Справа №486/2457/13-ц 21.04.2015 21.04.2015 21.04.2015
Провадження № 22-ц/784/952/15 Головуючий першої інстанції: Бобровський І.М.
Категорія: 27 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 квітня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М..,

суддів: Кушнірової Ж.М.,

Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання: Кудрі В.М.

за участі ОСОБА_3, його представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства

комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18 лютого 2015 року за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 р. публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) звернулося з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказував, що відповідно до укладеного 14 жовтня 2005 р. договору без номеру (далі - Договір) відповідач отримав кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що відповідач виконує свої зобов'язання за Договором щодо повернення кредитних коштів неналежним чином, внаслідок чого заборгованість за договором станом на 31 липня 2013 р. складає 29 345 грн. 58 коп., з яких 6 837 грн. 45 коп. - заборгованість за кредитом, 20 634 грн. 53 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1 373 грн. 60 коп. - штраф (процентна складова).

Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18 лютого 2015 р. в позові відмовлено. Стягнуто з позивача на користь відповідача 2 450 грн. судових витрат.

В апеляційній скарзі представник позивача вказує на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування та неналежну оцінку обставин справи, невідповідність рішення нормам матеріального та процесуального права й просить його скасувати, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вказує на правильність та обґрунтованість висновків суду і просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача, його представника, дослідивши матеріли справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що, звертаючись з позовом, позивач посилався на те, що за укладеним 14 жовтня 2005 р. між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є позивач, договором ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 36 % на рік (3% на місяць) на суму залишку заборгованості за кредитом.

На підтвердження укладання такого договору позивачем надано заяву позичальника від 14 жовтня 2005 р. (а.с. 9), в якій зазначено, що він ознайомлений та згоден з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банка і згоден, що дана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банка складають договір про надання банківських послуг.

Повернення кредитних коштів та інших платежів, як вбачається з розрахунку заборгованості за Договором, відповідачем здійснювалось частково до 03 червня 2009 р.

Вирішуючи спір, суд вважав, що є підстави для відмови у позові, оскільки позивачем не доведено укладання відповідачем Договору.

Між тим, з такими висновками суду погодитись не можна.

Так, в силу ст. 58 ЦПК України докази мають бути належними. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Доводи відповідача про те, що договір (заява позичальника) ним не підписувався, можуть бути підставою для визнання його судом недійсним.

Однак, погоджуючись з такими запереченнями ОСОБА_3, суд не взяв до уваги, що позов про визнання кредитного договору недійсним у встановленому порядку останнім не заявлявся і предметом судового розгляду не був.

З огляду на викладене у суду були відсутні підстави для з'ясування обставин, за яких можливе визнання правочину недійсним у зв'язку із непідписанням договору та встановлення будь-яких висновків з приводу їх існування при вирішенні спору про стягнення заборгованості.

В порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд з огляду на заперечення відповідача не роз'яснив йому право на звернення до суду з відповідним позовом, тоді як апеляційний суд в силу положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Отже оскільки питання щодо підписання відповідачем кредитного договору не відносяться до предмету заявленого позову (про стягнення заборгованості за договором), а позичальником позов про визнання цього договору недійсним з зазначених підстав не заявлявся, наявність висновку почеркознавчої експертизи у даній справі, згідно з яким підпис від імені ОСОБА_3 у договорі без номеру від 14 жовтня 2005 р. виконана не ним, а іншою особою, не мають правового значення по даній справі.

Також судом помилково не взято до уваги як доказ часткового виконання відповідачем умов договору підтверджений, в тому числі випискою з особового рахунку, факт погашення заборгованості, яке проводилось також за допомогою транзакцій із зарплатної картки ОСОБА_3 (а.с.91-97).

За такого висновок суду про недоведеність факту укладання сторонами Договору є помилковим.

В той же час колегія суддів вважає, що є підстави для відмови у позові, але з інших ніж зазначив суд підстав.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Згідно заяви-анкети (а.с. 9) строк дії кредитного ліміту співпадає зі строком дії кредитної картки.

Відповідно до пп. 3.1.1, 5.3, 5.4 (а.с. 12-13) Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 6 листопада 2013 р. № 6-116цс13, від 19 березня 2014 р. № 6-20цс14, від 19 березня 2014 р. № 6-14цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 здійснив останній платіж з погашення кредиту 03 червня 2009 р., у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до п. 9.12 Умов і правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, тобто до 14 жовтня 2006 р.

Отже, з 03 червня 2009 р. розпочався строк позовної давності для звернення банку за захистом своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з позовом до відповідача лише в жовтні 2013 р., тобто з пропущенням передбаченого законом строку позовної давності.

В матеріалах справи відсутні докази, що сторони у передбаченій ст. 207 ЦК Україні формі домовились про зміну строку позовної давності.

Таким чином, ураховуючи те, що ОСОБА_3 у своєму письмовому заперечення по справі (а.с. 37) заявив про застосування строку позовної давності, а позивач пропустив строк звернення до суду (позовну давність), поважних причин пропуску строку не зазначив, є передбачені ч. 4 ст. 267 ЦК України підстави для відмови у позові.

З урахуванням викладеного рішення суду в силу п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України необхідно скасувати, ухвалити нове про відмову у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково.

Рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18 лютого 2015 року скасувати, ухвалити нове рішення.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити у зв'язку з пропуском позовної давності.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: