Справа №150/866/14-ц
Провадження по справі №6/150/7/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року Чернівецький районний суд Вінницької області в складі: головуючого судді Суперсона С.П.

при секретарі Бровко Д.Г.,

за участю державного виконавця відділу ДВС Чернівецького РУЮ Вінницької області - Флейснер Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання державного виконавця відділу ДВС Чернівецького РУЮ Вінницької області про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи, -

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького районного суду Вінницької області звернувся державний виконавець відділу ДВС Чернівецького РУЮ Вінницької області з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду. Вказане подання обґрунтоване тим, що на виконанні у відділі ДВС Чернівецького РУЮ перебуває виконавче провадження №45625857 від 26.11.2014 року з примусового виконання виконавчого документу №150/866 від 28.10.2014 року, виданого Чернівецьким районним судом про стягнення з ОСОБА_2 боргу на користь ПАТ «Надра» в розмірі 171 442 грн. Державним виконавцем у встановленому законом порядку було надіслано боржнику постанову про відкриття виконавчого провадження та у відповідності до вимог ЗУ «Про виконавче провадження» надано строк для самостійного виконання рішення. Однак, боржником рішення суду самостійно не було виконано та державним виконавцем було розпочато примусове виконання рішення. Проте, заборгованість не видається за можливе стягнути, оскільки в боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення.

В судовому засіданні державний виконавець відділу ДВС Чернівецького РУЮ Вінницької області Флейснер Л.А. подання підтримала, зазначивши, що станом на день розгляду подання заборгованість ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «Надра» становить 171442 грн., майна, на яке можливо було б звернути стягнення у ОСОБА_2 немає, що є вагомими підставами для задоволення подання шляхом тимчасового обмеження боржника у праві виїзду.

Суд, дослідивши матеріали подання, додані до нього документи та матеріали виконавчого провадження, дійшов наступного висновку.

Відповідно до п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника- фізичної особи - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Відповідно до ч.1 ст.377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника -юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Судом встановлено, що рішенням Чернівецького районного суду Вінницької області від 15.10.2014 року було вирішено наступне:

Позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» кредитну заборгованість в сумі 171442 /сто сімдесят тисяч чотириста сорок дві/ гривні 94 коп..

Стягнути з солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» судовий збір в розмірі 1714 /одна тисяча сімсот чотирнадцять/ гривень 42 коп..

На підставі рішення суду, 28.10.2014 року судом було видано виконавчий лист №150/866, який направлено до виконання відділу ДВС Чернівецького РУЮ.

На підставі вказаного виконавчого листа відділом ДВС Чернівецького РУЮ було відкрито виконавче провадження з його виконання та, як зазначається в постанові, повідомлено боржника про надання останньому строку для самостійного виконання рішення в строк до 03.12.2014 року /а.с.4/.

З показів державного виконавця, наданих в судовому засіданні слідує, що боржником самостійно рішення суду виконано не було.

Тому, у відповідності до вимог статті 27 ЗУ «Про виконавче провадження» державним виконавцем було розпочато примусове виконання рішення.

Зокрема, вжито наступних заходів: перевірено майновий стан боржника, шляхом направлення запитів до органів реєстрації рухомого, нерухомого майна, а також органів Пенсійного фонду України та Державної податкової служби України /а.с.6-12/.

Враховуючи, що на думку державного виконавця, останнім було вчинено усіх виконавчих дій аби виконати рішення суду, а також те, що боржник свідомо ухиляється від виконання своїх боргових зобов'язань, державний виконавець вважає, що є всі законні підстави для тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду.

Відповідно до положень ч.2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови «доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання».

Оскільки, відповідно до ч.2 ст. 377-1 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа, стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

З наведеного, суд вважає, що державним виконавцем не доведено, що боржник вчиняв будь-які дії /бездіяльність/, спрямовані на невиконання відповідного боргового зобов'язання у виконавчому провадженні коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості /наприклад, наявність майна, грошових коштів, тощо/ і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини /непереборної сили, події, тощо/.

Крім того, суд не погоджується з вказаними висновками державного виконавця, так як саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку та наявність статусу боржника у виконавчому провадженні, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього обов'язків та слугувати підставою для тимчасового обмеження останнього у праві виїзду. Також, законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати території України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, а також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Враховуючи, що державним виконавцем не доведено факту ухилення ОСОБА_2 від виконання зобов'язань, то на думку суду, задоволення подання про обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду порушуватиме гарантоване йому Конституцією України, Протоколом №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, ратифіковані ВРУ право на вільне пересування.

З чого слідує, що подання державного виконавця про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 293, 294, 377-1 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Подання державного виконавця відділу ДВС Чернівецького РУЮ Вінницької області про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ СУПЕРСОН С.П.