Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 грудня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді - Ковалевича С.П.

суддів: Демянчук С.В., Шеремет А.М.

секретар судового засідання Демчук Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 лютого 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Перевіривши докази та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 05 лютого 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 4876 грн. 13 коп. заборгованості за кредитом, 8167 грн. 35 коп. заборгованості за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 652 грн. 17 коп. штрафу (процентна складова), всього 14195 грн. 65 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 229 грн. 40 коп. судового збору.

Вважаючи дане рішення в частині стягнення заборгованості за користування кредитом та штрафу незаконним через порушення судом норм матеріального права, ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу.

На обґрунтування скарги вказує, що висновки суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за користування кредитом та штрафу не відповідають обставинам справи з огляду на те, що по місцю роботи їм видали 2 банківські картки одну на зарплату, іншу кредитну карточку. Якщо придбавались якісь товари по кредитній картці, то при виплаті заробітної плати відбувалося зарахування коштів на кредитну картку.

Зазначає, що йому видавався фінансовий фіксований кредит у сумі 2000 грн. на строк дії картки. Строк дії картки минув давно, у звязку із цим не зрозуміло чому нарахована заборгованість по кредитному договору.

Не погоджується і з нарахуванням неустойки, оскільки для вимог про стягнення неустойки законом передбачена спеціальна позовна давність один рік, проте місцевий суд знехтував цю норму, стягнувши з нього штрафні санкції за більший період.

Посилаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення в частині стягнення 8167 грн. 35 коп. заборгованості за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксована сума) та 652 грн. 17 коп. штрафу (процентна складова) скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову в цій частині за безпідставністю.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги Банку, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії карти було встановлено до січня 2013р., а Бак звернувся до суду з позовною заявою 03 жовтня 2013р., а тому позивач не пропустив строк позовної зави, передбачений 257 ЦК України.

Проте такі висновки суду не відповідають дійсним обставинам по справі та вимогам закону, а тому таке рішення, відповідно до правил ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового рішення.

Матеріалами справи встановлено, що 06.03.2006р. ОСОБА_1 отримав кредит в ПАТ КБ „ПриватБанк у розмірі 2000грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення , що відповідає строку дії карти.

Відповідно до п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання.

На даний час у ОСОБА_1 отримана ним картка не збереглася і на який строк вона видавалася не може сказати ні він, ні представник Банку.

Однак судом встановлено, що такі картки Банк видає не довше як на 2 роки, але аж ніяк не на 9 років. Тобто строк дії картки закінчився у 2008р.

Нова картка ОСОБА_1 не видавалася, оскільки в заяві про надання кредиту вказано, що позичальнику видана картка № 691923.

Згідно інформації по виданій ОСОБА_1 кредитній картці № 691923 вона була пролонгована до січня 2013р. на умовах, передбачених п. 9.12 вище згаданих Умов та Правил надання банківських послуг на тих самих умовах, оскільки будь яких заяв від позичальника про закриття карткового рахунку не надходило.

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором утворилася заборгованість. Зменшивши позовні вимоги ПАТ КБ „ПриватБанк просив стягнути з ОСОБА_1 вказану заборгованість у розмірі 14 195, 65 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив з того, що строк дії карти було встановлено до січня 2013р., а Банк звернувся до суду з позовною заявою 03 жовтня 2013р., а тому, на думку суду не пропустив строку позовної давності, передбаченого 257 ЦК України.

Проте такі висновки суду не відповідають дійсним обставинам по справі та вимогам закону, а тому таке рішення, відповідно до правил ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нового рішення.

За висновками Верховного Суду України про застосування ст. 257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання /отримання/ кредитних коштів, викладених у постанові від 19 березня 2014р. у справі № 6-14цс15, за таким договором, що визначає місячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії карти (ст. 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору.

Твердження позивача, що строк дії картки на законних підставах пролонгований до січня 2013р. суперечить правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 22 жовтня 2014р. у справі № 6-127цс14, з гідно з якою автоматичне неодноразове продовження строку дії картки для встановлення кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що початок перебігу строку позовної давності слід рахувати з березня місяця 2009р., а не січня 2013р., як це помилково зробив суд першої інстанції.

До суду Банк звернувся з вказаним позовом 17 жовтня 2013р, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

ОСОБА_1 звертався до суду із заявою про застосування до вказаного спору цього строку.

В судовому засідання апеляційного суду ОСОБА_1 хоч і не заперечує своєї заборгованості по отриманому кредиту, однак не відмовився від поданої вищевказаної заяви.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволення позовних вимог Банку за пропуском строку звернення до суду, передбаченого ст. 257 ЦК України.

Керуючись ст. ст. 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 05 лютого 2015 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити за пропуском строку позовної давності.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення.

Сторони по справі мають право оскаржити рішення апеляційного суду протягом двадцяти днів з дня його проголошення в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: С.П. Ковалевич

Судді: С.В. Демянчук

ОСОБА_2