Справа №487/8172/14-ц 23.02.2015 23.02.2015 23.02.2015
Провадження № 22ц/784/486/15 Головуючий у 1 інстанції Павлова Ж.П.
Категорія 48 Доповідач апеляційної інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

23 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,

із секретарем судового засідання Орельською Н.М.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2014 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без укладання шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частку квартири, -

у с т а н о в и л а :

14 серпня 2014 року ОСОБА_2 пред'явив зазначений позов до ОСОБА_4, який обґрунтував наступним.

З 1998 року по 2012 рік він проживав з нею однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

23 січня 2001 року вони за спільні кошти придбали у спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1, оформивши її за взаємної згоди на ОСОБА_4, в якій стали проживати разом і були в ній зареєстровані.

Будь-яких заперечень проти його права на частку в квартирі відповідач не виказувала.

В 2011 році він продав належну йому в садово-виноградарському товаристві «Перемога» м. Миколаєва дачну ділянку НОМЕР_1 та розташований на ній садовий будинок, а усі виручені від продажу кошти витратив на ремонт квартири.

09 березня 2012 року сторони зареєстрували шлюб, а рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 26 листопада 2014 року його розірвали.

Після розірвання шлюбу, відповідач перестала визнавати за ним право на придбане житло, стала вимагати виселення з нього.

Бажаючи захистити своє право на частку в спірній квартирі, позивач пред'явив даний позов й просив:

встановити факт його та ОСОБА_4 проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1998 року по 2012 рік;

· визнати квартиру АДРЕСА_1 його та відповідача спільною сумісною власністю;

· визнати за ним право власності на ? частку зазначеної квартири.

Відповідач та її представник проти позову заперечували, зазначивши, що квартира була придбана ОСОБА_4 за гроші, виручені від продажу належної їй 3-ри кімнатної квартири.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2014 року позов задоволено частково, встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по 2012 рік. В задоволені іншої частини вимог відмовлено.

ОСОБА_2 подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та постановити нове, про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Скаргу обґрунтовував невідповідністю висновків суду дійсним обставинам справи та порушенням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та про відмову у визнанні права власності на частину квартири, суд 1 інстанції виходив із того, що спірні правовідносини у справі виникли між сторонами до набрання чинності СК України, тобто - до 1 січня 2004 року, у зв'язку з чим, до них застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України). Ними ж, до січня 2004 року не передбачено можливості визнання майна спільною сумісною власністю з підстав проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, а оскільки, як на думку суду, належних і допустимих доказів участі позивача у набутті спірного майна немає, а самі по собі факти придбання спірного майна 23 січня 2001 року та спільного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступеня участі працею й коштами в придбанні спірної квартири не можуть бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна, то і у цій частині позову слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду у цивільні справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 307 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 308-311 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з виписаним, а тому є законним та обґрунтованим.

Так, в силу положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, набутою в порядку, визначеному законом.

Право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права.

За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

В силу ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Спільне майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом, в тому числі і у зв'язку з його набуттям у шлюбі.

За загальним правилом, проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя (ч. 2 ст. 21 СК України).

У той же час, ст. 74 СК України презумує, що майно, набуте жінкою та чоловіком, що проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Вважається, що кожна річ, набута зазначеними особами за період їх проживання однією сім'єю без шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

У той же час, майно, набуте: одним з них до початку указаних стосунків; на підставі договору дарування чи в порядку спадкування; за кошти, які належали їй, йому особисто; а також, житло, набуте одним з названих осіб за час названих стосунків внаслідок акту його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; та земельна ділянка, набута однією з вказаних осіб за час сумісного проживання однією сім'єю внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України - є їх особистою приватною власністю.

Оскільки чинним законодавством презюмується виникнення у жінки та чоловіка, що проживають однією сім'єю без шлюбу між собою права спільної сумісної власності на майно, набуте за цей час, то, обов'язок довести протилежне, покладається на особу, яка вважає майно своєю особистою власністю.

Крім того, вирішуючи дану категорію спорів, судам необхідно не тільки встановити факт проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без шлюбу та набуття ними в цей час майна, а і визначитися у нормі, яка регулювала на той час відносини між названими особами.

Так, до 1 січня 2004 року, діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, яким не було передбачено можливості визнання факту спільного проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу як підстави для визнання набутого ними майна їх спільною сумісною власністю.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Згідно із частиною першою статті 17 Закону України "Про власність", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону "Про власність", статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності лише, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України "Про власність" вважається правильно застосованим.

Зовсім по іншому врегульовано майнові права та обов'язки жінки та чоловіка, що проживають однією сім'єю, чинним СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року.

Відповідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, для застосування названої статті необхідно:

· встановити факт проживання з 01 січня 2004 року жінки та чоловіка однією сім'єю, які не перебувають у шлюбі між собою, або в іншому шлюбі;

· спірне набуте названими особами саме за цей час;

· письмовим договором між ними не встановлено, що набуте майно належить їм не на праві спільної сумісної власності.

Як вбачається з матеріалів справи, і відповідачем надано цьому належні та допустимі докази, сторони, дійсно, на 23 січня 2001 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу і, дійсно, в названий день відповідач на своє ім'я придбала спірну квартиру, куди разом з позивачем вони вселилися, були зареєстровані і проживають до цього часу (а.с. - 5,7-8, 23).

Проте, відповідач довела, що цю квартиру вона придбала за кошти, виручені від продажу належної їй трикімнатної квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_5 (а.с. - 24. 25)

При цьому, продаж трикімнатної квартири і купівля двокімнатної квартири вчинено в один і той же день, що є ще одним підтвердження джерела дійсного фінансування купівлі спірного житла.

Позивач же, у свою чергу, не довів свого внеску в набуття спірної квартири, а тому підстав для визнання за ним права власності на частку в ній немає і, у такій її вимозі, слід відмовити.

Його ж посилання про внесення особисто ним своїх коштів, виручених від продажу судового будинку в СВТ «Перемога» м. Миколаєва, на ремонт квартири (а.с. - 9) не може слугувати визнанню за ним права власності на частку в квартирі, оскільки продаж садового будинку мав місце у травні 2011 року, тобто після набуття відповідачем права власності на спірне житло.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст.ст. 307 - 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: