Березівський районний суд Одеської області
Справа № 494/1339/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року Березівський районний суд Одеської області у складі: головуючого - судді Дєткова О.Я.,

при секретарі Кулініч К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Березівка Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з цим позовом до суду, посилаючись на те, що він являється власникрм легкового автомобіля марки ВАЗ21214, № кузова ХТА6954, № двигуна 7, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_1. У вересні 2013 року між позивачем та ОСОБА_2 була досягнута усна згода щодо купівлі-продажу вищевказаного транспортного засобу. При цьому була обумовлена та погоджена ціна автомобіля, строк передачі транспортного засобу відповідачу та строк передачі грошових коштів. 5 жовтня 2013 року позивач видав на ім.`я відповідача нотаріально посвідчену довіреність на володіння, керування та розпорядження зазначеним автомобілем строком до 5.10.2023 р. У той же день позивач передав належний йому автомобіль відповідачу, а ОСОБА_2 в свою чергу пообіцяв передати позивачеві грошові кошти найближчим часом. Однак по цей день ніяких грошових коштів не передав. Позивач неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому його автомобіль, однак ОСОБА_2 відмовляється та продовжує незаконно володіти та користуватися. Оскільки ОСОБА_2 відмовляється повернути грошові кошти за автомобіль або повернути сам автомобіль, позивач звернувся із заявою до нотаріуса та припинив дію довіреності, виданої на його ім.`я. І незважаючи навіть на це, відповідач продовжує користуватися даним транспортним засобом. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду, оскільки він є власником даного транспортного засобу, тому просить витребувати його у відповідача та повернути йому..

Позивач у судовому засіданні пояснив, що передав відповідачу у користування автомобіль, який був посвідчений нотаріально 5.10.2013 р., однак гроші він за автомобіль не отримав і 13.08.2015 року довіреність була скасована.

Представник відповідача позов не визнає, пояснив, що грошові кошти були передані позивачеві частково, однак в якій сумі йому не відомо.

Заслухавши позивача, представника позивача, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 208 ЦК України передбачено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладаються у письмовій формі.

Згідно ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.

якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Однак, витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикація) є речово-правовим засобом захисту прав лише власника індивідуально-визначеної речі.

Слід зазначити, що підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інші, що становлять предмет доказування з позиції процесуального права).

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо захисту власності передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Тому, обмеження у праві власності, припинення права власності можливо лише за

підставами та в порядку, встановленому актами, що мають статус закону. Отже, відповідно до ст. 92 Конституції України, правовий режим власності визначається виключно законами України.

За національним законом, зміст права власності складається з трьох повноважень:

володіння, користування, розпорядження. Власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд.

Поняття власності чи «майна» в сенсі статті 1 Першого Протоколу тлумачаться дуже широко. Воно охоплює цілу низку інтересів економічного характеру.

Стаття 1 Першого Протоколу гарантує право на вільне володіння своїм майном, зокрема, нерухомим, а саме: «існуючу» власність (Van Der Mussele v. Belgium, judgment of 23 November 1983, Series A, No.70).

Визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном, стаття 1 Першого Протоколу, за своєю суттю, є гарантією права власності, оскільки право

розпоряджатися своїм майном загальний та принциповий аспект права власності (Marckx v. Belgium, judgment of 13 June 1979, Series A, No.31).

Ця норма застосовується лише до існуючого майна конкретної особи, і не гарантує права на отримання майна.

Стаття 1 Першого Протоколу, яка гарантує право власності, складається з трьох норм: перша норма, яка виражена у першому реченні першого абзацу, має загальний характер, та встановлює принцип безперешкодного користування майном; друга норма, яка зафіксована у другому реченні того ж абзацу, регулює випадки позбавлення власності, встановлюючи певні умови; у третій нормі, яка зафіксована у другому абзаці, визнається право регламентувати використання власності відповідно до загальних інтересів. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків порушення права власності, тлумачаться відповідно до закріпленого в першій нормі принципу (Pressos Compania Naviera SA Others v. Belgium, judgment of 20 November 1995, Series A, No. 32).

Основною метою статті 1 Першого Протоколу є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень принципу безперешкодного користування своїм майном.

Судом встановлено, що 16.09.2013 року була видана довіреність на автомобіль на ім`я відповідача(а.с.6). 13.08.2015 року дана довіреність була скасована (а.с.7).

Також встановлено, що зазначені позивачем в позовній заяві підстави підтверджують правомірність його матеріально-правових вимог.

Зокрема, на підтвердження наявності у позивача субєктивного права на витребуване майно останній надав суду відповідні докази, а саме довідку з УДАІ ГУ МВС України в Одеській області, згідно якої видно, що даний транспортний засіб зареєстровано за ОСОБА_1К.(а.с.5).

Як слідує з пояснень представника відповідача, він на даний час користується автомобілем позивача, та заперечує проти повернення даного автомобіля.

Керуючись ст.ст.10, 60, 212 ЦПК України, ст.387 ЦК України,

ВИРІШИВ:

Витребувати у ОСОБА_2 транспортний засіб марки ВАЗ 21214, дорожний знак НОМЕР_1, кузов ХТА6954, та передати його власнику ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду через Березівський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: