Ухвала

іменем України

18 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Павлівської сільської ради Генічеського району Херсонської області про визнання права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку в порядку спадкування, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 25 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 01 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право довічного успадковуваного володіння в порядку спадкування на земельну ділянку розміром 52,9 га на території Павлівської сільської ради Генічеського району Херсонської області, яка належала її батьку ОСОБА_4

На обґрунтування своїх вимог посилалась на ті обставини, що 22 грудня 1992 року на підставі рішення Павлівської сільської ради Генічеського району її батько ОСОБА_4 отримав у довічне успадковуване володіння спірну земельну ділянку для здійснення сільськогосподарського виробництва в межах діяльності фермерського господарства та йому було видано відповідний державний акт.

22 червня 2012 року її батько склав заповіт, яким заповідав позивачці спірну земельну ділянку, однак, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки на теперішній час у земельному законодавстві відсутнє поняття довічного успадковуваного володіння землею, і законом не передбачено можливості переходу цього права до спадкоємців, а її батько не переоформив цю земельну ділянку у приватну власність, просила задовольнити позов.

Рішенням Генічеського районного суду Херсонської області від 25 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 01 жовтня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий розгляд або ухвалити рішення, яким задовольнити позов, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що на момент відкриття спадщини закони, що передбачали надання громадянам земельних ділянок у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства та за яким права володіння підлягали спадкуванню, втратили чинність, а чинним законодавством не передбачено набуття такого права та порядку його спадкування, тому ці права не входять до складу спадщини, що відкрилася після смерті батька позивачки, а оскільки права власності на цю земельну ділянку він не набув, тому підстав для визнання за нею права довічного успадковуваного володіння на земельну ділянку в порядку спадкування немає.

Оскаржувані судові рішення є правильними та такими, що ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального прав з огляду на наступне.

Судами встановлено, що 22 грудня 1992 року рішенням ХІ сесії Павлівської сільської ради народних депутатів Генічеського району Херсонської області ОСОБА_4, який був засновником фермерського господарства, надано в довічне успадковуване володіння земельну ділянку загальною площею 52,9 га для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі якого він отримав державний акт.

За життя ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений 22 червня 2012 року секретарем виконкому Павлівської сільської ради Генічеського району Херсонської області, яким заповідав спірну земельну ділянку дочці ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивачки помер, а вона у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки чинним земельним законодавством не передбачено права довічного успадковуваного володіння землею, а отже і можливості переходу цього права від особи, яка набула його, до спадкоємців. Своїм правом на оформлення права власності або права землекористування на спірну земельну ділянку спадкодавець не скористався.

За змістом ч. 1 ст. ст. 1218, 1225 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дав належну оцінку обставинам справи та правильно виходив з того, що батько позивачки мав на праві довічного успадковуваного володіння спірну земельну ділянку, яка надавалася громадянам, які вели селянське (фермерське) господарство відповідно до Земельного кодексу УРСР від 18 грудня 1990 року (в редакції від 15 березня 1991 року) та на підставі Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20 грудня 1991 року, яким і було визначено порядок успадкування такого права володіння спадкоємцями громадянина, який вів селянське господарство.

А введеним в дію 15 березня 1992 року Земельним кодексом України не передбачалося право довічного успадковуваного володіння землею, а громадяни мали право на одержання у власність земельної ділянки, в тому числі і для ведення селянського фермерського господарства.

Крім того, новий Закон України «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року також не містить такої форми володіння землею як довічне успадковуване володіння, як і чинний Земельний кодекс України, прийнятий 25 жовтня 2001 року, та не визначає механізми успадкування земельних ділянок, які належали спадкодавцям на такому праві володіння, тому позивачка як спадкоємиця майна померлого не може набути право власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування, оскільки спадкодавець такого права не мав, а, отже, її права не порушені, тому підстав для задоволення позову немає.

Судами правильно застосовано закон, що регулює спірні відносини, судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

За таких обставин касаційну скаргу потрібно відхилити, рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 25 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 01 жовтня 2014 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, рішення Генічеського районного суду Херсонської області від 25 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 01 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.І. Амелін

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

В.О. Савченко