Справа № 739/1956/14-ц Провадження № 22-ц/795/728/2015 Категорія -цивільнаГоловуючий у I інстанції -Кочура О. О. Доповідач - Зінченко С. П.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіЗінченко С.П.,
суддів:Кузюри Л.В., Вінгаль В.М.,
при секретарі:Шкарупі Ю.В.
за участю:ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Новгород-Сіверського районного суду від 03 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_9 про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки та житлового будинку, виключення з акту опису та звільнення з-під арешту,

в с т а н о в и в:

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду від 03 березня 2015 року позов ОСОБА_7 задоволено, визнано житловий будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку, розташовані за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_8, визнано за ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки за кожним, зобов'язано ВДВС Новгород-Сіверського РУЮ звільнити з-під арешту меблеву стінку згідно акту опису й арешту від 16.12.2014 року, виділено дану меблеву стінку в натурі ОСОБА_7, виділено в натурі ОСОБА_8 диван коричневого кольору, звільнено з-під арешту 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, зобов'язано ВДВС винести необхідну постанову про зняття арешту з 1/2 частини даного майна, а також стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1383 грн. 55 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи та неправильне застосування норм матеріального права, просить дане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Апелянт посилається на те, що суд мав перевірити наявність або відсутність умов накладення стягнення на будинок, а саме чи був укладений договір позики в інтересах сім'ї, чи використані позичені кошти на її потреби. На думку апелянта, позивач мав довести необізнаність щодо укладення договору позики та витрачення позичених коштів не в інтересах сім'ї. Відповідач вказує, що суд мав право залишити річ в акті опису, зобов'язавши відповідний орган Державного казначейства виплатити позивачу відповідну частину її вартості. Також, апелянт посилається на те, що право власності у відповідача на земельну ділянку виникло у 2014 році, тому земельна ділянка згідно приписів ч. 5 ст. 57 СК України є особистою приватною власністю останньої.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити, оскільки рішення суду відповідає вимогам ст..213, 214 ЦПК України. Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з»явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених, не перешкоджає розглядові справи відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22 грудня 1973 року по даний час, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 51).

Судом по справі встановлено, що ОСОБА_8 є власником житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується наявними у справі договором купівлі-продажу від 11 липня 2002 року та державним актом на право приватної власності на землю від 15.11.2002 року (а.с. 76-77).

Як встановлено судом, вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, у якому частки дружини та чоловіка є рівними. Доводи апеляційної скарги не спростовують зазначені висновки оскаржуваного рішення, які апеляційний суд вважає правильними.

На виконанні у ВДВС Новгород-Сіверського районного управління юстиції знаходиться зведене виконавче провадження № 3/762 по примусовому стягненню з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_9 грошових коштів (а.с.34-36).

16 грудня 2014 року державним виконавцем ВДВС Новгород-Сіверського районного управління юстиції складено акт опису й арешту майна, належного ОСОБА_8 (а.с 82).

Відповідно до п. 6 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця.

Проте, всупереч вищезазначеному, державний виконавець не взяв до уваги, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, не звертався до суду з поданням про визначення частки майна ОСОБА_8 у спільній сумісній власності та помилково наклав арешт на весь житловий будинок та земельну ділянку.

Сукупність досліджених обставин та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що оскаржуване рішення в частині визнання за ОСОБА_7 права власності на 1/2 частину нерухомого майна як такого, що придбане подружжям за час шлюбу, є законним і обґрунтованим, оскільки відповідає вимогам ст.ст. 60, 70 СК України.

Доводи апелянта ОСОБА_6 про те, що спірна земельна ділянка є лише власністю ОСОБА_8, оскільки право власності на неї набуто у 2014 році, є необгрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи. З наявного в матеріалах справи витягу з Державного земельного кадастру встановлено, що державна реєстрація спірної земельної ділянки була проведена 08 квітня 2012 року (а.с.43). Відповідно до положень ст. 57 СК України ( в редакції, яка діяла станом на 08.04.2012 року) земельна ділянка, набута одним із подружжя за час шлюбу, вважалась спільною сумісною власністю подружжя. Відповідні зміни до цієї статті, якими був доповнений перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини та чоловіка, набрали чинності лише 13.06.2012 року.

Отже, вирішуючи спір, судом до правовідносин між сторонами правильно застосовані норми матеріального закону - ст.ст. 60,69,70 СК України.

Відповідно до ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст. 353 цього Кодексу.

Не можуть бути прийняті до уваги доводи апелянта про те, що суд не з'ясував обставини укладення договору позики, витрату цих коштів на особисті потреби чи на потреби сім'ї, оскільки дані обставини не мають жодного правового значення для вирішення заявлених в даній справі позовних вимог щодо захисту порушеного права власності.

Заперечень щодо рішення суду в частині поділу рухомого майна подружжя - меблевої стінки та дивану, апеляційна скарга не містить.

Отже, сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін, оскільки воно ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Новгород-Сіверського районного суду від 03 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: