УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2015 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Шебуєвої В.А., Оніщука М.І.,

при секретарі: Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та вселенні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2014 року позивач звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та вселенні в житловий будинок АДРЕСА_1

Свої вимоги обґрунтувала тим, що зазначений будинок належав на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1(матері позивача), після смерті якої, в листопаді 2012 року позивач тимчасово виїхала з будинку. Вказувала, що зареєстрована за даною адресою, проте відповідач не впускає її до будинку, в результаті чого позивач тривалий час не має можливості потрапити до будинку, користуватися ним, забрати речі, що їй належать та знаходяться в ньому.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.12.2014 позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні будинком за адресою: АДРЕСА_1 Вирішено питання про вселення ОСОБА_1 в зазначений будинок.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.

Апелянт зазначив, що судом першої інстанції при вирішенні спору не прийнято до уваги, що позивач добровільно виїхала з будинку, не приймала участі в його утриманні, в тому числі не здійснювала оплату за комунальні послуги, а відтак вважав, що він жодним чином не порушував її права на користування зазначеним будинком.

Крім того, вказував, що ОСОБА_1 не є власником жодної частини будинку. Також звернув увагу, що вселення позивача до будинку створить перешкоди для проживання відповідача в ньому, оскільки спільне проживання є неможливим.

Посилаючись на вищевикладене, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Справа №752/13688/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/296/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Чередніченко Н.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
В судовому засіданні відповідач та його представник просили апеляційну скаргу задовольнити з наведених у ній підставах.

Представники позивача проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили її відхилити з огляду на її безпідставність.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 15.12.1981 (а.с. 80).

Відповідно до відомостей паспорту громадянина України ОСОБА_1 зареєстрована у зазначеному житловому будинку (а.с. 7-11) де і проживала тривалий час.

У зв'язку з навчанням та подальшим працевлаштуванням позивач переїхала до іншого місця проживання, проте після смерті ОСОБА_5 яка була матір'ю ОСОБА_1, остання вирішила повернутися до будинку АДРЕСА_1.

За твердженням позивача її батько ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні будинком.

В судовому засіданні відповідач зазначене не заперечував, вказуючи, що ОСОБА_1 в спірному будинку не проживає тривалий час, не допомагає по утриманню цього будинку, а тому вважає, що право користування ним позивач втратила.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімґї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімґї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Заперечуючи проти позову про усунення перешкод у користуванні та вселенні ОСОБА_2 посилається на те, що позивачка втратила право користування зазначеним житлом.

Також на підставу своїх заперечень апелянт посилається на створення позивачем перешкод у праві користування будинком, що належить відповідачу.

В той же час відповідач повідомив, що з позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житловим будинком не звертався.

З огляду на наведене, позивачка не може вважатися такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог, про що ухвалив відповідне рішення.

Доводи скарги цих висновків не спростовують, не впливають на правильність прийнятого судом рішення і, з огляду на вимоги ст. 312 ЦПК України, не можуть бути визнані підставою для його скасування, тому підлягають відхиленню.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 08 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Г.В. Крижанівська

Судді: М.І. Оніщук

В.А.Шебуєва