РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 року м. Мукачево Справа №303/404/15-ц

2/303/584/15

Номер рядка стат.звіту-26

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Кость В.В.

при секретарі Прокоп Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

до відповідача ОСОБА_1

про стягнення матеріальної шкоди,

За участю:

представника позивача - Гринихи Т.Ю.;

відповідача - ОСОБА_1;

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (надалі - Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 41642,76 грн.

Як на підставу для задоволення позовних вимог, Банк посилається на те, що в процесі здійснення відповідачем як касиром-операціоністом Мукачівського відділення №9 Закарпатського регіонального управління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (надалі - Відділення №9) банківських операцій з перерахунку коштів на виплату заробітної плати працівникам ТОВ «Автоміст», не було забезпечено перевірки правильності сплати до бюджету страхових внесків, внаслідок чого банківська установа понесла витрати зі сплати штрафу на суму 41642,76 грн. Вказана сума коштів підлягає відшкодуванню за рахунок особи, яка завдала шкоду.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві.

Відповідач, прийнявши участь у судовому розгляді даної справи, позовних вимог не визнала з посиланням на те, що в її функціональні обов'язки не входила перевірка правильності сплати до бюджету страхових внесків страхувальниками, оскільки вона виконувала лише приймання (видачу) готівкових коштів від фізичних та юридичних осіб для зарахування на особисті (поточні, карткові) рахунки та рахунки інших фізичних та юридичних осіб. Також вказала на те, що саме страхувальник повинен нести відповідальність за сплату до бюджету суми 41642,76 грн., яка і є страховим внеском.

Заслухавши пояснення та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Наявні у справі доказові матеріали (копії: наказів від 07.05.2002 №115-к, від 17.07.2007 №Э.UG-ПП-2007-758, від 17.07.2007 № Э.UG-ПП- 2007-758, а.с. 8, 9-14) свідчать про трудову діяльність позивача у Відділенні №9 з 07.05.2002, спочатку на посаді старшого бухгалтера, а в подальшому на посаді спеціаліста по роботі з кредитними картками відділення гр. А. та старшого касира - операціоніста

До основних функцій спеціаліста по роботі з кредитними відділеннями гр. А, на яку було прийнято відповідачку ОСОБА_1 з 17 липня 2007 року, було віднесено: приймання/видача готівкових коштів від фізичних/юридичних осіб для зарахування на особисті поточні /депозитні/карткові рахунки та рахунки інших фізичних та юридичних осіб, що визнається та не оспорюється сторонами по справі.

З метою виконання постанови Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 червня 2014 року (а.с. 25-28), на підставі платіжного доручення від 08.10.2014 №7501 (а.с. 29), Банком сплачено штрафні санкції у розмірі 41642,76 грн. на користь УПФУ в м. Мукачевому та Мукачівському районі за порушення Банком ч. 12 ст. 20 Закону України «Про загальообов?язкове державне пенсійне страхування».

В свою чергу, спірна банківська операція, за наслідками якої Управлінням Пенсійного фонду України в м. Мукачево Закарпатської області була визначена до сплати позивачу суму за предметом даного позову, здійснена 27.03.2009 (а.с. 16, 21, 26).

Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини суд виходить з того, що згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З урахуванням п. 8 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на її відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Необхідними правовими підставами відповідальності за завдану майнову шкоду є наявність складу цивільного правопорушення, необхідними елементами якого є: протиправна поведінка (дії чи бездіяльність) особи, шкідливий результат такої поведінки (шкода), причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою та вина особи, яка заподіяла шкоду. Наявність всіх чотирьох складових правопорушення є необхідною вимогою для притягнення до відповідальності, якщо інше не встановлено законом.

За відсутності хоча б одного з визначених елементів цивільна відповідальність не настає.

Також суд констатує, що нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог банківською установою зазначені положення ст.ст. 130, 134 Кодексу законів про працю України.

Роз'яснюючи вищевказані законодавчі положення, Пленум Верховного Суду України у постанові від 29.12.92 №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» (п.п. 3, 20) (надалі - Постанова) зазначив, що «…суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина».

Право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред'явлення регресного позову.

Надаючи правову оцінку доводам та запереченням учасників судового процесу щодо підставності стягнення матеріальної шкоди з ОСОБА_1 за неналежне виконання нею своїх посадових обов'язків по здійсненню виплати заробітної плати працівникам ТОВ «Автоміст» у контексті з приписами ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України суд констатує те, що наявні у матеріалах справи фактичні дані не дають суду правових підстав для висновку про необхідність задоволення позовних вимог за предметом позову з огляду на наступне.

Загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків регламентуються Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, яка затверджена постановою Національного банку України від 21.01.2004 року №22 (надалі - Інструкція).

Відповідно до абзаців першого та четвертого п. 3.9 Інструкції (у редакції на момент проведення спірної банківської операції - 27.03.2009) Банк приймає від платника платіжне доручення на перерахування доходу або грошовий чек на виплату доходу, на який відповідно до законодавства України нараховуються страхові внески до Пенсійного фонду України, лише за умови одночасного подання платником у строк, установлений законодавством України, платіжних доручень на перерахування страхових внесків або документального підтвердження їх сплати раніше.

Банк не перевіряє правильність нарахування (обчислення) платежів, утриманих із заробітної плати/доходу і нарахованих на фонд оплати праці податків до бюджету та зборів/страхових внесків до державних цільових фондів. Відповідальність за правильність нарахування (обчислення) цих платежів несе платник.

Підтверджено матеріалами справи та на заперечується учасниками судового процесу той факт, що 27.03.2009 Відділення №9 отримало від ТОВ «Автоміст» суму 127530,00 грн. для виплати заробітної плати працівникам вказаного суб'єкта господарювання, з одночасним поданням платіжного доручення про сплату суми 697,20 грн. страхових внесків.

Отже, працівник банківської установи - ОСОБА_1 правомірно здійснила операцію по перерахуванню коштів працівникам ТОВ "Автоміст", оскільки прийняла від платника платіжне доручення на перерахування доходу, на який нараховуються страхові внески до Пенсійного фонду України, за наявності сплаченої суми страхового внеску.

Поряд з цим, у її обов'язки (з урахуванням функціональних обов'язків, зазначених в наказі від 17.07.2007, а.с. 9 та абзаці четвертому п. 3.9 Інструкції) не входила перевірка правильності нарахування (обчислення) розміру таких страхових внесків.

Такий обов'язок для банківських установ в особі їх працівників був запроваджений лише з моменту вступу в дію «Порядку прийняття банками на виконання розрахункових документів на виплату заробітної плати», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 7 квітня 2009 року №12-1 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 квітня 2009 р. за N 392/16408 (надалі - Порядок).

Вказаний Порядок був прийнятий на виконання положень частини дванадцятої статті 20 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яким передбачено, що установи банків приймають від страхувальників платіжні доручення та інші платіжні документи на видачу (перерахування) коштів для виплат заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання страхувальником платіжних документів про перерахування коштів для сплати відповідних сум страхових внесків або документів, що підтверджують фактичну сплату цих сум, у порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду України за погодженням із Національним банком України та центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики. У разі невиконання банками цієї вимоги вони за рахунок власних коштів у порядку, встановленому Національним банком України, сплачують відповідному територіальному органу Пенсійного фонду суму, що дорівнює сумі несплачених страхових внесків, з правом зворотної вимоги до страхувальників щодо відшкодування цієї суми.

Відповідно до п. 2 Порядку, установи банків на період дії ставки страхових внесків у розмірі 33,2 % приймають від страхувальників платіжні доручення або грошовий чек на видачу (перерахування) коштів для виплати заробітної плати, на які відповідно до Закону нараховуються страхові внески, та здійснюють видачу (перерахування) зазначених коштів лише за умови одночасного подання страхувальником розрахункових документів про перерахування сум страхових внесків у розмірі не менше 1/3 коштів для виплати заробітної плати, зазначеної у платіжному дорученні або грошовому чеку.

Таким чином, з квітня 2009 року на установи банків був покладений обов'язок щодо здійснення видачі коштів для виплати заробітної плати лише за умови одночасного подання страхувальником розрахункових документів про перерахування сум страхових внесків у розмірі не менше 1/3 коштів для виплати заробітної плати, зазначеної у платіжному дорученні або грошовому чеку.

Отже, ОСОБА_1 виконала операцію з виплати заробітної плати працівникам ТОВ "Автоміст", за проведення якої УПФУ в м.Мукачево Закарпатської області прийнято рішення від 14 грудня 2009 року №403 Ю про визначення ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" штрафу у розмірі 41642,76 грн., у березні 2009 року, тобто до затвердження правлінням Пенсійного фонду України вищевказаного Порядку.

Отже, відповідач, перебуваючи на посаді старшого касира-операціоніста Мукачівського відділення № 9 ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" правомірно здійснила операцію по перерахуванню коштів працівникам ТОВ "Автоміст".

По відношенню до спірної по справі ситуації слід також зазначити, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності, поняття яких законодавцем розкрито у ст.ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України. Тобто суд, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи розглядає справи на підставі поданих сторонами доказів.

Обов'язок щодо доведення певних обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, передбачений частиною третьою ст. 10 та частиною першою ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України

При цьому, у відповідності до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів.

Так, посилаючись на обставини щодо порушення своїх майнових прав як банківської установи, внаслідок неправомірних дій відповідача, позивач жодним чином не підтвердив цих обставин належними та допустимими доказами (висновки внутрішньої перевірки, посадові інструкції тощо.)

Враховуючи, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів вини відповідача у заподіянні позивачу шкоди на суму 41642,76 грн., а також відносно того, що в обов'язки ОСОБА_1 входили функції щодо здійснення перевірки правильності нарахування (обчислення) платежів, утриманих із заробітної плати/доходу і нарахованих на фонд оплати праці податків до бюджету та зборів/страхових внесків до державних цільових фондів, позов задоволенню не підлягає.

Відсутність такого обов'язкового елементу (вина), виключає наявність складу цивільного правопорушення, за наявності якого можуть бути задоволенні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 8, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 57-60, 88, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость

Повний текст рішення суду виготовлено та підписано 27.02.2015.