Справа № 440/380/14 Головуючий у 1 інстанції: Кос І.Б.
Провадження № 22-ц/783/622/15 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2015 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Бакуса В.Я., Гірник Т.А.,

секретаря Брикайло М.В.,

з участю: представника ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 на рішення Буського районного суду Львівської області від 07 вересня 2012 року, рішення Буського районного суду Львівської області від 19 вересня 2014 року і додаткове рішення Буського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2014 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Вісава» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вісава» про визнання договору позики та видаткових касових ордерів недійсними,-

встановила:

У червні 2011 року товариство з обмеженою відповідальністю (далі-ТзОВ) «Вісава» звернулось до суду з позовом, уточненим під час розгляду справи (а.с.3-6, 118 т.1), в якому просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 15 серпня 2010 року, укладеним між ними, в розмірі 198000 грн., пеню в сумі 20011 грн. 56 коп., проценти в сумі 36149 грн. 93 коп., інфляційні втрати в сумі 12276 грн., а також понесені позивачем судові витрати на суму 1820 грн.

Свої вимоги товариство обґрунтовувало тим, що відповідно до умов цього договору товариство надало ОСОБА_2 позику на загальну суму 198000 грн., що підтверджується видатковими касовими ордерами від 21 серпня 2010 року на суму 100000 грн. та від 27 серпня 2010 року на суму 98000 грн., яку позичальник зобов»язаний був повернути до 30 вересня 2010 року. У зв»язку з тим, що ОСОБА_2 позичені кошти не повернув у встановлений договором строк, позивач просив стягнути з нього всю суму позики, а також пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неповернутої суми позики за кожен день прострочення, проценти за користування позикою (28% річних) та інфляційні втрати за весь період прострочення виконання зобов»язання відповідно до умов договору та вимог закону.

У серпні 2011 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТзОВ «Вісава», уточненим під час розгляду справи (а.с.26, 41 т.1), в якому просив визнати недійсними договір позики від 15 серпня 2010 року та видаткові касові ордери від 21 серпня 2010 року на суму 100000 грн. та від 27 серпня 2010 року на суму 98000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ні договору позики, ні видаткових касових ордерів він не підписував і коштів від ТзОВ «Вісава» у вказаних вище сумах не отримував, а тому їх слід визнати недійсними, оскільки вони суперечать вимогам ст.203 ЦК України. Крім того, зазначав, що видаткові касові ордери заповнені одним почерком, в тому числі, й у графі щодо суми та дати отримання коштів, яку повинен заповнювати власноруч одержувач коштів, що є порушенням інструкції №334 «Про порядок видавання грошових коштів з каси на підприємстві».

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 07 вересня 2012 року позов ТзОВ «Вісава» задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 в користь ТзОВ «Вісава» суму позики 198000 грн., пеню в сумі 20011 грн. 56 коп., відсотки за користування кредитом в сумі 36149 грн. 93 коп., інфляційні втрати в сумі 12276 грн., судові витрати на суму 1820 грн. (а.с.120-122 т.1).

Рішенням Буського районного суду Львівської області від 19 вересня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТзОВ «Вісава» про визнання договору позики недійсним відмовлено (а.с.127-131 т.2).

Додатковим рішенням Буського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТзОВ «Вісава» про визнання недійсними видаткових касових ордерів (а.с.157-158 т.2).

Вказані вище судові рішення оскаржив ОСОБА_2, просив їх скасувати з підстав неповного з»ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і постановити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а його зустрічний позов - задовольнити в повному обсязі.

Свої доводи апелянт обґрунтовував тим, що суд неповно з»ясував обставин, які мають значення для справи, оскільки він заперечував факт підписання договору позики та видаткових касових ордерів, а тому наполягав на призначенні судом почеркознавчої експертизи, яка так і не була проведена у даній справі саме через відсутність оригіналів вказаних документів, про витребування яких він наполягав і про що експертом заявлялось клопотання, однак, це клопотання залишилось без виконання. Апелянт вважає висновок суду в рішенні від 07 вересня 2012 року про те, що він не здійснив оплати експертизи, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки на його адресу ні від суду, ні від експерта не надходило жодних повідомлень про необхідність внесення оплати за проведення експертизи. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що первісним позивачем впродовж усього розгляду справи і при ухваленні наступних судових рішень так і не було надано суду оригінали договору позики та видаткових касових ордерів, які, як виявилось пізніше, зникли під час дослідчої перевірки за заявою ОСОБА_4 про вчинення ОСОБА_2 злочину, а тому, на його думку, суд без дослідження оригіналів оспорюваних ним договору позики та видаткових касових ордерів не мав достатніх правових підстав для задоволення первісного позову ТзОВ «Вісава». Апелянт вважає, що суд не дав належної оцінки доводам його сторони про те, що в оспорюваному ним договорі позики неправильно вказано адресу зареєстрованого місця його проживання, а оспорювані ним видаткові касові ордери всупереч інструкції №334 «Про порядок видавання грошових коштів з каси на підприємстві» були заповнені однією особою - головним бухгалтером ТзОВ «Вісава» ОСОБА_5, що підтверджено показаннями самого представника ТзОВ «Вісава» ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_5 Крім того, на думку апелянта, суд залишив поза увагою свідчення ОСОБА_5, яка повідомила, що про укладення договору про надання позики від 15 серпня 2010 року на той момент, коли вона працювала на товаристві, їй нічого не було відомо і генеральний директор цього товариства ОСОБА_4 про укладення такого договору до відома її не ставив, а тому у звітності по бухгалтерському обліку та податковій звітності такі відомості не відображалися. Апелянт вважає, що показаннями цього свідка була підтверджена й та обставина, що видаткові касові ордери у графі про отриману суму ним власноручно не заповнювались і не підписувались.

В судове засідання апеляційного суду представник ТзОВ «Вісава» не з»явився, хоча про час та місце розгляду справи назване товариство було повідомлено у встановленому процесуальним законом порядку, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення йому судової повістки (а.с.37 т.3), клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, а тому справу розглянуто відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони ОСОБА_2 в підтримання апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних рішень відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є договір про надання позики від 15 серпня 2010 року (а.с.13 т.1)., укладений між ТзОВ «Вісава» в особі генерального директора ОСОБА_4 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником), а також стягнення з позичальника заборгованості за цим договором у зв»язку з його невиконанням.

Відповідно до умов вказаного договору (п.п.3, 6), розмір позики складає 200 тисяч гривень, яка надається шляхом передання готівкових коштів позичальнику під час підписання сторонами цього договору, яку позичальник зобов»язується повернути до 30 вересня 2010 року.

Згідно з пунктом 5 договору, підписання цього договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики у вказаному вище розмірі.

Пунктами 13, 14 договору передбачена відповідальність позичальника за прострочення виконання зобов»язання по поверненню позики у встановлений в договорі строк, а саме: сплата пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості неповернутої суми позики за кожен день прострочення, що діяла в період прострочення, та 28% річних від суми неповернутої позики.

Крім того, пунктом 11 договору передбачено також відповідальність сторін договору згідно з чинним законодавством за порушення зобов»язання, що виникає з цього договору.

В підтвердження факту отримання ОСОБА_2 грошових коштів за вказаним вище договором в сумі 198 тисяч гривень ТзОВ «Вісава» посилається на видаткові касові ордери від 21 серпня 2010 року на суму 100 тисяч гривень (а.с.9 т.1) та від 27 серпня 2010 року на суму 98 тисяч гривень (а.с.10 т.1), які також оспорюються ОСОБА_2 в даній справі.

За клопотанням сторони ОСОБА_2 від 29 серпня 2011 року (а.с.74 т.1) для встановлення належності підписів, які містяться в оспорюваному договорі та видаткових касових ордерах, ОСОБА_2 чи іншій особі, ухвалою районного суду від 06 грудня 2011 року було призначено почеркознавчу експертизу (а.с.90-91 т.1).

Після призначення судом 06 грудня 2011 року експертизи у даній справі, якою, зокрема, генеральному директору ТзОВ «Вісава» ОСОБА_4 було роз»яснено про необхідність надання в розпорядження експертів оригіналів досліджуваних документів та про наслідки ухилення від виконання такого обов»язку, встановлені статтею 146 ЦПК України, ОСОБА_4 07 грудня 2011 року подає у Рівненський МВ УМВСУ в Рівненській області заяву про порушення кримінальної справи щодо ОСОБА_2 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.191 КК України, під час дослідчої перевірки якої 27 січня 2012 року працівниками названого відділу було оглянуто надані добровільно ОСОБА_4 оригінали видаткових касових ордерів від 21 та 27 серпня 2010 року та оригінал договору про надання позики від 15 серпня 2010 року і вилучено їх для проведення почеркознавчого дослідження (а.с.96-99 т.1, 15 т.2).

06 лютого 2012 року СДСБЕЗ Рівненського МВ УМВСУ в Рівненській області матеріали за зверненням директора ТзОВ «Вісава» ОСОБА_4 по факту неправомірних дій гр.ОСОБА_2 були направлені прокурору міста Рівне для прийняття рішення в порядку ст.97 КПК України (а.с.100 т.1).

