Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі: головуючого Буцяка З.І.,

суддів Боймиструка С.В., Гордійчук С.О.;

секретар судового засідання Ковальчук Л.В.,

з участю представників банку та відповідачки,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду в м. Рівному цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" на заочне рішення Рівненського міського суду від 23 січня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а :

7 серпня 2012 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 23 січня 2013 року позов задоволено. Договір дарування нежитлового приміщення площею 54,0 кв. м на першому поверсі будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2., посвідчений 23 вересня 2004 року приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за реєстровим № 3427, визнано недійсним.

В поданій на це рішення апеляційній скарзі ПАТ КБ „ПриватБанк" посилалося на те, що 15 серпня 2008 року між ним та ОСОБА_5 було укладено кредитну угоду № 0808/28, за якою банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 35 000, 00 доларів США.

Тоді ж з метою забезпечення цього кредитного зобов'язання між ОСОБА_2 і банком було укладеного договір іпотеки № 0808//28/1, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності спірне нежитлове приміщення на АДРЕСА_1, яке вона набула у власність на підставі договору дарування від 23 вересня 2004 року.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитної угоди № 0808/28 від 15 серпня 2008 року банк звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, в процесі розгляду якого йому стало відомо про існування заочного рішення Рівненського міського суду від 23 січня 2013 року, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування від 23 вересня 2004 року спірного нежитлового приміщення у будинку АДРЕСА_1 недійсним було задоволено.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

З матеріалів справи вбачається, що 23 вересня 2004 року ОСОБА_1 відповідно до свого волевиявлення свідомо подарував спірне нежитлове приміщення ОСОБА_2, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування. Доказів про те, що цей правочин був укладений ним під впливом обману, позивач у даній справі суду не надав.

Тому за таких обставин у місцевого суду не було підстав робити висновок про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1

Покликаючись на ці обставини, а також на ст. ст. 627 і 717 ЦК України, роз'яснення п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ПАТ КБ „ПриватБанк" просило апеляційний суд рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши подані докази та доводи апелянта, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалене місцевим судом рішення скасуванню з ухваленням у справі апеляційним судом нового рішення з таких підстав.

Частиною 1 ст. 303 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З оскаржуваного рішення вбачається, що задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що нотаріально посвідчений договір дарування спірного нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 23 вересня 2004 року позивач уклав на користь відповідачки під впливом обману з її боку та що зовнішнє волевиявлення сторін не відповідало внутрішній волі дарувальника й обдаровуваного.

Проте погодитися із такими висновками місцевого суду не можна.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Судом установлено, що 23 вересня 2004 року позивач спірне нежитлове приміщення на АДРЕСА_1 подарував відповідачці у справі, що підтверджується відповідним нотаріально посвідченим договором (а. с. 5-6).

З матеріалів справи видно, що обґрунтовуючи свої позовні вимоги до відповідачки про визнання цього договору дарування недійсним, позивач посилався на те, що спірний правочин він учинив під впливом обману з боку відповідачки, яка після збігу 8 років, незважаючи на раніше дану йому обіцянку, у 2012 році все ж пред'явила до нього позов про стягнення аліментів на дитину (а. с. 1-2).

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до положень статті 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного Суду України у п. 20 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте норми статті 230 ЦК України (на яку позивач послався у своїй позовній заяві) щодо односторонніх правочинів не застосовуються.

Зі справи слідує, що укладений позивачем на користь відповідачки договір дарування є одностороннім.

Таким чином, він не може бути судом визнаний недійсним з підстави, що передбачена ст. 230 ЦК України.

Крім того, зі справи вбачається, що позивач дійсно мав намір подарувати спірне нерухоме майно відповідачці. Його зовнішнє волевиявлення було спрямовано на його відчуження шляхом дарування відповідачці у справі, що підтверджується текстом самого договору дарування (а. с. 15).

Позивач не довів і в силу об'єктивних причин не міг довести суду, що в момент вчинення цього правочину (тобто саме договору дарування) він діяв під впливом обману з боку відповідачки, оскільки договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною 1 ст. 190 СК України встановлено, що той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону.

Проте позивач доказів про укладення такого правочину із відповідачкою суду не надав, у зв'язку з чим його доводи із цього приводу на увагу не заслуговують.

Помимо викладеного, колегією суддів установлено, що 15 серпня 2008 року між ЗАТ КБ „ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ „ПриватБанк", і позивачем у даній справі ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 0808/28, відповідно до якого останній одержав право отримати у банку кредит у загальному розмірі 85 000, 00 доларів США (а. с. 60-62).

Тоді ж між цими ж сторонами було укладено договір про видачу траншу № 0808/28/1 на суму 35 000, 00 доларів США (а. с. 61-62).

З метою забезпечення цього кредитного зобов'язання відповідачка у даній справі ОСОБА_2 і банк уклали договір іпотеки № 0808//28/1, за яким ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності спірне нежитлове приміщення на АДРЕСА_1, яке вона набула від ОСОБА_5 у власність на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 23 вересня 2004 року (а. с. 5-6, 52-58).

Таким чином, спірне нежитлове приміщення перебуває під обтяженням ПАТ КБ „ПриватБанк", що підтверджується витягами про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек за № 20282636 від 15 серпня 2008 року та про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (реєстрація змін) від 2 березня 2010 року.

У подальшому 2 березня 2010 року ПАТ КБ „ПриватБанк" і ОСОБА_5 уклали між собою додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 0808/28 від 15 серпня 2008 року, згідно з якою загальну суму кредиту в рамках Кредитної угоди № 0808/28 від 15 серпня 2008 року було визначено у розмірі 30 000, 00 доларів США (а. с. 64-66).

2 березня 2010 року ПАТ КБ „ПриватБанк" і ОСОБА_5 уклали додаткову угоду № 1 до договору про видачу траншу № 0808/28/1 від 15 серпня 2008 року, згідно з якою банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в частині загального ліміту, встановленого п. А. 2 Додаткової угоди № 1 до кредитної угоди № 0808/28 від 15 серпня 2008 року. Сума траншу була визначена у розмірі 27 601, 87 доларів США (а. с. 67-69).

У зв'язку з цим 2 березня 2010 року між ПАТ КБ „ПриватБанк" і ОСОБА_2 був укладений додатковий договір № 1 до договору іпотеки № 0808/28/1 від 15 серпня 2008 року № 4340 (а. с. 59).

Позичальник неналежним чином виконував умови кредитної угоди № 0808/28 від 15 серпня 2008 року, а тому ПАТ КБ „ПриватБанк" у липні 2014 року звернулося в суд із позовом до ОСОБА_2 і ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки - спірне нежитлове приміщення на АДРЕСА_1.

Аналіз викладених вище обставин в їх сукупності, факт пред'явлення ОСОБА_2 у травні 2012 року позову до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на дитину, повне та безумовне визнання цього позову відповідачем ОСОБА_1, а також позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування спірного нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 недійсним у даній справі дає колегії суддів підстави зробити висновок про те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 щодо ПАТ КБ „ПриватБанк" як іпотекодержателя діють недобросовісно і намагаються вивести предмет іпотеки з-під обтяження банку.

Тому з урахуванням наведених фактів у суду першої інстанції, на переконання колегії суддів, не було правових і фактичних підстав для задоволення пред'явленого ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 про визнання договору дарування спірного нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 від 23 вересня 2004 року недійсним з підстави, що передбачена ст. 230 ЦК України.

Через це рішення місцевого суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України і підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 230, 717 ЦК України, ст. 190 СК України, ст.ст. 10, 11, 60, 303, 304, 307, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" задовольнити.

Заочне рішення Рівненського міського суду від 23 січня 2013 року скасувати.

ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк „ПриватБанк" 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп. понесених судових витрат у справі.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення. Воно може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: