Справа № 752/8964/14-ц
Провадження № 2/752/603/15
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 жовтня 2015 року Голосіївський районний суд міста Києва у складі: головуючого судді Мирошниченко О.В.

при секретарях Конельській А.С., Криган Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Служба у справах дітей Голосіївської районної м. Києва державної адміністрації, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якому просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частини квартири АДРЕСА_1, видане 30.05.2009 року Другою київською державної нотаріальною конторою на імя ОСОБА_2; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в частині продажу ? частин квартири АДРЕСА_1, укладений 26.04.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5; визнати за позивачем право власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що померлим 27.03.2005 року ОСОБА_6 на імя позивача ОСОБА_1 складено два заповіти 02.11.2004 року та 15.12.2004 року, згідно яких належні ОСОБА_6 ? частин квартири АДРЕСА_1, останній заповів ОСОБА_1 Власником іншої ? частини вказаної квартири є відповідач ОСОБА_2 на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07.12.2004 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 17.04.2012 року.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.07.2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.06.2008 року, за позовом ОСОБА_2 визнано недійсним заповіт, складений 15.12.2004 року ОСОБА_6 на імя ОСОБА_1 Крім того, додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.07.2008 року, визнано недійсним заповіт, складений 02.11.2004 року ОСОБА_6 на імя ОСОБА_1

Після чого, ухвалою Верховного Суду України від 11.05.2011 року скасовані рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04.07.2007 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26.06.2008 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2007 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29.07.2008 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.12.2011 року визнано недійсними заповіти, складені ОСОБА_6 02.11.2004 року та 15.12.2004 року на імя ОСОБА_1 Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.04.2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2012 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними заповітів, складених ОСОБА_6 02.11.2004 року та 15.12.2004 року на імя ОСОБА_1

У звязку із чим, позивач зазначає, що є спадкоємцем ? частин квартир № № 22 у будинку № 72 по вул. Жилянській в м. Києві, за заповітами від 02.11.2004 року та 15.12.2004 року після смерті ОСОБА_6 Звернувшись до Другої київської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, 12.02.2014 року позивач дізнався про те, що 30.05.2009 року на імя ОСОБА_2 вже видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частини квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_6

Згодом позивачу стало відомо про відчуження ОСОБА_2 26.04.2011 року вказаної вище квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу.

Позивач зазначає, що ОСОБА_2 не мав права на спадкування ? частин квартири АДРЕСА_1, а тому не мав права і на відчуження спірної квартири, у звязку із чим на підставі ст.ст. 1301, 215 ЦК України, просить суд захистити його право, шляхом визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частини квартири АДРЕСА_1, виданого 30.05.2009 року Другою київською державної нотаріальною конторою на імя ОСОБА_2, та договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в частині продажу ? частин квартири АДРЕСА_1, укладеного 26.04.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, та визнання за позивачем права власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначили про те, що на час видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину від 30.05.2009 року на імя ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_6, заповіти, складені останнім 02.11.2004 року та 15.12.2004 року на імя ОСОБА_1 на ? частин спірної квартири були скасовані рішеннями судів першої та апеляційної інстанції від 26.06.2008 року та 29.07.2008 року відповідно, які на момент видачі свідоцтва набрали законної сили та скасовані не були. В частині позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності за позивачем права власності на спірні ? частини квартири, представники відповідача зазначили про те, що позивачем обрано невірний спосіб захисту свого права, оспорюваний договір купівлі-продажу не може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України. При вчиненні оспорюваного правочину не існувало жодних перешкод відповідно до вимог закону для відчуження вказаної квартири ОСОБА_2, а тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є добросовісними набувачами майна.

Представник відповідача ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі, з аналогічних підстав.

Представники третіх осіб Головного управління юстиції у м. Києві та Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не зявились, надавши до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Аналогічну заяву надав до суду і третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Вислухавши пояснення та заперечення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 27.03.2005 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-БК № 004604, виданим 29.03.2005 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві (т. 1 а.с. 89).

За життя ОСОБА_6 складено два заповіти 02.11.2004 року та 15.12.2004 року, відповідно до змісту яких ОСОБА_6 заповів належні йому на праві власності ? частин квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_1

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04.07.2007 року, залишеним без змін Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 26.06.2008 року, визнано недійсним заповіт ОСОБА_6 на імя ОСОБА_1, посвідчений 15.12.2004 року державним нотаріусом Пятої київської державної нотаріальної контори (т. 1 а.с. 105-106, 108-112).

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2007 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.07.2008 року, визнано недійсним заповіт ОСОБА_6 на імя ОСОБА_1, посвідчений 02.11.2004 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 107, 113-118).

Ухвалою Верховного Суду України від 11.05.2011 року скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04.07.2007 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 26.06.2008 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2007 року, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 29.07.2008 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 181-183).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16.12.2011 року визнано недійсними заповіт, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1, що був посвідчений 02.11.2004 року приватним нотаріусом ОСОБА_7, та заповіт, складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1, що був посвідчений 15.12.2004 року державним нотаріусом Пятої київської державної нотаріальної контори.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.04.2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2012 року, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.12.2011 року скасовано, постановлено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання недійсними заповітів від 02.11.2004 року та від 15.12.2004 року відмовлено (т. 1 а.с. 184-185, 177).

13.05.2009 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 за реєстровим номером 9092 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частини квартири АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 126).

В ході розгляду справи судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що на момент видачі оспорюваного свідоцтва на імя ОСОБА_2, тобто станом на 13.05.2009 року, заповіти, складені від імені ОСОБА_6 на імя ОСОБА_1 від 02.11.2004 року та від 15.12.2004 року, відповідно до яких ОСОБА_6 заповів ОСОБА_1 належну йому частину квартири АДРЕСА_1, були визнані судом недійсними, що підтверджується рішеннями Голосіївського районного суду м. Києва від 04.07.2007 року, Апеляційного суду м. Києва від 26.06.2008 року, Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2007 року, Апеляційного суду м. Києва від 29.07.2008 року. Які, станом на 13.05.2009 року набрали законної сили та не були скасовані, у звязку із чим станом на час видачі державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 на спірну квартиру, не існувало жодних обставин, які б відповідно до закону унеможливлювали видачу оспорюваного свідоцтва, або б перешкоджали його видачі. Наведене не заперечувались і представником позивача у судовому засіданні при надані ним пояснень.

Слід зазначити, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в розумінні ст. 58, 59 ЦПК України на обґрунтування та підтвердження вищевказаних обставин, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

26.04.2011 року між ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з іншої сторони укладено договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за реєстровим номером 745 (т. 1 а.с. 73-77).

На момент відчуження ? частина вказаної квартири належала ОСОБА_2 на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07.12.2004 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.03.2005 року (т. 1 а.с. 101-104), ? частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.05.2009 року Другою київською державної нотаріальною конторою.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на ч. 1 ст. 215 ЦК України як на підставу недійсності вказаного вище договору купівлі -продажу.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до ст.10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно з ч. 4 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до п.п.4,10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», зазначено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі.

Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Відповідно до частини пятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується.

Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. При цьому юридично важливою обставиною є доведення факту добросовісності чи недобросовісності набувача майна.

Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло із володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Таким чином, майно може бути повернуте за позовом власника про витребування майна на підставі ст.ст.387,388 ЦК України, якщо позивач надасть докази, що підтверджують наявність обставин, зазначених цими статтями, тому що вони встановлюють спеціальні правила для захисту такого права.

Це випливає з того, що оскільки добросовісне набуття відповідно до ст.388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно набувається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати, то наслідком угоди, вчиненої з таким порушенням, є не визнання правочину недійсним, а повернення майна з незаконного володіння, якщо для цього є передбачені законом підстави.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених статтею 203 ЦК України.

Однак статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 частини 1 статі 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Добросовісне придбання, згідно статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до п.21-25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам розяснено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, повязаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, повязані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).

Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У звязку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі предявлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для зясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Такі правові позиції відображені і в рішеннях (ухвалах) колегії суддів судової палати Верховного Суду України, зокрема в : рішенні від 14.11.2007 року, ухвалі від 26.06.2008 року, ухвалі від 11.03.2009 року, ухвалі від 15.04.2009 року, ухвалі від 20.05.2009 року, ухвалі від 01.07.2009 року, ухвалі від 02.12.2009 року, ухвалі від 10.02.2010 року, ухвалі від 22.03.2010 року, ухвалі від 21.04.2010 року, ухвалі від 16.06.2010 року, рішенні від 19.01.2011 року, та рішеннях (ухвалах) Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема в : ухвалі від 23.11.2011 року, ухвалі від 11.04.2012 року, ухвалі від 21.03.2011 року, ухвалі від 12.08.2011 року, рішенні від 04.07.2012 року, ухвалі від 28.12.2011 року, ухвалі від 07.09.2011 року, ухвалі від 21.03.2012 року, ухвалі від 12.07.2012 року, ухвалі від 13.04.2011 року та в ухвалі від 06.06.2012 року.

Окрім цього, такі ж висновки закладені і в Постановах Верховного Суду України за №6-107цс12 від 07 листопада 2012 року, №6-53цс12 від 31 жовтня 2012 року, №6-58цс13-1 від 26 червня 2013 року, №6-25цс12 від 25 квітня 2012 року, №6-15цс12 від 18 квітня 2012 року та №3-103гс11 від 17 жовтня 2011 року, прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які відповідно до ч.5 ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Суд зазначає, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як власники квартири АДРЕСА_1, на момент придбання останньої, тобто станом на 26.04.2011 року, обєктивно не знали та не могли знати про те, що існують перешкоди правового характеру щодо придбаної ними за відплатним договором спірної квартири, про що безпосередньо зазначено в п.п.7,9 договору купівлі-продажу квартири від 26.04.2011 року.

Тобто, в силу диспозиції ч. 1 ст. 388 ЦК України відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є добросовісними набувачами, а вказані обставини не спростовані позивачем жодними належними та допустимими доказами в ході розгляду справи.

Крім того, як на підставу для визнання недійсними оспорюваного правочину, позивач посилається на відсутність у ОСОБА_2 на момент його укладення повноважень щодо володіння, користування та розпорядження спірною квартирою.

Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України визначені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема це :

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Проаналізувавши всі необхідні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири від 26.04.2011 року), суд приходить до висновку, що в момент укладення оспорюваного правочину сторонами зазначеного правочину, тобто продавцем та покупцями, було дотримані всі необхідні та істотні умови, встановлені чинним законодавством України, для укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна квартири від 26.04.2011 року.

Зокрема, сторонами оспорюваного правочину досягнуто згоди щодо предмету договору (квартири АДРЕСА_1) та узгоджена ціна зазначеного нерухомого майна, що добровільно визначена сторонами в розмірі 100 000 грн., яку покупцями сплачено до підписання договору (п. 12 договору). Таким чином, перехід права власності на спірну квартиру між сторонами правочину відбувся на підставі відплатного договору в установленому законом порядку.

Сторони правочину на момент укладення оспорюваного правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності для здійснення відповідних дій, повязаних з відчуженням спірної квартири, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а також сторонами була отримана й вимога щодо належної форми правочину, зокрема, складення у письмовій формі, нотаріального посвідчення та державної реєстрації права власності на квартиру, а тому суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин був укладений із дотриманням усіх положень чинного законодавства України та не суперечить їм, у звязку із чим були відсутні жодні обмеження для його посвідчення.

Жодних допустимих та належних доказів, які б спростували вказані обставини стороною позивача суду надано не було.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, суд надходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частини квартири АДРЕСА_1, виданого 30.05.2009 року Другою київською державної нотаріальною конторою на імя ОСОБА_2, договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 в частині продажу ? частин квартири АДРЕСА_1, укладеного 26.04.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, та визнання за позивачем права власності на ? частини квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

З урахуванням вищевикладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 21, 202, 203, 204, 209, 210, 211, 215, 216, 328, 388 ЦК України, ст.ст.3, 10, 11, 15, 30, 60, 61, 212 та 213 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві,приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, Служба у справах дітей Голосіївської районної м. Києва державної адміністрації, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя