оцінювати статтю в цілому, викладена не зовсім впевнено в формі роздумів: "..Думаю, причин декілька…" "…Багато залишилося запитань..", "…чи достойні ці люди займати керівні посади…", "…ніхто не вимагає, аби…ОСОБА_1 йшов пасти худобу…" а висловлювання " мала б оцінити громада…" та "…важко назвати таємним…" носить зміст вузького суб'єктивного, зовсім не стверджувального характеру і є оціночним судженням, а тому вона й не підлягає спростуванню. Інформація, зазначена в позовній заяві, є витягами з контексту, які не відображають цілісну картину публікації. Автори намагались викликати читача на діалог, ставлячи те чи інше запитання, висловлюючи свою суб'єктивну думку.

Проте, проаналізувавши пояснення позивача та показання свідків, яких обурив зміст статтей, судом було встановлено, що як позивач не скористався передбаченим законодавством правом на відповідь, передчасно звернувшись до суду, так і ніхто з представників колективу не виразив іншої думки у такий спосіб, як пропонувалось авторами та передбачено законодавством і не надав свою оцінку процедурі проведення зборів колективу, опублікувавши свою позицію з приводу тих чи інших питань, пов'язаних з правомірністю проведення звіту директора перед колективом та оцінки його діяльності як керівника на посаді.

Європейський Суд у своїй судовій практиці дотримується підходу щодо захисту свободи вираження, вказуючи, що свобода висловлювати свої погляди є правом людини, визнаним у світі, мабуть, найбільш широко. Свобода слова визнається цінною, оскільки публічні обговорення є можливим інструментом досягнення суспільних цілей та вираження особистих поглядів, саме по собі є людським благом пошуку істини, досягнення справедливості, викриття негативних тенденцій у суспільстві і взаємовідносинах між людьми.

Вільне передавання почуттів, поглядів та ідей є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, так само, як і здатність людини сприймати заперечення, спонукання, заохочення через ідеї, висловлені іншими людьми, яка є також важливою для формування особистих переконань.

Оскільки, відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини", суди повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права, то слід зазначити, що у рішенні по справі "Лінгенс проти Австрії" від 08.07.1986 р. Європейський суд зазначив: "Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" або тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

Преса не повинна переступати межу, встановлену з метою захисту репутації інших осіб, але повинна повідомляти інформацію та ідеї з політичних питань, так само, як із питань, що становлять громадський інтерес. Не лише преса має завдання повідомляти таку інформацію, але і громадськість має право її отримувати (рішення Європейського суду з прав людини у справах: „Лінгенс проти Австрії" та „Українська Прес-Група проти України").

Аналіз зазначеного національного законодавства та статті 10 Конвенції і практики її застосування також свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

Проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії" від 21.03.2002р., "Яновський проти Польщі" від 21.01.1999 р. та інших, ЄСПЛ наголошує, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому, посадові чи службові особи мають бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. Крім того, в рішенні Європейського Суду з прав людини від 06.02.2001 р. по справі "Таммер проти Естонії" Суд наголосив про те, яку важливу функцію виконує преса в демократичному суспільстві. Хоча преса не повинна обходити встановлені обмеження, особливо щодо репутації та прав інших осіб, її обов'язок полягає у тому, щоб доносити інформацію та ідеї щодо всіх аспектів, які становлять суспільний інтерес. Крім того Суд вважає, що свобода в журналістиці також дає право на певне перебільшення і навіть провокацію, а межі дозволеної критики вужчі щодо пересічних громадян, ніж стосовно політиків, урядовців та посадових осіб.

Пленум Верховного Суду України в Постанові №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", також роз'яснив, що межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Це ж зазначено також в рішенні Конституційного Суду України (справа № 1-9/2003 від 10 квітня 2003 року №8-рн/2003), межі допустимої інформації щодо посадових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян.

Ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, вказує, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

Судом встановлено, що позивач на момент розповсюдження вищезгаданої інформації, яку ОСОБА_1 вважає недостовірною дев'ять місяців працював (і працює на даний час) на посаді директора Берестівського НВК "Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів-дошкільний навчальний заклад" Дубровицької районної ради Рівненської області (а.с.40). Вказана посада є, безумовно, публічною посадою на місцевому рівні, а тому відповідно до вимог вищевказаних нормативних актів та практики ЄСПЛ, межа допустимої критики щодо позивача є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, у зв'язку з цим ставлення до його діяльності є прискіпливішим.

Тому аналіз змісту оспорюваних статтей в цілому засвідчує те, що у авторів наявні наміри висловити свої погляди стосовно позивача як публічної особи, гостро і критично сформулювати свою думку щодо звітування директора перед колективом, щодо керівника навчального закладу, тобто з питань, які представляють громадський інтерес.

Відтак, позивач, перебуваючи на посаді директора Берестівського НВК з вересня 2013 року, вперше прозвітувавшись перед колективом про свою роботу, повинен був бути готовим до суворої критики і пильного нагляду за його діяльністю, про що безпосередньо зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (справа "Українська Прес-Група проти України").

Крім того відомості, зазначені в статті щодо результатів голосування: "…тридцять шість учасників голосування оцінили роботу директора "задовільно", семеро - "незадовільно", троє "утримались…", - є достовірними, не оспорюються позивачем та підтверджуються як показаннями свідків, допитаних в судовому засіданні, так і Протоколом зборів трудового колективу від 06.06.2014 року, копія якого долучена позивачем та міститься в матеріалах справи на а.с.173-174, а також підтверджується дослідженим в судовому засіданні звукозаписом зборів трудового колективу Берестівського НВК від 06.06.2014 року.

За правилами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" N 4 від 31.03.95, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивачем ОСОБА_1 не було доведено заподіяння йому моральної шкоди, моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, з чого він виходить при визначенні її розміру, а також не доведено, що вона завдана відповідачами саме внаслідок розповсюдження недостовірної інформації, тобто наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.

Крім того, з урахуванням принципу Європейського Суду в частині того, що санкція за розповсюдження інформації, правдивість якої не доказана та порушено ст. 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути застосована, якщо: 1) помилка не суттєва в контексті повного розповсюдженого матеріалу; 2) матеріал стосується теми, яка має загальний інтерес; 3) журналіст хоча й помилявся, але зробив це добросовісно, не порушуючи професійних норм, порушення прав позивача не вбачається. Будь-яке обмеження є прийнятним лише тоді, коли воно встановлене законом і є необхідним у демократичному суспільстві.

Крім того, ЄСПЛ зазначив, що навіть оціночне судження може виходити за межі прийнятного, якщо воно не має під собою ніякого фактичного підґрунтя (рішення від 27.02.2001 у справі "Єрузалем проти Австрії"). Відповідно, такого роду оціночні судження відповідачів щодо особистих якостей, рис позивача, поведінки мало б визнаватися образою лише за умови поєднання з непристойною і недопустимою у демократичному суспільстві формою вираження такого судження, про наявність яких не можна зробити висновок з огляду на встановлені судом обставини, які в сукупності з особливим статусом позивача виключають можливість втручання у права відповідачів на вільне вираження думок і засудження їх за образу, оскільки таке втручання не відповідало б вимогам співмірності та необхідності у демократичному суспільстві за ч. 2 ст. 10 цієї Конвенції.

Таким чином, не заперечуючи прав позивача за ст.ст. 297, 299 ЦК України на повагу честі та гідності та на їх захист, належить дійти висновку, що відсутні підстави для втручання у права відповідачів на вільне вираження думок, оскільки таке втручання не відповідає вимогам співмірності та необхідності у демократичному суспільстві за ч.2 ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Тому, з'ясувавши всі обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, провівши оцінку показанням свідків та письмовим доказам у сукупності з доводами сторін, суд приходить до висновку, що позивач того факту, що поширена інформація порушує його особисті немайнові права, тобто завдає шкоди його відповідним особистим немайновим благам або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, в суді не довів, а тому у задоволенні позовних вимог про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та стягнення моральної шкоди, слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідачів на його користь понесених судових витрат.

На підставі ст. 23, 94, 200, 201, 277, 297, 299 ЦК України, 9, 32, 34 Конституції України, ст. 1, 30 Закону України "Про інформацію", Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", керуючись ст. 10, 11, 57- 60, 64, 88, 131, 180, 184, 212, 214-215, 218, 277, 292, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Редакції громадсько-політичної газети "Поліський репортер", ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, стягнення моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно

Суддя Дубровицького

районного суду

Рівненської області: Оборонова І.В.