АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/880/15 Справа № 183/1787/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Парфьонов Д. О. Доповідач - Григорченко Е.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2015 року м. Дніпропетровськ Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Кочкової Н.О., Каратаєвої Л.О.

при секретарі - Левцунові І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участі третіх осіб: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, Головного управління Державної міграційної служби в Дніпропетровській області про усунення порушених прав власника, витребування майна з чужого, незаконного володіння,

встановив:

ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_2, звернулись до суду з позовом, і просять просили зобов'язати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_2 житлову квартиру АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, зобов'язати Сектор громадянства міграції та реєстрації фізичних осіб Новомосковського МВ УМВС України Дніпропетровської області зняти з реєстрації ОСОБА_4 в квартирі АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3568,75 грн. - 1/2 частку, сплачених коштів за опалення, СКУ «Трубник», електроенергію, водопостачання, «Укртелеком», за період з січня 2010 року по січень 2014 року. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. З відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, має спільну дитину ОСОБА_3 З 15.06.2006 року відповідач проживає та зареєстрований в зазначеній квартирі. З січня 2010 року ОСОБА_2 та відповідач спільно не проживають, спільного господарства не ведуть. 03.01.2012 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_2 та відповідачем розірвано. Відповідач проживає за місцем мешкання - в квартирі, що належить ОСОБА_2 та розташована за адресою: АДРЕСА_1, та створив такі умови, що позивачі вимушені проживати в однокімнатній квартирі за іншою адресою. ОСОБА_2 самостійно сплачує комунальні платежі по утриманню квартири АДРЕСА_1. Так, з січня 2010 року по січень 2014 року ОСОБА_2 сплачено 7 137,49 гри. за (опалення 2750 грн.; СКУ «Трубник» 1616,76 грн.; електроенергія 699,62 грн.; водопостачання 741,65 грн.; «Укртелеком» 580,42 грн.). Відповідач відмовляється від компенсації коштів, витрачених на утримання квартири за той період, що він проживає в ній одноособово, зловживає спиртними напоями, веде аморальний спосіб життя, чим заважає проживанню у квартирі.

Відповідач позов не визнав.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року позовні вимоги задоволені частково, стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати, пов'язані з утриманням нерухомого майна за період з 01 січня 2010 року по 31 січня 2014 року в сумі 3408,48 грн. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення та ухвалення нового рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційному суді позивач вточнив вимоги апеляційної скарги та просить скасувати рішення суду в частині відмови у позові щодо зобов'язання повернути квартиру та зобов'язання зняти відповідача з реєстрації.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, рішення суду - змінити в частині відмови у задоволенні позовних вимог в зазначеній частині з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з 21 вересня 2002 року по 03 січня 2012 року знаходились у зареєстрованому шлюбі /а.с.14,16/. Від шлюбу мають спільну дитину - ОСОБА_3 /а.с.15/.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 11 грудня 2006 року, ОСОБА_2 на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та розпорядження Новомосковської міської ради № 697 від 16 листопада 2006 року передано у приватну власність однокімнатну житлову квартиру АДРЕСА_1 житловою площею - 16,8 кв.м., загальною площею - 22,6 кв.м /а.с.18-21/.

В спірній квартирі з 15 червня 2006 року зареєстровано відповідача - ОСОБА_4, який на момент вселення в квартиру був членом сім`ї власника квартири - ОСОБА_2 /а.с.37/.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку про відмову у позові, оскільки відповідач вселився до квартири зі згоди власника квартири, будучи членом її сім`ї, не порушує правил співжиття, не перешкоджає позивачу у доступі до квартири, тому відсутні підстави для задоволення позову щодо зобов'язання повернути квартиру та зняття з реєстрації.

З такими висновками суду в повній мірі погодитися не можна з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач є колишнім членом сім'ї позивача, який проживав в спірній квартирі.

В апеляційному суді відповідач пояснив, що в квартирі на теперішній час проживає позивач, та перешкоджає йому користуватися спірним житлом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Позивач звернулася до суду з позовом та просить на підставі чинного законодавства, зокрема ст.ст. 386, 391, 400 ЦК України, зобов'язати відповідача повернути належну їй квартиру, оскільки останній перешкоджає в користуванні майном.

Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов'язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод шляхом виселення громадян із належних йому на праві власності приміщень тощо.

Колегія суддів вважає, що, в даному випадку, вимоги позивача про зобов'язання повернути квартиру не є способом захисту порушеного права, який є адекватним змісту порушеного права.

Так, відповідно до ст. 7 Закону від 11 грудня 2003 р. N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із зазначеної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон N 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. (справа N 6-57цс11).

Між тим, позивач звернувся з вимогами про зняття з реєстрації, та просить зобов'язати міграційну службу, процесуальний статус якої - третя особа, зняти з реєстрації відповідача в спірній квартирі, що не передбачено ЦПК України.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів прийшла до висновку про відмову у позові саме з зазначених підстав, тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у позові.

Не можуть бути підставою для задоволення позову посилання апелянта на те, що відповідач випиває, приводить жінок, не сплачує квартплату, не сплачує аліменти, а також виселився з квартири, і в ній не має його особистих речей, оскільки, як було зазначено вище, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, способом, який є адекватним змісту порушеного права. З відповідними вимогами щодо права користування відповідачем спірним житлом, позивач не зверталася.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки вони зводяться до особистого тлумачення апелянтом норм права, та до іншої оцінки фактичних обставин справи.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції змінити в частині обґрунтування відмови у позові.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, апеляційний суд, -

вирішив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2014 року змінити в частині обґрунтування відмови у позові.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

СУДДІ: