Справа № 329/662/14-ц
Провадження №2/329/219/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

18 лютого 2015 року смт. Чернігівка

Чернігівський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді: Ломейко В.В.

при секретарі - Богдан І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Чернігівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Запорізькій області про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації транспортних засобів, поділ майна подружжя та визнання права власності на частину майна, -

В С Т А Н О В И В :

08 серпня 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Запорізькій області про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації транспортних засобів, поділ майна подружжя та визнання права власності на частину майна.

В обґрунтуванні позовних вимог позивачка посилається, що з відповідачем ОСОБА_2 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 23.01.1999р. і 05 березня 2013 року шлюб між ними було розірвано. У шлюбі мають неповнолітніх синів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. За час шлюбу з відповідачем вони за спільні кошти придбали автомобіль марки ВАЗ 217030, 2009 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та причіп «Кремінь» типу бортовий тентовий, 2010 року випуску, марка КРД, модель 050100, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, які є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

При постановленні рішення № 0826/1091/2012 та при винесенні ухвали по справі № 22-ц/778856/14 апеляційного суду Запорізької області у цивільній справі про поділ майна подружжя, набутого у шлюбі з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позивачці стало відомо, що відповідач самостійно без її згоди розпорядився вказаним автомобілем та причепом, переоформивши вказані транспортні засоби на свого батька ОСОБА_3.

Вважає, що спірний автомобіль та причеп є їх спільною сумісною власністю, розподіл якого добровільно не відбувається, вона має право на половину спірного майна як колишня дружина.

За твердженням позивачки добровільно відповідач не визнає за нею права власності на 1/2 частини вказаного автомобіля та причепу, зазначеними діями відповідач порушив її права, тому вона подала позов до суду і просить суд: визнати недійсними правочини про відчуження спільного сумісного майна, визнати за нею право власності на ? частину даного майна, скасувати реєстрацію автомобіля та причепу за ОСОБА_3 та стягнути з відповідачів судові витрати.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 на позовних вимогах наполягала, надала пояснення по суті заявлених вимог, представник позивача ОСОБА_6 позовні вимоги підтримала.

Відповідачі проти позовних вимог заперечували, позовні вимоги не визнали в повному обсязі, представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_7 підтримала заперечення ОСОБА_2 та його пояснення, відповідач ОСОБА_2 пояснив, що в березні 2009 року позичив у свого батька ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 80000грн. на придбання автомобілю, який було куплено в грудні цього ж року. В подальшому в 2010 році було куплено причеп до автомобілю. В травні 2012 року в зв'язку з деякими труднощами, в кругу сім'ї було вирішено продати авто, позивачка ОСОБА_1 надавала свою згоду на продаж авто, надавали об'яву про продаж авто, але ніхто не захотів купляти автомобіль. І так як ОСОБА_2 ще не віддав борг батькові, то було вирішено продати автомобіль батькові ОСОБА_3 в рахунок погашення заборгованості перед батьком.

Свідок ОСОБА_8 пояснила що працює фельдшером, сім'ю ОСОБА_3 знає, так як неодноразово приходили до їхньої дитини яка часто хворіла, вказала що в 2011-2012 році сім'я проживала разом. Також по селу ходили чутки що в сім'ї ОСОБА_3 сварки, приїздила до них міліція. Весною 2013 року позивачка ОСОБА_1 виїхала від відповідача. Також пояснила, що ОСОБА_2 піклувався про народжену дитину.

Свідок ОСОБА_9, пояснив, що проживає в смт Чернігівка, в 2012 році на базарі в смт Чернігівка почув, що продається автомобіль в с Довге, 22 липня 2012 року поїхав за вказаною адресою з метою оглянути авто та взнати ціну. До нього вийшла хазяйка, та сказала що автомобіль продається, але вже є інший покупець, потім вийшов ОСОБА_2 та підтвердив те, що є інший покупець.

Свідок ОСОБА_10, пояснила що проживає в м Бердянськ, з чоловіком вирішили купити автомобіль з причепом. В 2012 році попросила свого сина знайти підходяще авто, той в Інтернеті знайшов об'яву про продаж авто в Чернігівському районі. В подальшому її син по телефону домовився про день зустрічі і в призначений день вони поїхали в с Довге домовитись про покупку авто. До них вийшла хазяйка, показала автомобіль з причепом, назвала ціну, торгуватись відмовилась, пояснила що авто продає чоловік. ОСОБА_11 відмовилась купувати авто так як їй не підійшла ціна. Зустрічались в червні 2012 року.

До показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11, суд ставиться критично, так як позивачем дані свідчення оспорювались, а свідки не надали переконливих пояснень в дійсності вказаних ними фактів.

Свідок ОСОБА_12 вказав, що працює сільським головою Просторівської сільської ради. Сім'ю ОСОБА_2 знає. Вказав, що в 2012 році сім'я жила разом, такий висновок він зробив на підставі того, що бачив, як позивачка ходила з коляскою за місцем проживання відповідача, також приблизно в листопаді - грудні 2012 року їздив до сторін, так як була скарга ОСОБА_1 на ОСОБА_2 з приводу того, що останній забороняв позивачці користуватись електрокотлом для опалювання будинку.

Свідок ОСОБА_13 вказала, що на даний час знаходиться в декретній відпустці та проживає в с. Просторе Чернігівського району. Позивачку ОСОБА_1 знає з 2005року, відтоді підтримують дружні стосунки. З 2006 року вона проживала та працювала в м. Запоріжжя. В 2012 році ОСОБА_1 неодноразово була в м Запоріжжя з приводу лікування новонародженої дитини. Інколи залишалась на вихідні дні в ОСОБА_13 на квартирі. Зі слів позивачки, свідок знає, що ОСОБА_1 не давала згоди на продаж автомобіля, також ОСОБА_1 розповідала їй як подрузі, що з 2011 року не підтримує шлюбних відносин і проживає в своєї матері.

Свідок ОСОБА_14 вказав, що проживає в м. Запоріжжі. Знайомий з рідним братом позивачки і в березні 2012 року той попросив його зустріти сестру та допомогти їй в проходженні лікарень її дитиною. ОСОБА_14 в домовлений день зустрів позивачку з дитиною, та допоміг їй, і в кінці 2012 року вони почали проживати разом. Також пояснив, що зі слів позивачки він знає, що та не підтримувала сімейно-шлюбних відносин з чоловіком з 2011 року та проживала в своєї матері.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що проживає в с. Довге, працює електромонтером, сім'ю ОСОБА_1 знає. Знає, що в 2012 році ОСОБА_1 проживали разом, так як в серпні 2012 року на прохання ОСОБА_2 він лагодив в будинку по АДРЕСА_2 електропроводку, і його після зробленої роботи запросили за стіл, накривала на стіл позивачка.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Судом установлені факти і відповідні їм правовідносини:

Позивачкою ОСОБА_1 заявлялися вимоги про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля та ? частину причепу, про визнання договору купівлі-продажу зазначених транспортних засобів недійсними та скасування їх реєстрації.

Судом установлено і не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.01.1999року по 05.03.2013р., шлюб між ними було розірвано, у шлюбі мають двох неповнолітніх синів.

Спірним майном є транспортний засіб марки ВАЗ 217030, 2009 року випуску, легковий седан, д.р. № НОМЕР_1 та причеп «Кремінь» типу бортовий тентований, синього кольору, 2010 року випуску, марка КРД, модель 050100, д.р. № НОМЕР_2, придбані сторонами під час шлюбу та зареєстровані на відповідача ОСОБА_2.

Даний факт сторонами не оскаржується.

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зважаючи на ст. 60 ч.ч.1,2 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 ч.ч.1,4 СК України, об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. При цьому, речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перевіряючи обґрунтованість заявлених вимог суд встановив, що 27.07.2012 року за заявою власника ОСОБА_2 спірний автомобіль та причеп було знято з обліку в органах ДАІ для реалізації, після чого 27.07.2012 року право власності на вказані транспортні засоби було зареєстроване за ОСОБА_3. Відчуження транспортних засобів було здійснено через ТОВ «Автолідер-2010» філія №6, якою видано новому власнику ОСОБА_3 довідку-рахунок серії ДПІ №307738 від 27.07.2012року та довідку-рахунок серії ДПІ №307739 від 27.07.2012року з урахуванням положень Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388.

Як передбачає ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Виходячи з суті позову та на підставі досліджених по справі доказів суд встановив, що оспорювані правочини по відчуженню майна, були вчинені ОСОБА_2 в порушення ст.65 СК України, ст.369 ЦК України - без письмової згоди дружини ОСОБА_1

Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Ураховуючи викладене, суд встановив, що оспорювані правочини були вчинені ОСОБА_2 з порушенням вимог ст. 65 СК України. Таким чином, задовольняючи відповідну вимогу та обираючи дієвий механізм захисту порушеного права ОСОБА_1, суд вбачає обґрунтованим визнати оспорювані правочини недійсними.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя можуть бути: квартири, жилі і садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, накопичення та майно.

Статтею 70 СК України визначено розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя - у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Враховуючи, що домовленості між сторонами не має, шлюбний договір відсутній, отже частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 209, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: Управління Державної автомобільної інспекції ГУ МВС України в Запорізькій області про визнання правочинів недійсними, скасування реєстрації транспортних засобів, поділ майна подружжя та визнання права власності на частину майна - задовольнити частково.

Визнати недійсним правочин з відчуження автомобілю марки ВАЗ 217030, 2009 року випуску, легковий седан, № кузова НОМЕР_5, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку серії ДПІ №307738 від 27.07.2012 року.

Визнати недійсним правочин з відчуження причіпу «Кремінь» типу бортовий тентований, синього кольору, 2010 року випуску, марка КРД, модель 050100, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі довідки-рахунку серії ДПІ №307739 від 27.07.2012 року.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, визнати за ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) право приватної власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ 217030, чорного кольору, 2009 року випуску, легковий седан, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_5.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, визнати за ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) право приватної власності на 1/2 частину причіпу «Кремінь» типу бортовий тентований, синього кольору, 2010 року випуску, марка КРД, модель 050100, державний реєстраційний номер НОМЕР_6.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, визнати за ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_4) право приватної власності на 1/2 частину автомобіля марки ВАЗ 217030, чорного кольору, 2009 року випуску, легковий седан, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, № кузова НОМЕР_5.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, набутого ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у шлюбі, визнати за ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_4) право приватної власності на 1/2 частину причіпу «Кремінь» типу бортовий тентований, синього кольору, 2010 року випуску, марка КРД, модель 050100, державний реєстраційний номер НОМЕР_6.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_4) та ОСОБА_3 АДРЕСА_3) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) понесені судові витрати у сумі 900 грн. 70 коп. (дев'ятсот гривень сімдесят копійок).

В решті позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

З повним текстом рішення сторони можуть ознайомитись 24.02.2015року

Суддя: В.В. Ломейко