Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Євтушенко О.І.,

суддів: Євграфової Є.П., Коротуна В.М.,

Парінової І.К., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Росичі», приватне підприємство «Рікон Плюс», про стягнення боргу за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Київської регіональної дирекції акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що 27 липня 2007 року між банком та товариством з обмеженою відповідальністю «Росичі» (далі - ТОВ «Росичі») укладено генеральну кредитну угоду (далі - ГКУ) № 010/90-12/01/04, згідно з умовами якої останнє отримало кредит у порядку й на умовах, визначених в ГКУ та кредитних договорах до неї. В рамках ГКУ 25 липня 2007 року між банком та ТОВ «Росичі» укладено договори кредиту № 010/93-12/23 та № 010/93-12/24. Строк користування коштами встановлено до 15 липня 2014 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_4 укладено договори поруки від 09 листопада 2011 року № 012/42-0-1/1510 та від 21 грудня 2011 року № 012/42-0-1-1511. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитних договорів виникла заборгованість у розмірі 18 219 699 грн 22 коп., яку позивач просив стягнути на свою користь з поручителя.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за ГКУ від 25 липня 2007 року № 010/93-12/01/04 та, укладеними в рамках генеральної кредитної угоди, кредитними договорами від 25 липня 2007 року № 010/93-12/23 та № 010/93-12/24 у розмірі 18 103 028 грн 76 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права і неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що 27 липня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ТОВ «Росичі» укладено ГКУ № 010/90-12/01/04, відповідно до умов якої, останнє отримало кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у ГКУ та кредитних договорах. Загальний розмір основної (позичкової) заборгованості за кредитними договорами, укладеними з позичальником в рамках ГКУ в будь-який момент її дії не може перевищувати 2 332 149 доларів 49 центів США зі строком користування кредитними коштами до 16 липня 2014 року.

25 липня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і ТОВ «Росині» укладено договір № 010/93-12/23 про відкриття кредитної лінії з лімітом 7 165 047 грн 16 коп. та 891 175 доларів 02 центи США та договір № 010/93-12/24, з подальшими додатковими угодами до нього, про відкриття відновлювальної кредитної лінії з лімітом 8 859 874 грн 74 коп. та 1 101 974 доларів 47 центи США.

У забезпечення виконання зобов'язань ТОВ «Росичі» за кредитними договорами між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено договори поруки від 09 листопада 2011 року № 012/42-0- 1/1510 та від 21 грудня 2011 року № 012/42-0-1-1510.

Згідно з п. 1 договору поруки від 09 листопада 2011 року № 012/42-0-1/1510, ОСОБА_4 зобов'язаний повернути кредит у розмірі 8 859 874 грн 74 коп. та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 20 % (з 09 листопада 2011 року процентну ставку встановлено на рівні 12 % річних, строком на 24 місяці).

Відповідно до п. 1 договору поруки від 21 грудня 2011 року № 012/42-0-1-1510, ОСОБА_4 зобов'язаний повернути кредит у розмірі 7 165 047 грн 16 коп. та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 17 % (з 21 грудня 2011 року процентну ставку встановлено на рівні 12 % річних строком на 24 місяці).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що у порушення вимог ст. ст. 525, 526, 1050, 1054 ЦК України позичальник належним чином не виконував свої обов'язки за кредитним договором, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з поручителя.

Такі висновки судів попередніх інстанцій відповідають вимогам закону та ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Відповідно до положень ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Так, за змістом ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій з дотриманням вимог ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України повно, всебічно та об'єктивно з'ясували фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, належним чином перевірили виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором і спростували доводи відповідача щодо дійсного розміру наявної кредитної заборгованості, та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення такої заборгованості з поручителя.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги щодо неврахування судом апеляційної інстанції наданих ТОВ «Росичі» квитанцій, оскільки за правилами ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. А також досліджує нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Проте, ТОВ «Росичі» не надано належних доказів поважності неподання вказаних квитанцій до суду першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставинами, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору, отже колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 20 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.І. Євтушенко

Судді: Є.П. Євграфова

В.М. Коротун

І.К. Парінова

О.В. Попович