У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мартинюка В.І.,

Мостової Г.І., Наумчука М.І.,

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Управління служби у справах дітей Бабушкінської районної у м. Дніпопетровську ради, обслуговуючий кооператив «Житлово-експлуатаційна компанія «Тополь», Головне управління державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, позовом ОСОБА_4, яка діє у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 і ОСОБА_6, до ОСОБА_3, треті особи: орган опіки та піклування Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, прокуратура Бабушкінського району м. Дніпропетровська, про вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом. Зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Крім неї в квартирі зареєстровані колишня дружина її сина ОСОБА_4 та її неповнолітні діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Однак відповідач у квітні 2009 року виїхала до іншого місця проживання, а діти залишились проживати у спірній квартирі. У травні 2012 року ОСОБА_4 забрала дітей проживати до себе. Відповідачі у вказаній квартирі не проживають більше одного року, комунальні платежі не сплачують. Добровільно знятись з реєстраційного обліку відмовляються. Посилаючись на наведене просила задовольнити позов.

У грудні 2013 року ОСОБА_4, яка діяла у своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ОСОБА_6, звернулася із позовом про вселення. Вимоги обґрунтовувала тим, що з 1999 року на підставі договору оренди квартири вона разом зі своїми неповнолітніми дітьми та колишнім чоловіком ОСОБА_7 проживали в квартирі АДРЕСА_1. 24 квітня 2001 року було укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, відповідно до якого її власником стала ОСОБА_3 Остання перешкоджає користуватися житлом їй та її неповнолітнім дітям. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2013 року встановлено, що вона та діти зареєстровані в спірній квартирі і мають право користуватися нею. У зв'язку із цим просила задовольнити позов.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2014 року та додатковим рішенням від 22 серпня 2014 року, залишеними без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 листопада 2014 року, визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1. Головному управлінню державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти ОСОБА_4 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1. Вселено неповнолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у квартиру АДРЕСА_1. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просить оскаржувані судові рішення в частині вселення неповнолітніх дітей скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ухвалити в цій частині нове рішення про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 1994 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, який 23 вересня 1996 року було розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 народила дітей - двійню: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, батьком яких був записаний ОСОБА_7, який є сином ОСОБА_3

За згодою ОСОБА_3, яка вважала дітей позивача своїми онуками, ОСОБА_7, ОСОБА_6 разом із їх матір'ю ОСОБА_4, у серпні 2001 року, були зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1.

10 квітня 2009 року ОСОБА_4 залишила спірну квартиру, проживає у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 лютого 2013 року встановлено, що ОСОБА_7 не є біологічним батьком неповнолітніх дітей та виключено з актового запису про реєстрацію народження запис про ОСОБА_7, як батька дітей ОСОБА_5 і ОСОБА_6.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє членів сім'ї власника, які припинили сімейні відносини з ним, права користування займаним приміщенням.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 про вселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що останні після виїзду матері продовжували проживати у спірній квартирі до кінця травня 2012 року, залишили спірне житло вимушено, бажання його покидати у них не було.

Такий висновок відповідає фактичним обставинам справи, встановленим на підставі поданих доказів, та ґрунтується на положеннях чинного законодавства.

Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З долученого до справи копії рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2013 року вбачається, що воно ухвалене у справі предметом розгляду у якій був позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1. Як на підставу для задоволення цих вимог позивач посилалась на те, що вони не проживають у спірному жилому приміщенні без поважних причин.

Рішенням апеляційного суду у задоволенні позову відмовлено, при його вирішенні суд керувався і ст. 405 ЦК України та дійшов висновку, що причини відсутності відповідачів є поважними.

З огляду на встановлені цим рішенням обставини у справі, в якій брали участь ті ж особи, які беруть участь у цій справі, положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, зазначені обставини не підлягали доведенню у останній.

З часу ухвалення вказаного рішення і до подання ОСОБА_3 позову 25 грудня 2013 року встановлений ст. 405 ЦПК України річний термін не сплив.

Тому суди дійшли обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог до неповнолітніх ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання їх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням та задовольнили зустрічний позов про вселення цих осіб.

Доводи касаційної скарги не спростовують наведеного і зроблених в оскаржуваних судових рішеннях висновків, у зв'язку з чим підстави для їх скасування і задоволення касаційної скарги відсутні.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, тому суд касаційної інстанції їх законність не перевіряє.

За таких обставин колегія суддів відхиляє касаційну скаргу і залишає без змін ухвалені судові рішення.

Керуючись ст.ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 4 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов
Судді:Т.Л. Ізмайлова В.І. Мартинюк Г.І. Мостова М.І. Наумчук