Згідно з інформацією прокуратури м.Рівне від 24 червня 2014 року (а.с.85 т.2) та Рівненського МВ УМВСУ в Рівненській області від 04 серпня 2014 року (а.с.117 т.2), наданої за результатами проведеного службового розслідування, встановлено втрату матеріалів дослідчої перевірки за заявою ОСОБА_4 на неправомірні дії ОСОБА_2, серед яких були й оригінали вказаних вище договору про надання позики та видаткових касових ордерів, які згідно з протоколом огляду від 27 січня 2012 року були вилучені в ОСОБА_4 в приміщенні Рівненського МВ УМВСУ в Рівненській області.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку про ухилення ОСОБА_2 від виконання вимог експерта, оскільки саме ОСОБА_4 не надав суду оригінали оспорюваного договору та видаткових касових ордерів для проведення експертизи у даній справі, про надання яких просив експерт ОСОБА_6 у своєму клопотанні від 11 квітня 2012 року (а.с.105 т.1) і про надання яких у розпорядження експертів зобов»язував його суд своєю ухвалою від 06 грудня 2011 року, а отже, саме ОСОБА_4 як представник первісного позивача у даній справі не виконав обов»язку, покладеного на нього судом і ухилився від подання експертам необхідних документів (предмету експертного дослідження), без яких експертиза не могла бути проведена.

Крім того, неправильним є й висновок суду першої інстанції про ухилення ОСОБА_2 від явки до експерта для відібрання експериментальних зразків підписів і почерку ОСОБА_2, оскільки у своєму клопотанні від 11 квітня 2012 року, адресованому районному суду, експерт ОСОБА_6 просив суд також надати для проведення експертизи вільні та експериментальні зразки підписів і почерку ОСОБА_2, які повинні бути відібрані судом в судовому засіданні, однак, таке клопотання залишилось без виконання.

Таким чином, не здійснення оплати за експертизу за встановлених вище обставинах справи не мало вирішального значення для проведення призначеної судом почеркознавчої експертизи у даній справі, оскільки існувала інша перешкода для її проведення експертами Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, в тому числі, навіть й після проведення оплати ОСОБА_2 такої експертизи, а саме: відсутність оригіналів документів, які підлягали за ухвалою суду дослідженню експертами, оскільки ця експертна установа не проводить експертне дослідження по копіях документів.

Однак, суд першої інстанції цих обставин не врахував і при вирішенні первісного позову ТзОВ «Вісава» не застосував наслідків, передбачених ст.146 ЦПК України, до винної сторони в ухиленні від виконання вимог експерта, якою на підставі встановлених та проаналізованих вище обставин справи є саме первісний позивач у даній справі, оскільки представник ТзОВ «Вісава» ОСОБА_4 згідно з журналом судового засідання від 06 грудня 2011 року був присутнім у судовому засіданні під час проголошення ухвали суду про призначення у справі почеркознавчої експертизи (а.с.88-89 т.1), мав станом на момент проголошення цієї ухвали суду оригінали оспорюваних ОСОБА_2 договору позики та видаткових касових ордерів і знав про свій обов»язок подати їх у розпорядження експертів для проведення експертного дослідження, однак, не надав їх ні суду, ні експертам, а добровільно надав їх працівникам Рівненського МВ УМВСУ в Рівненській області року, які були у нього вилучені 27 січня 2012 року для проведення почеркознавчого дослідження в кримінальній справі за його зверненням про вчинення ОСОБА_2 злочину, яке він подав до названого відділу УМВСУ 07 грудня 2011 року, тобто на наступний день після призначення судом почеркознавчої експертизи, а отже, ухилився від подання експертам необхідних документів (предмету експертного дослідження), без яких призначена судом експертиза не могла бути проведена взагалі.

У зв»язку з цим, висновки районного суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ТзОВ «Вісава» були передчасними, оскільки судом не в повній мірі з»ясовано всі фактичні обставини справи та не надано належної правової оцінки доказам, які сторони подали в обґрунтування своїх вимог та заперечень, в тому числі й з урахуванням вимог ст.146 ЦПК України.

Враховуючи наведені вище обставини справи та встановлення судом факту втрати оригіналів оспорюваних ОСОБА_2 договору позики та видаткових касових ордерів під час проведення органами внутрішніх справ дослідчої перевірки за зверненням ОСОБА_4, для повного з»ясування обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення даної справи, в судовому засіданні апеляційного суду було роз»яснено право заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи по копіях документів, які є в матеріалах справи.

Висновком судово-почеркознавчої експертизи №1337 від 14 серпня 2015 року, проведеної Київською незалежною судово-експертною установою (а.с.17-22 т.3), на вирішення якої було поставлено питання належності ОСОБА_2 підпису, який міститься у копії оспорюваного ним договору про надання позики, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_2, зображення якого міститься в графі: «Позичальник» електрофотографічної копії договору про надання позики від 15 серпня 2010 року, виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_2

Частиною першою статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків.

Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох і більше сторін (ч.4 ст.202 ЦК).

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п»ятою шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи наведені вище норми матеріального права та встановлення на підставі вказаного вище висновку судової почеркознавчої експертизи того факту, що ОСОБА_2, який в оспорюваному договорі про надання позики записаний як позичальник, цього договору в дійсності не підписував, тому є всі правові підстави для висновку про визнання договору про надання позики від 15 серпня 2010 року недійсним.

Оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю (ч.1 ст.216 ЦК), то правових підстав вимагати від ОСОБА_2 виконання зобов»язання за договором про надання позики від 15 серпня 2010 року по поверненню ним позики в сумі 198 тисяч гривень та застосовувати до нього цивільно-правову відповідальність, встановлену договором та законом за прострочення виконання грошового зобов»язаня, - теж немає.

У зв»язку з цим, сам по собі факт наявності видаткових касових ордерів про отримання ОСОБА_2 позики на загальну суму 198 тисяч гривень, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки позивач за первісним позовом (ТзОВ «Вісава») свої вимоги обґрунтовував наявністю між сторонами договірних правовідносин, які випливають саме з договору про надання позики від 15 серпня 2010 року, а не з інших підстав.

Крім того, у пункті п»ятому цього договору було зазначено, що факт одержання позичальником від позикодавця позики у вказаному вище розмірі підтверджується саме підписанням цього договору позичальником.

Таким чином, зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про надання позики від 15 серпня 2010 року підлягає задоволенню, а в задоволенні позову ТзОВ «Вісава» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за цим договором необхідно відмовити за недоведеністю та безпідставністю заявлених вимог.

З урахуванням норм ст.ст.15, 16 ЦК України й того, що у спірних правовідносинах, які виникли між сторонами в даній справі, за встановлених вище обставин видаткові касові ордери від 21 та 27 серпня 2010 року самі по собі не породжують жодних правових наслідків для ОСОБА_2, оскільки позивач надав їх на підтвердження факту отримання ОСОБА_2 позики на підставі договору, який визнаний апеляційним судом недійсним, - правових підстав для задоволення його зустрічної позовної вимоги про визнання цих видаткових касових ордерів недійсними немає.

Враховуючи викладене, всі оскаржувані апелянтом рішення суду першої інстанції підлягають скасуванню на підставі п.п.1-4 ч.1 ст.309 ЦПК України, з ухваленням апеляційним судом нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та про відмову у задоволенні позовних вимог ТзОВ «Вісава» з наведених вище мотивів.

З урахуванням норми ст.88 ЦПК України та задоволених вимог ОСОБА_2, з ТзОВ «Вісава» у його користь підлягають стягненню судові витрати в розмірі 1582 грн. 50 коп., понесені позивачем ОСОБА_2 по сплаті судового збору та витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи за подання позовної заяви при зверненні до суду першої інстанції та по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг, які були задоволені апеляційним судом, оскільки такі витрати документально підтверджені.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.1-4, 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и и л а:

апеляційні скарги ОСОБА_2 на рішення Буського районного суду Львівської області від 07 вересня 2012 року, рішення Буського районного суду Львівської області від 19 вересня 2014 року і додаткове рішення Буського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2014 року задовольнити частково.

Рішення Буського районного суду Львівської області від 07 вересня 2012 року, рішення Буського районного суду Львівської області від 19 вересня 2014 року і додаткове рішення Буського районного суду Львівської області від 21 жовтня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Вісава» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити, а позов ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вісава» про визнання недійсними договору позики та видаткових касових ордерів задовольнити частково.

Визнати договір позики, укладений 15 серпня 2010 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Вісава» та ОСОБА_2, недійсним.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Вісава» про визнання недійсними видаткових касових ордерів - відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Вісава» у користь ОСОБА_2 понесені ним судові витрати в розмірі 1582 (однієї тисячі п»ятсот вісімдесяти двох) гривень 50 копійок.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Бакус В.Я.

ОСОБА_7