Справа № 363/3241/14 Головуючий у І інстанції Купрієнко С.І.
Провадження № 22-ц/780/1861/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко С. І.
Категорія 47 09.04.2015
У Х В А Л А

іменем України

9 квітня 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Білоконь О.В., Гуль В.В.,

при секретарі Петленко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернуласядо суду із вказаним вище позовом,який мотивувала тим, що із 1991 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 17 січня 2013 року шлюб розірвано рішенням Оболонського районного суду м.Києва. Вказувала, що в період зареєстрованого шлюбу за договором купівлі-продажу від 30 червня 2009 року вони придбали садовий будинок загальною площею 270,8 кв.м., розташований в садовому товаристві «Кедр» по АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу вказаного садового будинку був оформлений на ім'я відповідача і на його ж ім'я зареєстровано права власності в БТІ. Вказувала, що згідно звіту про незалежну експертну оцінку вартості нерухомого майна вартість садового будинку становить 1697014 грн.

Вказувала, що вона із сином мешкали у будинку, однак після розлучення у січні 2013 року відповідач позбавив її можливості користуватися будинком, вивіз її речі до квартири і замінив вхідні двері разом із замками. Вважає, що садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя і їх частки із відповідачем є рівними. У зв'язку із наведеним просила визнати садовий будинок по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та розділити садовий будинок, визнавши за нею та відповідачем право власності на 1/2 частину будинку за кожним.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено в повному обсязі. Визнано спірний садовий будинок спільною сумісною власністю подружжя та визнано за кожною із сторін право власності на 1/2 частину цього будинку.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд розглянув справу за відсутності відповідача та його представника, хоча вони подавали відповідні клопотання про відкладення розгляду справи та вказували причини неможливості їх явки до суду, що у свою чергу потягло унеможливлення захисту його інтересів та подання доказів і заперечень. Крім того, при вирішенні спору суд не встановив чи є між сторонами добровільні домовленості щодо розполіду спільного майна, не з'ясував обсяг спільного майна та його вартість. Також всупереч вимогам закону суд не здійснив поділ майна в натурі, а лише визначив частки.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 подану його довірителем апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити.

Позивачка ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечувала, посилаючись на законність та обгрунтованість судового рішення, заперечила наявність будь-яких домовленостей щодо розподілу майна між нею і відповідачем.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір щодо розподілу садового будинку по АДРЕСА_1, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що спірний будинок придбаний сторонами за цивільно-правовою угодою під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, є спільним сумісним майном подружжя і позивачка має право на його половину.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу спільного майна подружжя їх частки визнаються рівними.

Судом першої інстанції встановлено і з матеріалів справи вбачається, що сторони із 23 листопада 1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 17 січня 2013 року.

Від шлюбу неповнолітніх дітей не мають.

Також судом встановлено, що в період шлюбу сторони за договором купівлі-продажу від 30 червня 2009 року придбали на ім'я відповідача ОСОБА_2 садовий будинок за номером 229, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Право власності на будинок зареєстровано на ім'я ОСОБА_2 в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 2 липня 2009 року.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

За таких обставин, з огляду на те, що спірний будинок придбаний сторонами в період зареєстрованого шлюбу, суд обгрунтовано задоволив вимоги позивачки, визнавши спірний будинок спільним майном подружжя та визнавши за кожним із подружжя право власності на 1/2 частину будинку.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про наявність підстав для скасування судового рішення у зв'язку із розглядом справи у відсутність відповідача та його представника за наявності їх клопотань про відкладення розгляду.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів погоджується, що позивач надав суду докази поважності причин своєї неявки до суду. Проте відповідно до ч.3 ст.309 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни судового рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Наведені відповідачем ОСОБА_2 в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду щодо наявності передбачених законом підстав для визнання садового будинку спільним майном подружжя і визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частину будинку, та не свідчать про неправильне вирішення справи судом, а відтак підстави для скасування чи зміни рішення відсутні з цих підстав відсутні

Крім того, колегія суддів вважає такі доводи скарги необгрунтованими, бо посилаючись на розгляд справи у його відсутність та неможливість подати докази до суду першої інстанції, апелянт так і не надав до суду апеляційної інстанції ніяких доказів на спростування висновків суду першої інстанції. Більше того, представник апелянта в судовому засіданні підтвердив той факт, що спірий будинок є спільною власністю сторін, як придбаний в період шлюбу.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не з'ясував чи є між сторонами домовленості щодо добровільного розподілу спільного майна, безпідставні, поскільки позивачка ОСОБА_3 як в суді першої інстанції, так і в суді першої інстанції заперечила наявність таких домовленостей. На запитання головуючого в суді апеляційної інстанції вказала на неможливість добровільного врегулювання спору із відповідачем.

Посилання апелянта на неповноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи, що виразилося у невстановленні обсягу та вартості спільного майна подружжя, яке підлягає розподілу, не грунтуються на вимогах закону, зокрема положеннях ст.10,11 ЦПК України, згідно яких суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ним вимог.

Зі справи вбачається, що позивачка подала позов про поділ між нею та відповідачем садового будинку шляхом визначення часток подружжя у праві власності, з огляду на те, що право власності на будинок оформлено на ім'я відповідача. Отже предметом спору у справі є лише конкретне майно - садовий будинок, вартість якого згідно висновку про вартість нерухомого майна становить 1697014 грн. (а.с.17).Ніяких інших вимог про поділ майна, чи вимог у відношенні іншого майна, сторонами заявлено не було, а відтак підстави для з'ясування судом наявності у сторін іншого майна та його розподілу відсутні. За таких обставин посилання апелянта на неповноту з'ясування обставин справи необгрунтовані, бо суд розглянув справу у межах заявлених вимог та відповідно до приписів цивільного процесуального закону.

Посилання апелянта на те, що суд не здійснив поділ спільного майна в натурі, а лише визначив частки подружжя у праві власності, що не відповідає ст.71 СК України, необгрунтовані та суперечать ч.2 ст.11 ЦПК України, згідно якої особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вище вказувалося, суд розглянув справу відповідно до поданого ОСОБА_3 позову, де остання на власний розсуд розпорядилася своїми правами щодо предмета спору і просила розділити майно, шляхом визначення часток подружжя у праві власності на будинок, право власності на яке оформлене на ім'я відповідача, що суд і зробив. Такий спосіб поділу не суперечить вимогам закону, в тому числі ст.71 СК України, як помилково вважає апелянт.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 16 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: