АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Семенюк Т.А.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 серпня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Реєстраційна служба Головного управління юстиції в м. Києві про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно,

в с т а н о в и л а :

у січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому, з урахуванням неодноразових уточнень, просила поділити спільне майно подружжя наступним чином: визнати за нею право власності на 3/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та 75/100 частини від 1/2 частини земельної ділянки, що знаходиться за спірною адресою; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частини житлового будинку АДРЕСА_1 та 25/100 частини від 1/2 частини земельної ділянки, що знаходиться за спірною адресою.

Справа № 760/474/14-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/2032/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Лазаренко В.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05.08.2014 року позов задоволено частково. Поділено майно, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності, а саме: 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_1 та визнано за нею право особистої приватної власності на 3/8 частини даного будинку. Виділено ОСОБА_2 та визнано за ним право особистої приватної власності на 1/8 частину цього будинку. Додатковим рішенням цього ж суду від 11.09.2014 року вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо поділу земельної ділянки, на якій розташований спірний будинок та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не звернув уваги, що документи на оформлення права власності на земельну ділянку були подані відповідачем ще у 1999 році, тобто під час шлюбу, а після розірвання шлюбу у грудні 2013 року відповідач лише отримав підтверджуючий документ про таке право, а саме свідоцтво про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку). Крім того, суд не врахував, що відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги у повному обсязі. Також судом не застосовано вимоги ч. 4 ст. 120 ЗК України.

У судовому засіданні апелянт та її представник ОСОБА_5 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач та третя особа у судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки не повідомили, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розгляд справи у їх відсутності, за правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 11.06.1987 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. За рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 13.12.2005 року шлюб розірвано.

Відповідно до договору купівлі - продажу від 29.10.1988 року, посвідченого нотаріально ОСОБА_2 придбав у ОСОБА_6 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1, житловою площею 48,1 кв.м.

Вирішуючи питання про поділ 1/2 частини спірного будинку суд виходив з того, що зазначена частина будинку є спільною сумісною власністю подружжя та сторони самостійно визначили розмір часток, які виділяються кожному з подружжя.

Рішення в цій частині не оскаржується, а відтак у апеляційному порядку не переглядається.

Судом також встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 14544950 від 13.12.2013 року ОСОБА_2 належить на праві власності 1/2 частина земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 за кадастровим номером :69:267:0006 для обслуговування жилого будинку і господарських споруд площею 0,0786 га.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо поділу земельної ділянки суд першої інстанції, виходив з того, що зазначене майно не є спільною сумісною власність подружжя.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Частина 5 ст. 61 СК України, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації була чинною від часу введення її Законом України № 2913 - VI від 11.01.2011 року до 13.06.2012 року (Закон України № 4766-VI від 17.05.2012 року).

КпШС, який діяв на час прийняття рішення про передачу земельної діяльності у власність, також не передбачалося віднесення таких ділянок до спільного сумісного майна подружжя.

Спірна земельна ділянка була передана ОСОБА_2 у приватну власність на підставі рішення Київської міської ради від 19.08.1999 року № 8/494 (а.с. 100-104). Тобто на час безоплатної передачі даної земельної ділянки у власність відповідачу чинне на той час законодавство не передбачало віднесення земельних ділянок, які набуті внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя до об'єктів спільного майна подружжя. Відтак суд першої інстанції правильно виходив з того, що така земельна ділянка не може бути поділена як спільне майно подружжя.

Оскільки спірна земельна ділянка, набута відповідачем у власність шляхом реалізації його права на приватизацію землі, на її придбання не витрачалися спільні кошти подружжя, вона є його особистою власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя.

Така правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 15.02.2012 року № 6-98 цс 11.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач визнав позов і в частині поділу земельної ділянки як спільного майна подружжя суперечить вимогам закону. До того ж у письмових запереченнях від 25.04.2014 року відповідач просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі (а.с. 68-71).

Позовні вимоги були заявлені лише про поділ майна подружжя з тих підстав, що майно, у тому числі і земельна ділянка є спільним сумісним майном подружжя.

Встановивши, що спірна земельна ділянка є особистою власністю відповідача та не відноситься до спільного сумісного майна подружжя, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що з підстав, заявлених у позові, ця земельна ділянка не може бути поділена між сторонами.

Із позовної заяви вбачається, що позивач не лише просила поділити земельну ділянку за нормами сімейного законодавства, а і обґрунтовувала вимоги саме тим, що земельна ділянка є спільним сумісним майном подружжя.

А відтак, доводи апеляційної скарги про не застосування судом ст. 120 ЗК України суперечать вимогам ст. 11 ЦПК України, згідно з якою суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог.

Вимог про поділ земельної ділянки чи встановлення порядку користування земельною ділянкою виходячи з цивільних правовідносин позивач не заявляла та дані питання не були предметом судового розгляду.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді