Справа № 457/1471/14-ц
провадження №2/457/55/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2015 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючої-судді Василюк Т.В.

з участю: секретаря Луцької І.І.

прокурора Стебельської О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з будинку, який перебуває в приватній власності громадянина, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Трускавецька міська рада, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся в Трускавецький міський суд Львівської області з позовом до ОСОБА_3 про виселення з будинку, який перебуває в приватній власності громадянина. Свої вимоги мотивував тим, що на підставі договору дарування від 14.06.1994 року він є власником всього житлового будинку по АДРЕСА_1. Відповідач у даній справі - ОСОБА_3 проживає у належному йому будинку. В даний час правовою підставою для проживання відповідача у його будинку є рішення Трускавецького міського суду 27.06.2013 року у справі № 457/82/13-ц, яким суд зобов'язав ОСОБА_3 на умовах, визначених законом, укласти з ним ОСОБА_2 договір найму житла і видав з цього приводу 12.12.2013 року відповідний виконавчий лист. При цьому Трускавецький міський суд визнав недійсним договір найму житла № 293 від 19.10.2000 року, укладений між відповідачем та Трускавецьким комунальним підприємством «ЖЕК № 2». Вищевказаний виконавчий лист та проект договору найму ним було подано у державну виконавчу службу. Однак ОСОБА_3 відмовився укладати з ним договір найму, тобто виконувати рішення суду. 25.04.2014 року заступником начальника відділу державної виконавчої служби Трускавецького міського управління юстиції Доменюком А.М. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Оскільки ОСОБА_3 відмовився виконувати дане рішення суду, то в подальшому державним виконавцем на ОСОБА_3 було двічі накладено штраф у розмірі 170 грн. та 340 грн., а також скеровано в Трускавецький МВ МВС України у Львівській області подання про притягнення ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності. В Трускавецькому МВ МВС України у Львівській області його повідомили, що кримінальне провадження по даному питанню було відкрито. Фактично між ним та відповідачем ОСОБА_3 існує договір найму житла, але юридично ОСОБА_3 укладати такий договір не бажає, а відтак - умисно і безпідставно не виконує рішення Трускавецького міського суду від 27.06.2013 року. З огляду на вищенаведене згаданий у цьому позові житловий будинок по АДРЕСА_1 в даний час потрібний йому та його дружині для особистого проживання, цей будинок потрібний для особистого проживання і їх сину, який не може скористатися будинком, а на даний час відповідач один незаконно займає у його ж будинку аж 30,8 кв.м. (14,0 кв.м. та 16,8 кв.м.) житлової площі. Окрім того, відповідач не платив, не платить і всупереч рішенню Трускавецького міського суду по даному питанню не бажає платити йому кошти за користування житлом у його будинку. Відсутність яких-небудь документів, укладених між ним, як власником житла, та відповідачем, як користувачем житла, дає йому підстави стверджувати про те, що відповідач незаконно користується житлом, яке належить йому на праві приватної власності. Відтак просить суд ухвалити рішення про виселення ОСОБА_3 з належного йому на праві власності житлового будинку АДРЕСА_1

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, та просив їх задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, суду пояснив, що він проживає у даному будинку з свого народження на законних підставах. Позивач отримав даний будинок неправомірно. Після того, як він дізнався, що міська рада повернула будинок власнику, то неодноразово звертався в міську раду для отримання житла, однак його поставили на чергу а житла так і не надали. Він готовий виселитися із займаного ним приміщення, у якому немає належних умов для проживання, лише після того, як Трускавецька міська рада надасть йому іншу квартиру. Також додав, що син позивача на даний час живе в Чехії, а сам позивач з дружиною- у м. Борислав.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, оскільки батьки ОСОБА_3 вселились у будинок на законних підставах, маючи наявний ордер. ОСОБА_3 є інвалідом 1 групи, одиноким, іншого житла не має. Окрім того, у рішенні виконавчого комітету від 17.06.1993 року № 160 «Про розгляд заяви ОСОБА_5» чітко зазначено, що «Трускавецькому ЖЕК-2 після повного відселення сторонніх осіб, що проживають, у будинку по АДРЕСА_1 зняти даний будинок зі свого балансу та передати його в особисту власність ОСОБА_5», будинок і на сьогодні перебуває на балансі КП «Трускавецьжитло».

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Трускавецької міської ради, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, оскільки відсутні правові підстави для виселення ОСОБА_3

Будучи допитаним в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 показав, що він знає ОСОБА_3 з 1954 року та є його однолітком, він в минулому проживав з ОСОБА_3 на одній вулиці, а саме в будинку № 36 по вул. Горького в м. Трускавці, навпроти будинку ОСОБА_3 В 1960-их рр. в будинку ОСОБА_3 була проведена реконструкція будинку, в якому проживав ОСОБА_3 Йому не відомо, чи звертався ОСОБА_3 в Трускавецьку міську раду про виділ йому житла.

Будучи допитаним в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що ОСОБА_3 він знає приблизно з 1963 року та колись проживав по сусідству з ОСОБА_3 Як ОСОБА_3 вселився до будинку, в якому він зараз проживає, йому достеменно не відомо. Він чув, що знайшовся власник будинку, однак ОСОБА_2 ніколи там не проживав. Умов для проживання у зазначеному будинку немає.

Будучи допитаним в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 показав, що він знає ОСОБА_3 з 1962 року, коли проживав по сусідству з ним. ОСОБА_3 проживав разом із сестрою та матір'ю. Стосовно вселення ОСОБА_3 у займаний ним будинок, то в радянський час ніхто не міг вселитися самовільно, відтак у ОСОБА_3 було законне право на проживання у вищевказаному будинку.

Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд проходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 14.06.1994 року належить житловий будинок по АДРЕСА_1. Будинок йому подаровано ОСОБА_5

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

ОСОБА_5 набула права власності на даний будинок на підставі рішенні виконавчого комітету Трускавецької міської ради народних депутатів Львівської області від 17.06.1993 року № 160 «Про розгляд заяви ОСОБА_5», а саме: п.1 «рішення Трускавецького міськвиконкому від 18.01.1956р. №7 в частині взяття на баланс держави будинку АДРЕСА_1 скасувати як таке, що було прийняте без достатніх на то підстав.»; п.2 «визнати за ОСОБА_5 право особистої власності на будинок по АДРЕСА_1 з видачею свідоцтва про право власності на цей будинок». Однак п.5 вказаного рішення містив застереження про те, що «Трускавецькому ЖЕК-2 після повного відселення сторонніх осіб, що проживають, у будинку по АДРЕСА_1 зняти даний будинок зі свого балансу та передати його в особисту власність ОСОБА_5» (а.с.66).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням суду від 14.06.2012 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: виконком Трускавецької міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, виселення з будинку та стягнення квартплати, встановлено, що спірний житловий будинок рішенням Трускавецького міськвиконкому від 18.01.1956р. №7 націоналізовано, як залишений без нагляду та взятий на баланс ради. 01.01.1957 року батькові позивача ОСОБА_9 було видано ордер на право вселення його та членів його сім'ї: дружина ОСОБА_10, дочка ОСОБА_11, син ОСОБА_3.у двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, на даний час АДРЕСА_1, та укладено договір найму жилого приміщення (а.с.28-32).

У відповіді міського голови Б. Матолича від 09.06.2000 р. громадянину ОСОБА_3 зазначено, що рішення виконавчого комітету Трускавецької міської ради від 17.06.1993 року №160 було прийнято згідно поданих підтверджуючих документів про право власності, що подані спадкоємцем ОСОБА_5 Даним рішенням враховано захист житлових прав мешканців будинку і проведено часткову передачу житлових приміщень власнику будинку. Враховуючи приписку у спірному будинку та укладений в 1957 році договір житлового найму, квартиронаймачам гарантовано право на користування житловим приміщенням (а.с.51).

Громадяни, які підлягають відселенню з будинків, що повернуті колишнім власникам поставлені на чергу для відселення. Зокрема станом на 12.12.2014 року будинок АДРЕСА_1 перебуває в черзі на відселення під № 8 (а.с.50). При наявності вільного житла Трускавецькою міською радою проводилось відселення мешканців з будинків, повернутих колишнім власникам (а.с. 63-65).

Як встановлено в судовому засіданні, житловий будинок АДРЕСА_1 станом на 02.02.2015 року знаходиться на балансі КП «Трускавецьжитло» (а.с.62).

З вищезазначеного вбачається, що твердження позивача про те, що відповідач незаконно проживає в даному будинку є безпідставними.

У відповідності до ст. 25 Загальної Декларації прав людини кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд та необхідне соціальне обслуговування, який є необхідним для підтримання здоров'я і добробуту її самої та її сім'ї.

В міжнародному пакті про економічні, соціальні та культурні права також вказується, що беручи участь у даному Пакті держави визнають право кожного на достатній життєвий рівень для нього і його сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг і житло, та неухильне поліпшення умов життя (ст.11).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом.

Необхідно зазначити, що відповідно до статті 64 Конституції України право громадянина на житло в будь-яких випадках не може обмежуватись.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 116 ЖК України передбачено, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. У всіх випадках до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування і подання доказів лежить на сторонах.

Позивачем не було надано в суді, і судом не було здобуто доказів, які б підтверджували факт систематичного руйнування чи псування жилого приміщення відповідачем, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення відповідачем правил співжиття, які б робили неможливим для інших проживання позивача з ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу, які б застосовувалися до відповідача виявились безрезультатними.

На підставі вищевикладеного та зважаючи, що у відповідача відсутнє інше жиле приміщення, поселення відповідача відбувалось на законних підставах, а тому відповідно до вимог ЖК України він може бути виселений з цього приміщення тільки з наданням іншого благоустроєного житла, позивач заперечує щодо розгляду питання про виселення відповідача з наданням іншого жилого приміщення, відповідач перебуває на черзі на відселення з будинків, що повернуті власникам суд приходить до переконання, що у задоволенні позову слід відмовити.

Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у позов ОСОБА_2 є безпідставним.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, с у д,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з будинку, який перебуває в приватній власності громадянина, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Трускавецька міська рада - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Трускавецький міський суд Львівської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Т. В. Василюк