АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/1245/15 Доповідач - Гурзель І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2015 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Гурзеля І.В.

суддів - Ходоровський М. В., Фащевська Н. Є.,

при секретарі - Панькевич Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 серпня 2015 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, обґрунтувавши свої позовні вимоги тим, що 05 жовтня 2008 року ОСОБА_1 отримав від нього грошові кошти в сумі 10 000 дол. США та 16 000 Євро і зобов'язався вкласти ці кошти у будівництво та повернути йому їй шляхом передачі у власність квартир, які він збудує. На підтвердження існуючих зобов'язань між ними було укладено договір доручення від 05 жовтня 2008 року.Оскільки договір не виконувався з вини ОСОБА_4, сторони дійшли згоди про те, що вони його розривають за взаємною згодою. Позивач, також, вказав, що після розірвання договору ОСОБА_1 зобов'язався повернути передані йому кошти та на виконання досягнутих домовленостей повернув ОСОБА_3 їх частину. Відповідно на час звернення до суду з позовом та уточненими позовними вимогами, залишок неповернутих коштів складав 10 000 Доларів США та 3514 Євро, які представник ОСОБА_3 просив стягнути з ОСОБА_1, а також судові витрати по даній справі.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 серпня 2015 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 296 738 (двісті дев'яносто шість тисяч сімсот тридцять вісім) грн. 13 (тринадцять) коп. Стягнуто з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1 945 (одна тисяча дев'ятсот сорок п'ять) грн. 41 (сорок одна) коп. Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01 жовтня 2015 року до рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 серпня 2015 року, додатково стягнуто з ОСОБА_1 в користь держави судовий збір в розмірі 1 021 (одна тисяча двадцять одна) грн. 97 (дев'яносто сім )коп. Непогоджуючись з рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 12 серпня 2015 року, представник ОСОБА_1- ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та залишити позов ОСОБА_3 без розгляду. Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та межах позовних вимог, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне. Так, задовільняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції насамперед виходив з того, що виниклі між сторонами правовідносини не випливають із договору позички (Глава 40 ЦК України), оскільки предметом вказаного договору є безоплатна передача у користування індивідуально визначеної речі на умовах поверненості. Гроші, в силу ст.177 ЦК України, відносяться до речей, які є об'єктом цивільних прав, однак вони наділені родовими ознаками та в більшості випадків є предметом договору позики. В даному випадку між сторонами відсутні будь-які зобов'язання один перед одним, отримані відповідачем кошти набуті ОСОБА_1 без достатньої правової підстави, оскільки договір-доручення ним не виконано, а тому суд до виниклих в даному спорі правовідносин застосував ст.1212 ЦК України, так як грошові кошти передані на виконання неіснуючого зобов'язання.

З таким висновком суду першої інстанції, щодо визначення підстави позову та застосування норм матеріального права права колегія суду непогоджується.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що 05 жовтня 2008 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено письмовий договір-доручення про те, що ОСОБА_3 надає ОСОБА_1 суму 10 000 тисяч доларів США та 16 тисяч Євро для вкладання у будівництво та те, що ОСОБА_1 бере на себе зобов'язання повернути затрачені кошти кв. метрами в будівництві будинку по собівартості (будівництва), однак свої зобовязання по дорученню не він не виконав. Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо того, що кошти отримані ОСОБА_1 без достатньої правової підстави, так як правовідносини не випливають з договору позички, а тому судом було безпідставно застосовано ст. 1212 ЦК України.

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду, щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_3, однак із застосування інших норм матеріального права. Так, вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1008 ЦК договір доручення припиняється на загальних підставах, які встановлені для припинення договору (зобов'язання) (гл. 50 ЦК). Відповідно до цього, договір доручення припиняється на тих же підставах, що й інші зобов'язання, якщо це не суперечить його суті. Так, договір припиняється у разі виконання зобов'язання, яке з нього виникає, проведеного належним чином (ст. 599 ЦК), чого у даному випадку не відбулося. Разом з тим, постанова Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року №6-88цс13 вказує, що до правовідносин по неналежному виконанню зобов'язань по довіреності по якій отримано кошти, виключається можливість застосування ст.1212 ЦК України, на яку помилково послався суд першої інстанції, оскільки в даному випадку зобов'язання виникли з доручення. Загальними підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 набув майно (грошові кошти) за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що несуперечить цивільному законодавству, з метою в майбутньому вкладання їх в будівництво будинку. Крім того, грошові кошти не передавались у власність чи користування, їх було отримано не як позику чи оплату за надані послуги згідно з договором, а лише як предмет договору. За таких обставин, враховуючи, що доказів визнання укладеного правочину недійсним або його розірвання не надано, дані правовідносини регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод. Таким чином, набуття майна чи його збереження без достатніх правових підстав та договірний характер даних правовiдносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Тому, зважаючи на вище наведене, колегія суддів вважає, що доводи апелянта про те, що судом першої інстанції при вирішенні даної справи невірно застосовано норми матеріального права є обгрунтованими і такими, що відповідають дійсним обставинам справи, а тому підлягають частковому задоволенню. Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення кошті з ОСОБА_1, оскільки свої зобовязання по дорученню він не виконав, про що ОСОБА_3 посилається в позовній заяві та в уточнені до своїх позовних вимог (а.с.24), а тому стягнення коштів слід провести в валюті, зазначеній в договорі доручення визначивши грошовий еквівалент в гривні по курсу Національного банку на час ухвалення рішення. Так, судом встановлено, що станом на день винесення даного рішення, відповідно до офіційного курсу гривні, щодо іноземних валют наданого НБУ на 19 листопада 2015 року: 100 дол. США - 2 391.3581 грн., 100 Євро - 2550.6230 грн. Таким чином, слід стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США, що еквівалентно 239 145 гривень та 3 514 євро, що еквівалентно 89 628 гривень 79 копійок. Крім того, що стосується доводів представника апелянта про необхідність закриття провадження по справі з підстав неуповноваженого представника позивача ОСОБА_6, то вони є безпідставними, так як в матеріалах справи присутній договір про надання правової допомоги, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.7). У відповідності до п.4 ст. 42 ЦПК України повноваження адвоката, як представника можуть, також посвідчуватись ордером або договором, а тому доводи апелянта про необхідність представлення нотаріально завіреного доручення є невірними. Таким чином, зважаючи на вищенаведене, згідно ст. 309 ЦПК України вбачаються підставами для зміни рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовільнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 12 серпня 2015 року в частині задоволення позовних вимог змінити .

Ухвалити по справі нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 10 000 (десять тисяч) доларів США, що еквівалентно 239 145 ( двісті тридцять дев'ять тисяч сто сорок п'ять) гривень та 3 514 ( три тисячі п'ятсот чотирнадцять) Євро, що еквівалентно 89 628 (вісімдесят дев'ять тисяч шістсот двадцять вісім) гривень 79 копійок.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7