АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1004/15Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 Михальченко Ю. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2015 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоБородійчука В. Г.
суддівПодороги В. М. , Демченка В. А.
при секретаріВолвенко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 та прокуратури м. Черкаси на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, прокуратури м. Черкаси, що діє в інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа: Друга Черкаська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

12 червня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом ОСОБА_8 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 06 грудня 2013 року. В подальшому, позивачем в справу вступила ОСОБА_7.

Позовні вимоги позивачка мотивувала тим, що 17 січня 2008 року ОСОБА_10 склав заповіт склав заповіт на ОСОБА_8, відповідно до якого заповідав йому все майно, яке буде належати йому на день смерті.

15 травня 2009 року ОСОБА_10 склав заповіт на ОСОБА_6, відповідно до якого заповідав останній все майно, яке буде належати йому на день смерті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_10 помер.

До його смерті ОСОБА_6 проживала разом зі своїми батьками, матір'ю ОСОБА_7 та батьком ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_1.

Через те, що нотаріус Корчемна М.В., яка посвідчувала заповіт, здійснила нотаріальну дію за межами нотаріального округу, керуючись ч. 1 ст. 1257 ЦК України «Недійсність заповіту» ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2013 року заповіт на ім'я позивача ОСОБА_6 від 15 травня 2009 року визнано нікчемним.

06 грудня 2013 року ОСОБА_8 як спадкоємець, із порушенням закону отримав в другій нотаріальній конторі м. Черкаси свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Позивачі просили суд врахувати той факт, що 15 травня 2009 року ОСОБА_10 був складений заповіт, при цьому, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі, а на підставі ст. 1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав попередньо.

Крім того, законодавчими актами передбачено наступне: якщо новий заповіт, складений заповідачем, було визнано недійсним (ч. 1 ст. 1257 «Недійсність заповіту» чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 ЦК).

Таким чином, положення ч. 4 ст. 1254 ЦК встановлює неможливість відновлення попередньо складеного заповіту в разі визнання останнього заповіту недійсним, крім двох випадків, коли:

заповіт складено дієздатною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла ними керувати (ст. 225 ЦК);

заповіт складено під впливом насильства (ст. 231 ЦК України).

Наведений перелік є вичерпним, а тому в разі визнання заповіту від 15 травня 2009 року недійсним, чинність попереднього заповіту від 17 січня 2008 року не відновлюється.

Позивачі вказували, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Просили постановити рішення, яким визнати недійсними свідоцтва про спадщину за заповітом від 06 грудня 2013 року на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, грошові вклади та акції ЗАТ «Юрія», які видані на ім'я ОСОБА_8 на підставі того факту, що при складанні свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВТО № 890015 порушені вимоги ч. 4 ст. 1254 ЦПК України. Судові витрати покласти на відповідача.

В подальшому, 02 жовтня 2014 року та 03 жовтня 2014 року, позивачі подали уточнюючий позов, відповідно до якого просять постановити рішення, яким визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 грудня 2013 року на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1, грошові вклади та акції ЗАТ «Юрія», які видані на ім'я ОСОБА_8 на підставі того факту, що при складанні свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВТО № 890015 від 06 грудня 2013 року порушені вимоги законодавства України.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2015 року як незаконне та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Судові витрати покласти на відповідача.

Прокуратура м. Черкаси в порядку ст. 299 ЦПК України приєдналася до апеляційної скарги ОСОБА_6 та просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2015 року як таке, що ухвалено з порушенням норм матеріального права, а саме ст. 1254 ЦК України та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог позивачів.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_6 та прокуратури м. Черкаси, яка приєдналася до апеляційної скарги в порядку ст. 299 ЦПК України підлягає до задоволення з слідуючих підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що 17 січня 2008 року ОСОБА_10 склав заповіт на ОСОБА_8 (а.с. 98), відповідно до змісту якого заповідав йому все майно, яке буде належати йому на день смерті.

Також, судом встановлено, що 15 травня 2009 року ОСОБА_10 склав заповіт на ОСОБА_6 (а.с. 78), відповідно до змісту якого заповідав їй все майно, яке буде належати йому на день смерті.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме копії свідоцтва про смерть від 29 вересня 2009 року серія НОМЕР_1 (а.с. 77 зв. сторона), що ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що в Книзі реєстрації смертей відділу реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис за № 2412.

Згідно рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2013 року (а.с. 93 зв. сторона - 94) заповіт на ім'я ОСОБА_6 від 15 травня 2009 року визнано нікчемним з мотивів порушення нотаріусом Корчемною М.В., яка посвідчувала заповіт, Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, оскільки здійснила нотаріальну дію за межами нотаріального округу.

Звертаючись до суду з позовними вимогами (а.с. 1-2) та з уточнюючою позовною заявою (а.с. 43-44), позивачі мотивували свої вимоги тим, що вони є законними спадкоємцями померлого ОСОБА_10, оскільки до дня смерті проживали разом з ним за однією адресою, а відповідач ОСОБА_8 як спадкоємець із порушенням закону, 06 грудня 2013 року отримав в другій нотаріальній конторі м. Черкаси свідоцтво про спадщину за заповітом. Просили врахувати той факт, що 15 травня 2009 року ОСОБА_10 був складений заповіт, при цьому, волевиявлення заповідача було вільним та відповідало його внутрішній волі, а на підставі ст. 1254 ЦК України кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав попередньо. Позивачі вважають, що факт визнання заповіту від 15 травня 2009 року недійсним не відновлює чинність заповіту від 17 січня 2008 року. Просили визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 06 грудня 2013 року, на підставі того факту, що при складанні свідоцтва про право на спадщину за заповітом ВТО № 890015 від 06 грудня 2013 року порушені вимоги права України.

Ухвалюючи рішення суду про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с. 133-134), суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що відповідно до вимог ст. 216 ЦК України, нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний заповіт, складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, не скасовує попередній заповіт, як це передбачено ст. 1254 ЦК України, оскільки дана норма надає право на скасування заповіту лише заповідачу.

В апеляційній скарзі (а.с. 156) та доповненні до апеляційної скарги (а.с. 162-163) ОСОБА_6 вказує на ту обставину, що ОСОБА_10 за своє життя було складено два заповіти (17 січня 2008 року на користь ОСОБА_8) та (15 травня 2009 року на користь ОСОБА_6). Складаючи новий заповіт 15 травня 2009 року, ОСОБА_10 скасував попередній заповіт від 17 січня 2008 року. Зазначала, що скасування заповіту шляхом складання нового є остаточним, тобто заповіт, скасований більш пізнім заповітом, не поновлюється, якщо пізніше складений заповіт потім скасований шляхом подання заяви. Вказала, що районним судом помилково не враховано, що в разі складання кількох заповітів щодо розпорядження одним і тим же майном потрібно було застосувати до даних правовідносин норми частин 3, 4 ст. 1254 ЦК України, тому вважає, що її доводи апеляційної скарги щодо даних обставин є обгрунтованими, а тому необхідно скасувати рішення районного суду, як ухвалене з порушення норм чинного законодавства.

Переглядаючи правильність висновків районного суду в межах доводів апеляційної скарги, наданих сторонами доказів та наявних матеріалів справи, колегія суддів вважає, що приведені в апеляційній скарзі доводи та встановлені під час судового засідання в суді апеляційної інстанції обставини справи дають колегії суддів підстави вважати, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивачів та помилково відмовив у задоволенні їхнього позову, виходячи з наступного.

ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування надав судам роз'яснення деяких аспектів та спірних питань під час розгляду ними справ вказаної категорії.

Ч. 6 вищевказаного листа ВССУ роз'яснено, що право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.

В разі складання кількох заповітів щодо розпорядження одним і тим же майном (множинність заповітів) судам слід враховувати норми частин 3,4 ст. 1254 ЦК України.

Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225, 231 ЦК України.

Отже, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні спору не враховано, що положення ч. 4 ст. 1254 ЦК України встановлює неможливість відновлення попередньо складеного заповіту в разі визнання останнього заповіту недійсним, крім двох випадків, коли:

- заповіт складено дієздатною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла ними керувати (ст. 225 ЦК України);

- заповіт складено під впливом насильства (ст. 231 ЦК України).

Ст. 215 ЦК України встановлює зв'язок між поняттями «нікчемний» та «недійсний» правочин. Дана стаття визначає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Уразі недотримання законодавчо визначених вимог до форми заповіту та процедури його посвідчення, такий заповіт не повинен виконуватися і спадкування здійснюється за законом.

Згідно ч. 4 ст. 1254 ЦК України якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків встановлених статтями 225 і 231 ЦК України.

Тому, на підставі ст. 1254 ЦК України, ОСОБА_10 склавши новий заповіт 15 травня 2009 року скасував повністю попередній заповіт від 17 січня 2008 року.

Заповіт від 15 травня 2009 року визнано нікчемним на підставі того, що нотаріусом вчинено нотаріальну дію поза межами нотаріального округу, тобто заповіт визнано нікчемним не з підстав передбачених ст.ст. 235 і 231 ЦК України.

Отже, колегія суддів вважає, що районний суд ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову помилково дійшов висновку про те, що нікчемний заповіт, складений з порушенням вимог щодо його посвідчення, не скасовує попередній заповіт, як це передбачено ст. 1254 ЦК України, оскільки вказана норма надає право на скасування заповіту лише заповідачу.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачами під час розгляду справи в суді першої інстанції і під час розгляду в апеляційному суді надано належні вмотивовані докази в обгрунтування своїх позовних вимог, які дають підстави для задоволення позову. Доводи і обгрунтування апеляційної скарги є переконливими та суттєвими, підтверджені наданими доказами і дають підстави для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог позивачів.

Згідно зі змістом ч.ч. 1, 5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі (а.с. 156) ОСОБА_6 просила судові витрати покласти на відповідача.

Оскільки колегією суддів позов задоволено повністю, тому на користь позивача підлягає задоволенню і вимога щодо відшкодування витрат судового збору на суму 365 грн. 40 коп., що підтверджено платіжними квитанціями про сплату судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 243 грн. 60 коп. (а.с. 16) та апеляційної скарги на суму 121 грн. 80 коп. (а.с. 155).

За таких обставин, рішення районного суду підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_6, ОСОБА_7, прокуратури м. Черкаси, що діє в інтересах ОСОБА_7.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 та прокуратури м. Черкаси задовольнити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 лютого 2015 року по справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7, прокуратури м. Черкаси, що діє в інтересах ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа: Друга Черкаська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_6, ОСОБА_7, прокуратури м. Черкаси, що діє в інтересах ОСОБА_7 задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії ВТО № 890015 від 06 грудня 2013 року, видане на ім'я ОСОБА_8 Другою Черкаською державною нотаріальною конторою Черкаської області за реєстровим номером 2-1868 на спадкове майно після смерті ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судові витрати по сплаті судового збору, понесені нею під час розгляду справи в розмірі 365 грн. 40 коп..

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :