Солом'янський районний суд м. києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: судді Кицюк В.С.,

за участю секретаря Дрозд А.М.,

представників позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3 та

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Кредитної спілки «Співдружність» до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Кредитної спілки «Співдружність», третя особа ОСОБА_3, про визнання договору поруки припиненим, -

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2015 позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням збільшення позовних вимог просить суд стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором в сумі 173 948,50 грн. та вирішити питання про судові витрати, мотивуючи свої вимоги наступним.

Так, 14.01.2013 між Кредитною спілкою «Співдружність» (далі КС «Співдружність») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №130106/с (далі Кредитний договір), згідно якого позивач надав останньому грошові кошти в сумі 25 000,00 грн. на умовах 65,7% річних, тобто 0,18% денних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк 24 місяці.

В забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за Кредитним договором було підписано договір поруки в цей же день, згідно якого ОСОБА_5 взяв на себе зобов`язання солідарно відповідати за цим договором за невиконання або неналежне виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань.

Також позивач стверджує, що під час укладення Кредитного договору сторони домовилися про зміну відсоткової ставки залежно від обставин кредитного ризику, а саме у зв`язку із порушенням графіку розрахунків Додатка №1 до Кредитного договору, плата за яким становить 365% річних, тобто 1% денних на суму залишку по кредиту.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 02.12.2013 задоволено позов КС «Співдружність» та стягнуто з обох відповідачів заборгованість за Кредитним договором в солідарному порядку, яка включила тіло кредиту та відсотки за користування ним станом до 30.09.2013.

В той же час, зобов`язання за Кредитним договором ОСОБА_3 все одно не виконує, відтак позивач звернувся в 2015 році до суду із цим позовом, щоб достягувати відсотки за користування кредитними коштами за період з 01.10.2013 по 30.09.2015 також в солідарному порядку з обох відповідачів (а.с.3-7, 71)

В судовому засіданні представники позивача кожний окремо підтримали позов та просили його задовольнити з підстав, викладених судом вище.

Відповідач ОСОБА_3 не заперечував також проти задоволення позову, проте зазначив, що сума надто велика для того, щоб він її сплатив єдиним платежем. В той ж е час, він висловив своє бажання «погашати» кредитну заборгованість по мірі надходження грошових коштів.

Представник відповідача ОСОБА_5 категорично заперечував проти того, щоб з його довірителя були стягнуті грошові кошти за цим Кредитним договором, оскільки вважав, що договір поруки припинив свою дію, відтак і вимоги до ОСОБА_5 є незаконними та необґрунтованими.

З цих саме підстав представник відповідача ОСОБА_5 подав до суду зустрічну позовну заяву в інтересах ОСОБА_5, в якій просив суд визнати зобов`язання ОСОБА_5 за договором поруки №13016/с від 14.01.2013, укладеного між КС «Співдружність» та ОСОБА_3 та ОСОБА_5 припиненими, посилаючись на наступне.

Так, представник відповідача звертає увагу на п. 3.1. даного договору поруки, згідно якого порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також коли кредитодавець протягом 6 місяців з дня настання строку виконання зобов`язання, не пред`явить вимоги до поручителя.

Представник відповідача зазначив в судовому засіданні, що позивач сам змінив строк виконання зобов`язань, звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості із відповідачів, за наслідками розгляду якого суд постановив рішення ще в 2013 році.

Щодо зміни відсоткової ставки, то представник відповідача зауважив, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження того, що ОСОБА_5 давав свою згоду на це, чи взагалі йому було відомо про укладення додаткової угоди до Кредитного договору і розглядав це як окрему підставу для визнання зобов`язань за договором поруки припиненими (а.с.79-82)

Представники позивача заявили, що зустрічний позов задоволенню не підлягає, оскільки доводи представника не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства. Так, ототожнювали строки позовної давності і строки дії договору поруки, зазначали, що безумовно ОСОБА_5 було відомо про підписання ОСОБА_3 додаткової угоди, в якій була збільшена відсоткова ставка, на підтвердження цього вважали свідчить як укладення обох договорів в один день, так і те, що ця додаткова угода є невід`ємною частиною Кредитного договору (а.с.100-106)

На що представник відповідача зауважив, що в самому Кредитному договорі, за яким власне ОСОБА_5 і взяв на себе зобов`язання, відсутнє будь-яке посилання на те, що до нього ще йдуть будь-які додаткові угоди чи договори, все решта це лише припущення представників позивача, яке не може бути покладено в основу рішення.

Відповідач ОСОБА_3 в питаннях вирішення зустрічного позову покладався на розсуд суду.

Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України)

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України)

Судовим розглядом встановлено, що 14.01.2013 між КС «Співдружність» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №130106/с, згідно якого позивач надав ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 25 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності та забезпеченості. Строк дії Кредитного договору 24 місяці. Плата за користування кредитом 33,75%. Річний процент 65,7%, тобто 0,18% денних на суму залишку кредиту за кожен день користування (а.с.12-13)

14.01.2013 між КС «Співдружність», ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено Договір поруки №130106/с (далі Договір поруки), згідно якого ОСОБА_5 поручився перед позивачем за належне виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за Кредитним договором (а.с.15)

14.01.2013 між КС «Співдружність» та ОСОБА_3 укладено Додатковий договір до Кредитного договору №130106/с (далі Додатковий договір), згідно якого сторони домовилися про зміну розміру фіксованої процентної ставки за умови порушенням графіку розрахунків за Додатком №1 до Кредитного договору №130106/с від 14.01.2013 на 365% річних, тобто 1% денних на суму залишку по кредиту (а.с.14)

Додатковий договір підписаний сторонами.

В той же час, будь-яких застережень щодо ознайомлення із його змістом поручителя ОСОБА_6 Додатковий договір не містить, як і Договір поруки не містить пунктів про те, що поручитель усвідомлений із тієї відсотковою ставкою, яка передбачена в Додатковому договорі.

Більше того, відсутність ознайомлення поручителя із зміною процентною ставки підтверджується як на те звертав увагу представник відповідача, що згідно п.1.7 Додаткового договору він складений лише в двох примірниках по одному для кожної із сторін.

Твердження представників позивачів про те, що обидва договори, і Кредитний, і Додатковий укладалися в один день, і тому ОСОБА_6 не міг про нього не знати, суд вважає неспроможними, оскільки зміна відсоткової ставки є істотною умовою договору, яка мала бути доведена до відома поручителя.

Суд наголошує на тому, в представлених сторонами доказах відсутній документ, який би зміг засвідчити таку згоду. Заяви ОСОБА_6 про його ознайомлення із відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання вищезазначеного рішення суду, більше того будь-які заяви ОСОБА_3 з цього приводу не є доказами, які можуть підтвердити вищезазначене (а.с.107-109)

Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.2 ст.554 ЦК України)

Проте, зважаючи на правову позицію Верховного Суду України, викладену за наслідками розгляду справи №6-53цс14 про стягнення заборгованості за кредитним договором, яку суди повинні враховувати під час винесення своїх рішень, слід чітко встановлювати строк дії поруки.

Так, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (ч.1 ст.559 ЦК України)

Аналізуючи доводи представника відповідача в частині закінчення строку дії договору поруки, суд керується правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові у справі №6-1206цс15 від 23.09.2015, яка не може відповідно до ст.360-7 ЦПК України бути залишена поза увагою районного суду при прийнятті рішення у справі.

Верховний Суд України зауважив, що згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач змінив строк виконання основного зобов`язання за Кредитним договором, рішенням якого від 02.12.2013 було задоволено позовні вимоги КС «Співдружність» і стягнуто за Кредитним договором заборгованість в солідарному порядку з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 по тілу кредиту та відсотки за його користування станом на 30.09.2013 в сумі 24 650,00 та 43 984,60 гривень відповідно (а.с.9)

Відтак зобов`язання по строку не вважається припиненим.

Проте, суд вважає такими, що заслуговують на увагу доводи представника відповідача в частині припинення договору поруки через зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності (ч.1 ст.559 ЦК України)

Слід враховувати, що за умовами цієї норми до припинення договору поруки призводить не будь-яка зміна основного зобовязання, а лише та, що збільшила обсяг відповідальності поручителя. Такий підхід відповідає потребам господарського обороту, оскільки дає змогу зберегти забезпечення тоді, коли зміна основного зобовязання не важлива (не суттєва), не має значення або сприятлива для поручителя. Зокрема, очевидно, що при продовженні строку дії основного зобовязання, у випадку підвищення суми основного боргу, розміру процентів, встановлення чи збільшення неустойки, відстрочки платежу значно збільшується сума основного зобовязання. Поручитель у такому випадку несе відповідальність, тільки якщо він згоден продовжити договір поруки на нових умовах, в іншому випадку (за загальним правилом) порука припиняється. Така позиція підтверджена у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2011 року у справі № 6-49 цс11.

Згода поручителя на зміну основного зобовязання має бути висловлена чітко та в письмовому вигляді. Не можуть прийматися доводи про те, що, поручаючись за виконання зобовязань за кредитним договором, який включав право кредитора змінити розмір процентної ставки в односторонньому порядку, поручитель погодився з такими змінами. При цьому слід виходити з того, що в договорі поруки немає прямо вираженої згоди поручителя відповідати зі зміненими умовами основного договору. У подібних ситуаціях не можна, вважаючи зміну зобовязання недійсною, притягувати поручителя до відповідальності, виходячи з відповідальності боржника в тому вигляді, який вона мала до зобовязання.

Наведена норма закону дає змогу зробити висновок про те, що поручитель не залишається зобовязаним навіть на початкових умовах. Слід також звернути увагу на те, що припинення поруки за такою підставою здійснюється відповідно до закону і не потребує звернення до суду. Але виникає запитання: чи може поручитель за таких обставин подати позов про припинення поруки? Якщо так, то який спосіб захисту порушеного права має обрати суд? Відповіддю на це запитання може бути правова позиція, висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року (справа № 6-20 цс11). Способи захисту цивільних прав та інтересів судом визначені в ст. 16 ЦК. Згідно з п. 1 ч. 2 цієї статті одним із таких способів є визнання права, що означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обовязків. Із зазначеної статті випливає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений у договорі або законі. За змістом норм статей 559, 598 ЦК припинення зобовязання поруки означає такий стан сторін правовідношення, за якого в силу передбачених законом обставин субєктивне право і кореспондуючий йому обовязок перестають існувати.

Аналіз вищенаведених положень закону та судової практики Верховного Суду України, дає суду підстави стверджувати про те, що порука припинилася, відтак за встановлених судом обставин можна вести мову виключно про зобов`язання ОСОБА_3 перед КС «Співдружність» по сплаті відсотків за користування кредитними коштами з урахуванням меж заявлених вимог.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Будь-яких контр розрахунків відповідач ОСОБА_3 суду не представив, саму суму заборгованості не оспорював, окрім зауважень про те, що вона є занадто великою для того, щоб він її погасив одноразовим платежем.

Відтак суд з урахуванням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу і рівності у наданні суду доказів для доведення переконливості своєї позиції у справі, приходить до висновку про задоволення позовних вимог КС «Співдружність» до ОСОБА_7 і стягнення з нього відсотків за користування кредитними коштами за Кредитним договором за період від 01.10.2013 до 30.09.2015 в розмірі 173 948,50 грн. (а.с.74)

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь КС «Співдружність» підлягають стягненню також судові витрат, як судовий збір, так і розміщення оголошення в пресі на суми 1739,48 та 420,00 гривень відповідно.

Також згідно ст.88 ЦПК України з КС «Співдружність» на користь ОСОБА_5 підлягає стягнення судовий збір за задоволення вимог за зустрічним позовом в сумі 487,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 15, 60, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 525, 526, 553-554, 559, 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про кредитні спілки», суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Кредитної спілки «Співдружність» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити

Стягнути з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, на користь Кредитної спілки «Співдружність», , відсотки за користування грошовими коштами за Кредитним договором №130106/с від 14.01.2013 за період з 01.10.2013 до 30.09.2015 в розмірі 173 948 (сто сімдесят три тисячі дев`ятсот сорок вісім) грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_1, на користь Кредитної спілки «Співдружність», , судові витрати на суму 2159 (дві тисячі сто п`ятдесят дев`ять) грн. 48 коп.

В задоволенні позовних вимог Кредитної спілки «Співдружність» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_5 до Кредитної спілки «Співдружність», третя особа ОСОБА_3, за зустрічним позовом про визнання договору поруки припиненим, - задовольнити.

Визнати зобов`язання ОСОБА_5 за Договором поруки №130106/с від 14.01.2013, укладеного між Кредитною спілкою «Співдружність» та ОСОБА_5, ОСОБА_3, припиненими.

Стягнути з Кредитної спілки «Співдружність», , на користь ОСОБА_5, ІПН НОМЕР_2, судовий збір в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) грн. 20 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: В.С. Кицюк