Справа № 751/1603/14 Провадження № 22-ц/795/444/2015 Головуючий у I інстанції -Косач І. А. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю "Кредитні ініціативи", товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС", публічного акціонерного товариства «ОМЕГА БАНК» про захист прав споживачів, визнання дій незаконними та визнання недійсними договорів, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання дій незаконними та визнання недійсними договорів відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на ухвалення рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку щодо надання позивачу вичерпної інформації перед укладенням кредитного договору про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту.

Апелянт зазначає, що суд невірно встановив факт пропуску ним строку позовної давності, розрахувавши його з дня укладення кредитного договору.

Вказує, що судом безпідставно не взято до уваги, що ним не надавалось дозволу відповідачам на розголошення банківської таємниці та персональних даних.

Крім того, апеляційна скарга містить посилання на те, що у рішенні суду не відображені результати оцінки висновку експерта, з якого вбачається, що в кредитному договорі не було вказано сукупної вартості кредиту у вигляді реальної процентної ставки у відсотках річних.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині визнання недійсним кредитного договору з підстав ненадання позивачу вичерпної інформації перед укладенням кредитного договору про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк позовної давності, який просили застосувати представники відповідачів. Відмовляючи в іншій частині позовних вимог, районний суд послався на те, що будь-якого порушення або недодержання вимог закону при укладенні сторонами оскаржуваних договорів факторингу під час розгляду справи не встановлено.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

По справі встановлено, що 06 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 2402/0308/88-008, згідно умов якого банк зобов'язується надати позичальнику кредит в сумі 50000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,9 % річних, з кінцевим строком повернення 06 березня 2018 року. Кредит надається позичальнику лише після підписання іпотечного договору, що забезпечує повернення кредиту, процентів за користування ним, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, а також відшкодування збитків у зв'язку із порушенням умов цього договору та інших витрат банку, пов'язаних з одержанням виконання (т. 1 а.с. 47-48).

Сторонами було узгоджено графік погашення кредиту, на підтвердження чого ними підписано Додаток № 1 до кредитного договору № 2402/0308/88-008 від 06 березня 2008 року (т. 1 а.с. 49-50).

Відповідно до п. 11.5 договору про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору № 2402/0308/88-008, укладеного 16 листопада 2009 року, Банк має право повністю або частково перевести свої права та зобов'язання по цьому договору, а також по угодам, пов'язаним із забезпеченням повернення кредиту, третій особі без згоди Позичальника. При цьому Позичальник цим договором надає згоду банку розголошувати такій третій особі (новому кредитору, якому Банк відступить права за цим договором) інформацію про стан виконання Позичальником зобов'язань за цим договором (т. 1 а.с. 55-59).

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» (яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк») та ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» уклали договір факторингу № 15, згідно умов якого Банк відступає Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить Банку на підставі документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває право вимоги такої заборгованості від боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становлять ціну продажу, передбаченому даним договором (т. 1 а.с. 186-213).

Пунктами 2.6 - 2.6.5 вказаного договору передбачено порядок передачі прав вимоги заборгованості до боржників третім особам.

В той же день, 28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» та ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу (т. 1 а.с. 214-231). Згідно витягу з реєстру позичальників відповідно до договору факторингу, кредитний договір № 2402/0308/88-008, укладений 06 березня 2008 року, перейшов на право вимоги за вищенаведеним договором до ТОВ «Кредитні ініціативи» (т. 1 а.с. 170), в зв'язку з чим відбулась заміна кредитора у зобов'язанні.

Згідно статуту ПАТ «ОМЕГА БАНК» рішенням загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2013 року ПАТ «Сведбанк» змінив своє найменування на ПАТ «ОМЕГА БАНК», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ПАТ «Сведбанк» (т. 1 а.с. 129-133).

З свідоцтва про реєстрацію фінансової установи, виданого 16 листопада 2012 року, та додатку до нього вбачається, що ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства: факторинг та надання фінансових кредитів за рахунок власних коштів (т. 1 а.с. 136-137).

Статтею 203 ЦК України передбачено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Зазначеною нормою передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 60 ЦК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно приписів ст. 230 ЦК України та роз'яснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції, проаналізувавши наведені норми, прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання недійсним кредитного договору з підстав, викладених ОСОБА_2 в позовній заяві, оскільки належні докази на підтвердження цих доводів в матеріалах справи відсутні. При укладенні кредитного договору позивач отримав вичерпну письмову інформацію щодо умов кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту. Йому було роз'яснено існуючи особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Жодних застережень щодо викладених обставин у позивача не виникло, про що свідчить його особистий підпис в заяві від 03 березня 2008 року (т. 1 а.с. 123). Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу колегії суддів.

Є необґрунтованими посилання апелянта на неправильне застосування судом строків позовної давності, враховуючи наступне.

Відповідно до приписів ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представниками ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «ОМЕГА БАНК» були надані заяви про застосування строків позовної давності.

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову в частині визнання недійсним кредитного договору з підстав ненадання позивачу вичерпної інформації перед укладенням кредитного договору про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту, пославшись на пропущення позивачем строку позовної давності, який сплинув у відповідності до ст. 257 та ч. 3 ст. 258 ЦК України (в редакції на день укладення договору).

Твердження апелянта про неправильний розрахунок перебігу строку позовної давності не заслуговують на увагу апеляційного суду, оскільки є невірним та довільним тлумаченням положень законодавства, що регламентують порядок застосування такого строку при вирішенні спорів.

Доводи апеляційної скарги стосовно неправомірного розголошення банківської таємниці та персональних даних позивача апеляційний суд також не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються нормами матеріального права. Так, приписами ст.ст. 1077 - 1086 ЦК України не передбачено отримання первісним кредитором письмової згоди боржника на обробку його персональних даних новим кредитором при укладенні договору факторингу, тобто передача персональних даних позивача до ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» і ТОВ «Кредитні ініціативи» не є поширенням персональних даних у розумінні ст. 14 ЗУ «Про захист персональних даних». Крім того, дані про боржника у зобов'язанні є невід'ємною частиною правовідносин при передачі права вимоги, без чого неможлива реалізація своїх прав новим кредитором, про що вірно зазначив у своєму рішенні суд першої інстанції.

Апеляційний суд погоджується також з висновком суду першої інстанції відносно того, що відповідачі ТОВ «Кредитні ініціативи» та ТОВ «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС» не потребували ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями при укладенні договорів факторингу, оскільки така ліцензія є необхідною лише при укладенні кредитного валютного договору, а неповідомлення боржника про заміну кредитора не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Не спростовані доводами апеляційної скарги також висновки суду першої інстанції про те, що позивач не являється стороною договорів факторингу, а є учасником (стороною) в зобов'язанні, що виникло з первісного кредитного договору. Тому положеннями законодавства, що регулює спірні відносини, не передбачено обов'язку кредитора або особи, якій відступається право вимоги, отримувати згоду боржника на укладення такого договору, а сам договір факторингу за умовами ст. 1080 Цивільного кодексу України є дійсним незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Не являються підставою для скасування судового рішення також доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги висновок експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи від 31 жовтня 2014 року, відповідно до якого розмір реальної процентної ставки по кредиту за укладеним між сторонами договором від 6 березня 2008 року з урахуванням понесених ОСОБА_2 витрат становить: згідно графіку платежу від 6 березня 2008 року - 13,79%, згідно графіку платежу від 13 січня 2009 року - 13,46%, згідно графіку платежу від 20 лютого 2009 року - 13,37%, а отже, вказуючи у договорі процентну ставку 11,9%, банк не відобразив сукупну вартість кредиту у вигляді реальної процентної ставки у відсотках річних. Так, відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», на який посилається апелянт, в кредитному договорі має бути зазначено орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких, як адміністративні витрати, витрати на юридичне страхування, оформлення, тощо).

На думку, апеляційного суду, банком в оспорюваному договорі визначено орієнтовну як вимагає законодавець, а не реальну, як наполягає апелянт, сукупну вартість кредиту, а експерт, даючи розрахунок реальної процентної ставки, включив до нього понесені ОСОБА_2 витрати з оформлення договору про надання кредиту, хоча за нормами закону це мають бути дві різні цифри, а отже визначена ним процентна ставка у всякому випадку буде більшою, ніж вказано у правочині.

Таким чином, посилання апелянта на невідповідність встановленим між сторонами у кредитному договорі умовам до фактично встановлених з метою отримання банком прихованого прибутку, належними доказами не підтверджені, а отже є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Проаналізувавши наявні у справі докази, апеляційний суд приходить до висновку, що обставини, на які позивач посилався в позові та які зазначає в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження наданими доказами і не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального права та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315-317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 листопада2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: