Ухвала

іменем україни

4 березня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Колодійчука В.М., Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Дніпродзержинського комерційного технікуму Дніпродзержинського державного технічного університету про стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку та компенсацію заборгованості середнього заробітку за час затримки належних виплат за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 року,

встановила:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 2 липня 2004 року по 8 листопада

2011 року з відповідачем перебував у трудових відносинах. При звільненні йому не було виплачено компенсацію за 181 день невикористаної щорічної основної відпустки. Просив стягнути з Дніпродзержинського комерційного технікуму Дніпродзержинського державного технічного університету на його користь компенсацію за невикористану відпустку та на підставі ст. 117 КЗпП України середній заробіток за весь час затримки при звільненні з моменту звільнення, тобто з 8 листопада 2011 року.

Крім того, зазначав, що у лютому 2009 року за його власні кошти виготовлені під замовлення меблі для робочого кабінету на суму 970 грн, які просив повернути йому або компенсувати їх вартість.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 квітня 2014 року позов задоволено частково.

Зобов'язано Дніпродзержинський комерційний технікум Дніпродзержинського державного технічного університету виплатити ОСОБА_3 компенсацію за 54 дні невикористаної щорічної основної відпустки у сумі 2 082,78 грн, відшкодування за час затримки виплати розрахунку при звільненні у сумі 5 000 грн та повернути ОСОБА_3 виготовлені ним за власні кошти під замовлення меблі на загальну суму

970 грн або компенсувати їх вартість. У задоволенні решти вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від

10 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_3 у задоволенні заявленого позову повністю відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю - доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження доводів позовної заяви, а саме, що при звільненні позивачу не виплачені всі належні йому виплати, в тому числі грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку, щорічні відпустки не використовував із власного бажання.

Відмовляючи у частині позову про витребування особистого майна позивача, апеляційний суд вважав недоведеним факт придбання позивачем та утримання меблів відповідачем.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Установлено, що на підставі наказу від 2 липня 2004 року

ОСОБА_3 працював на посаді завідуючого денним відділенням Дніпродзержинського комерційного технікуму, а згідно наказу від 22 квітня 2008 року - виконуючим обов'язки директора вказаного технікуму.

За результатами конкурсу на підставі рішення зборів трудового колективу наказом від 31 жовтня 2008 року його призначено директором Дніпродзержинського комерційного технікуму на підставі контракту від

28 жовтня 2008 року, укладеного між ОСОБА_3 та Міністерством освіти і науки України, строк дії контракту з 31 жовтня 2008 року по

31 жовтня 2013 року.

Наказом від 24 лютого 2010 року міністра Міністерства освіти і науки України на виконання постанови прокуратури Заводського району

м. Дніпродзержинська, директора Дніпродзержинського комерційного технікуму ОСОБА_3 відсторонено від займаної посади.

Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від

28 березня 2011 року ОСОБА_3 визнано винним у скоєні злочину передбаченому ч. 3 ст.191 КК України - привласнення та розтрату чужого майна, яке було ввірено йому шляхом зловживання своїм службовим обов'язком.

Наказом Міністра освіти і науки, молоді та спорту України від

8 листопада 2011 року ОСОБА_3 звільнено з посади директора Дніпродзержинського комерційного технікуму з 8 листопада 2011 року на підставі п. 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. На підставі даного наказу зобов'язано бухгалтерію виплатити належні позивачу при звільненні суми, у тому числі компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 11 календарних днів за останній рік.

14 листопада 2011 року ОСОБА_3 отримав трудову книжку та наказ про звільнення.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від

19 червня 2012 року ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позову про поновлення на роботі та виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішення суду набрало законної сили 30 червня 2013 року.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 посилався на те, що у порушення вимог Закону України «Про відпустки» і Постанови Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року Про затвердження Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам» при звільненні йому не виплачено компенсацію за невикористані 181 день відпустки.

Відповідно до ст. 74 КЗпП України громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати

Положеннями ч. 2 ст. 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка педагогічним працівникам надається тривалістю до 56 календарних днів.

Відповідно до п. 6 постанови Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року № 346 Про затвердження Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю до 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам у разі звільнення керівних працівників навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічних, науково- педагогічних працівників та наукових працівники їм виплачується грошова компенсація за всі не використані ними дні щорічної основної відпустки. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових і науково-педагогічних працівників навчальних закладів та навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за невикористані ними дні щорічної основної відпустки з розрахунку повної її тривалості, а особам, які до звільнення пропрацювали менш як 10 місяців, - пропорційно до відпрацьованого ними часу (з розрахунку тривалості щорічної основної відпустки за кожний відпрацьований місяць 5,6; 4,2 і 2,8 календарних дня за тривалості щорічної основної відпустки відповідно 56, 42 і 28 календарних днів).

Установлено, що за 2004-2005 навчальний рік ОСОБА_3 повністю використав щорічну відпустку, а також отримав компенсацію за 32 календарних дні відпустки за 2005-2006 навчальний рік. При цьому у

2006 році ОСОБА_3 не використав відпустку за 2005-2006 навчальний рік тривалістю 24 календарних дні і за ці дні відпустки йому не була виплачена грошова компенсація.

У липні-серпні 2007 року ОСОБА_3 знаходився у відпустці тривалістю 56 днів, тобто повністю використав відпустку за 2006-2007 навчальний рік.

Відповідно наданих суду розрахункових листків ОСОБА_3 у

2008 році оплачено відпустку за 28 днів. Отже у 2008 році ним не використано відпустку ще за 28 днів та за цю частину не використаної відпустки не сплачено грошової компенсації.

У 2009 році ОСОБА_3 була надана відпустка тривалістю 56 календарних днів. При цьому грошової компенсації за 28 днів невикористаної відпустки в 2008 році він не отримував.

У 2010 році ОСОБА_3 використав відпустку тривалістю 56 календарних днів. Компенсація за невикористані дні відпустки йому не виплачувалася. У 2011 році ОСОБА_3 також використав відпустку тривалістю 56 календарних днів, що підтверджується розрахунковими листками.

Позивача звільнено з роботи 8 листопада 2011 року, таким чином за відпрацьований період часу з 1 вересня 2011 року по день звільнення -

8 листопада 2011 року останньому необхідно було виплатити грошову компенсацію за 13 робочих днів невикористаної відпустки. Проте, згідно наказу від 8 листопада 2011 року виплата проведена лише за 11 днів.

Отже, матеріалами справи підтверджено, що при звільненні ОСОБА_3 не була виплачена грошова компенсація за невикористані 54 дні щорічної основної відпустки, із яких: 24 дні у 2006 році, 28 днів у 2008 році і 2 дні у 2011 році.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд посилався на те, що позивачем не доведено, що з незалежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку за роки, що передували звільненню.

Положеннями частин 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

Згідно ст. 238 КЗпП України, на яку посилався апеляційний суд, при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до абз. 4 п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом «Про відпустки» (до 1 січня 1997 р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Застосовуючи до правовідносин вказану норму закону, апеляційний суд у порушення вимог ст. 60, 212 ЦПК України не дав належної оцінки факту відкликання позивача з відпустки, що свідчить про відсутність вини у останнього у невикористанні відпусток.

Також не можна погодитися і з висновком апеляційного суду про відмову в задоволенні позову про витребування майна з наступних підстав.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ст. 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно замовлення на виготовлення меблів у кабінет директора від

9 лютого 2009 року ОСОБА_3 у фізичної особи - підприємця

ОСОБА_4 замовив шафу куткову і приставний стіл, вартістю 970 грн.

Викладене свідчить про те, що ОСОБА_3 мав право на пред'явлення віндикаційного позову про витребування належних йому меблів.

Відхиляючи вказане замовлення на виготовлення меблів, апеляційний суд посилався на те, що позовні вимоги в цій частині неконкретизовані, оскільки факт замовлення меблів ще не підтверджує її виготовлення, сплату коштів за неї, та придбання цього майна у власність, яке можна витребувати із чужого незаконного володіння.

Однак, у порушення вимог ст. 212 ЦПК України апеляційний суд не врахував, що вказане замовлення містить відмітку про проведення розрахунку та відсутність у сторін даного замовлення претензій.

Крім того, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою письмові заперечення відповідача, згідно яких останній не заперечував, що вказані вище меблі дійсно були встановлені ОСОБА_3 в кабінеті директора Дніпродзержинського комерційного технікуму, де знаходяться до цього часу. Оскільки ОСОБА_5 не поставив на облік в бухгалтерії технікуму вказані речі, тому під час чергової інвентаризації вищевказане не обліковане майно повинно бути поставлене на баланс технікуму (а.с.136).

За таких обставин апеляційний суд, всупереч наведеним доказам, а також визнанню відповідачем позову, відмовив у задоволенні позовних вимог.

Задовольняючи позов у частині стягнення компенсації невикористаної щорічної основної відпустки, суд першої інстанції вірно виходив із норми

ст. 83 КЗпП України та доказів, наданих сторонами, про те, що в день звільнення позивачу не була виплачена компенсація за невикористану відпустку за 54 дні, провів відповідний розрахунок та стягнув з роботодавця 2 082,78 грн.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 339 ЦПК України.

Таким чином рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 року підлягає скасуванню в повному обсязі, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 квітня 2014 року в частині стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку та у частині задоволення віндикаційного позову підлягає залишенню в силі.

Проте з висновком місцевого суду про стягнення 5 000 грн за час затримки виплати розрахунку при звільненні погодитися не можна, виходячи з наступного.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середнього заробітку слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого

1995 року № 100 (із наступними змінами та доповненнями).

Так, за п. 8 указаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна ( годинна ) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при наявності спору про розміри належних сум - спір вирішується судом, який визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням розміру спірної суми, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно з середнім заробітком та інших конкретних обставин (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Разом з тим, встановивши, що при звільненні ОСОБА_3 з роботи з ним не було проведено повний розрахунок, суд першої інстанції стягнув на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку у розмірі 5 000 грн, однак у усупереч вимогам ст. 215 ЦПК України у мотивувальній частині рішення не навів розрахунку, з якого виходив при визначенні розміру, та періоду, за який зроблено цей розрахунок.

Ураховуючи те, що при розгляді справи фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи судом не встановлені, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень в частині стягнення середнього заробітку за час затримки належних виплат, з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 року скасувати.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 квітня 2014 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки належних виплат скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду

м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 25 квітня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді:В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

В.М. Колодійчук

І.М. Фаловська