У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів:Висоцької В.С., Кафідової О.В., Умнової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, третя особа: Стрийська державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним спадкового договору та визнання права власності, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2014 року, рішення апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язати його знятися з реєстраційного обліку у цьому будинку.

Позов мотивовано тим, що відповідач є рідним братом позивача, а останній, відповідно до спадкового договору від 5 червня 2009 року, став власником будинку АДРЕСА_1. Відповідач ОСОБА_6. ніколи в цьому будинку не проживав, оскільки проживає постійно у своєї дружини за адресою в АДРЕСА_2. Відповідач в будинку АДРЕСА_1 речей своїх не тримає та не приймає участі в його утриманні, у зв'язку із чим, його слід визнати таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням.

ОСОБА_6 подав зустрічний позов про визнання частково недійсним спадкового договору та визнання права власності на ј домоволодіння АДРЕСА_1. Зустрічний позов мотивував тим, що спірний будинок АДРЕСА_1 був збудований його батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_8, зданий в експлуатацію 17 грудня 1974 року, а отже є спільною сумісною власністю подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_7 помер. ОСОБА_8 подала заяву в нотаріальну контору про відмову від частки на спадкове майно після смерті батька і таким чином виключно він та його брат залишились спадкоємцями після смерті ОСОБА_7 Враховуючи те, що він був зареєстрований та проживав в спірному будинку, то має право на ј домоволодіння АДРЕСА_1. Крім цього, він звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Про наявність спадкового договору від 5 червня 2009 року, за яким ОСОБА_8 передала домоволодіння АДРЕСА_1 ОСОБА_6., стало відомо після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2. З урахуванням того, що ОСОБА_8 не мала права розпоряджатись усім будинком, а лише Ѕ його частиною, просив суд задовольити зустрічний позов.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 28 квітня 2014 року первісний позов задоволено частково. Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Визнано частково недійсним спадковий договір від 5 червня 2009 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 в частині п.1 договору, згідно якого, у випадку смерті ОСОБА_8, увесь житловий будинок АДРЕСА_1 разом з належними до нього господарськими спорудами переходить у власність ОСОБА_5 У задоволенні іншої частини зустрічних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено. Рішення місцевого суду скасовано з ухваленням нового рішення, яким відмовлено у задоволенні зустрічного позову в частині визнання частково недійсним спадкового договору від 5 червня 2009 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, в частині п.1 договору, згідно якого, у випадку смерті ОСОБА_8, увесь житловий будинок АДРЕСА_1 разом з належними до нього господарськими спорудами переходить у власність ОСОБА_5 В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_5, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволення вимог зустрічного позову.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи первісний позов виходив з того, що факт не проживання ОСОБА_6 у спірному домоволодінні більше десяти років є встановленим та підтверджується зібраними у справі доказами. Вказані обставини є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловою площею у вказаному будинку.

Частково задовольняючи зустрічний позов суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок був побудований та зданий в експлуатацію 17 грудня 1974 року в період шлюбу ОСОБА_8 та ОСОБА_7, тому належав подружжю на праві спільної сумісної власності. За таких підстав та з урахуванням письмової відмови ОСОБА_8 від частки у спадщині після смерті ОСОБА_7 суд дійшов висновку, що ОСОБА_8 не мала права, згідно укладеного спадкового договору передавати у власність увесь будинок, а могла розпорядитися лише Ѕ його частиною. За таких умов даний спадковий договір слід визнати недійсним в частині п. 1 договору щодо передачі усього будинку у власність ОСОБА_5

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог зустрічного позову з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні вимог про визнання частково недійсним спадкового договору від 5 червня 2009 року суд апеляційної інстанції виходив з того, що на час укладення 5 червня 2009 року спадкового договору, ОСОБА_8 була єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1., а тому суд першої інстанції безпідставно визнав вказаний спадковий договір недійним.

Такі висновки суду апеляційної інстанції відповідають фактичним обставинам справи та узгоджуються з нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що згідно спадкового договору від 5 червня 2009 року ОСОБА_8 на випадок своєї смерті передала у власність ОСОБА_5 належний їй на праві власності житловий будинок АДРЕСА_1.

Даний будинок, згідно акту про закінчення будівництва та введення в експлуатацію від 17 грудня 1974 року, висновку на реєстрацію домоволодіння від 8 січня 1975 року належав на праві власності ОСОБА_8, яка на той час перебувала у шлюбі зі ОСОБА_7

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і на момент його смерті в будинку АДРЕСА_1 проживала його дружина ОСОБА_8

Згідно заяви від 15 липня 2010 року ОСОБА_8 відмовилась від прийняття спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_7

Після смерті ОСОБА_7 його син - ОСОБА_5 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, у якій зазначив спадкове майно, яке він приймає у спадщину, а саме земельну ділянку площею 0,25га на території с. Ярушичі Стрийського району та грошові вклади на рахунках у відділенні Ощадного банку № 6311/07.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом шестимісячного строку не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким , що не прийняв її.

Пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 передбачено, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними якщо інше не було встановлено договором між ними (частина друга статті 370, частина друга статті 372 ЦК України).

ОСОБА_8 після смерті чоловіка ОСОБА_7 з ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала у спірному одна і фактично прийняла спадщину після його смерті, що складалась з Ѕ частини домоволодіння.

В даному випадку факт, що 15 липня 2010 року ОСОБА_8 подала заяву до нотаріальної контори, якою відмовилась від прийняття спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_7, не має правового значення, оскільки така заява може бути подана лише у строки встановлені ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини, тобто в шестимісячний строк. ОСОБА_8 подала вказану заяву більше ніж через два роки, після фактичного прийняття спадщини.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що на час укладення 5 червня 2009 року спадкового договору, ОСОБА_8 була єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1., а тому відсутні правові підстави для визнання його недійним.

Встановивши факти та визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, суд апеляційної інстанції правильно застосував правові норми щодо вирішення спору у цій частині та ухвалив правильне по суті рішення в частині зазначених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні спору у цій частині апеляційним судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу в частині доводів щодо визнання частково недійсним спадкового договору та визнання права власності слід відхилити і залишити оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення цих вимог без змін.

Разом з тим, апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірному будинку не дотримав вимог ст.ст.213, 214, 303 ЦПК України, не перевірив правових підстав, з яких місцевий суд виходив, задовольняючи ці вимоги, не визначився з нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами, не мотивував свої висновки щодо законності і обґрунтованості рішення суду у цій частині.

Апеляційний суд не з'ясував причин відсутності ОСОБА_5 понад встановлені строки за місцем реєстраційного обліку, належним чином їх не перевірив та не надав цим причинам належної оцінки, не перевірив та не встановив чи зберігав останній право користування спірним житловим приміщенням, якими доказами це підтверджується або спростовується.

Судом апеляційної інстанції не надано мотивування усім доводам сторін у справі, зокрема доводам апеляційних скарг, як позивача за первісним позовом, так і відповідача за цим же позовом, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Зазначене вище свідчить про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог первісного позову про визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловою площею у спірному домоволодінні.

За таких обставин, ухвалене судом апеляційної інстанції рішення у зазначеній частині вимог первісного позову не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до ст.338 ЦПК України його слід скасувати у цій частині з передачею справи до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року в частині вирішення первісного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням скасувати.

Справу у цій частині передати до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

В іншій частині рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
О.В. Кафідова
О.В. Умнова
І.М. Фаловська