Номер провадження: 22-ц/785/4901/15
Головуючий у першій інстанції Чеботаренко О. Л.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Парапана В.Ф., Панасенкова В.О.,

при секретарі - Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 31 березня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію, про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної та матеріальної шкоди,

встановила:

31 жовтня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Балтського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною, зобов'язання спростувати недостовірну інформацію, про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Ухвалою Балтського районного суду Одеської області від 24 листопада 2014 року в порядку ч.2 ст.116 ЦПК України зазначена справа була передана на розгляд Красноокнянському районному суду.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_3, яка є колишнім працівником Немирівської ЗОШ І-ІІІ ступенів, у жовтні 2014 року публічно розповсюдила відносно нього ,як директора Немирівської ЗОШ І-ІІІ ступенів Балтського району, неправдиву інформацію, яка зашкодила його діловій репутації, несла особисту образу і становила загрозу цілісності його сім'ї. Так, відповідач звернулася зі скаргою до Президента України та начальника Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації, у якій виклала інформацію, яка є недостовірною, а саме:

- що він займається свавіллям і порушує права людини по відношенню до ОСОБА_3;

- що він створює у школі диктаторські умови керівництва ;

- що він, приймаючи участь у будівництві Немирівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, покращив свій матеріальний стан, придбавши нову машину;

- що він протягом року робив ОСОБА_3 непристойні пропозиції, запрошуючи провести час на природі, обіцяючи за це великі привілеї;

- що він проводить вільний час на природі з учителями ОСОБА_5 та ОСОБА_6,через що забезпечує їм у школі великі привілеї;

- що він постійно принижував ОСОБА_3, говорив їй образливі слова, кидав папери в лице, примушуючи до звільнення;

- що він вимагав від ОСОБА_3 працювати на одного з кандидатів в депутати Верховної Ради України на виборах у 2014 році ;

- що він не дозволяв лікарям відкривати лікарняні листи відповідачу та змушував закривати ці листи ;

- що його діяльність покривають начальник відділу освіти ОСОБА_7 та начальник Департаменту освіти та науки Одеської обласної державної адміністрації ОСОБА_8, з якими у нього начебто дружні стосунки ;

- що у нього є зв'язки в обласній прокуратурі та обласному СБУ.

Крім того, позивач просив суд зобов'язати відповідача направити в Департамент освіти та науки Одеської обласної державної адміністрації та відділ освіти Балтської районної державної адміністрації письмове спростування вищевикладеної неправдивої інформації, а також зобов'язати відповідача публічно вибачитися перед ним на зборах трудового колективу Немирівської ЗОШ І-ІІІ ст. за вчинену спробу підірвати його авторитет як педагога та директора школи шляхом поширення вищезазначеної неправдивої інформації.

Крім того, через розповсюдження відповідачем неправдивої інформації він захворів і поніс матеріальні витрати на суму 1225 грн., які також просить стягнути з відповідача.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача завдану моральну шкоду, яка оцінена ним у 10000 грн., а також стягнути всі понесені ним судові витрати.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав і пояснив, що ОСОБА_3 абсолютно безпідставно розповсюдила у скарзі до Президента України і начальника Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації неправдиву інформацію. Так, більшості вказаних відповідачем фактів взагалі не було, як то не було будь-яких непристойних пропозицій ОСОБА_3 з його сторони, запрошень провести час на природі; він не проводив на природі вільний час з ОСОБА_5 та ОСОБА_6; він ніколи не принижував ОСОБА_3, не говорив їй образливі слова, не кидав папери в обличчя, не примушував до звільнення; не вимагав від відповідача працювати на будь-якого кандидата у депутати Верховної Ради; не звертався з будь-якими вимогами до лікарів з питань, пов'язаних з лікуванням ОСОБА_3 Крім того, у нього немає дружніх стосунків з начальником відділу освіти ОСОБА_7 та начальником Департаменту освіти та науки Одеської обласної державної адміністрації ОСОБА_8; у нього немає зв'язків в обласній прокуратурі та обласному СБУ, як і немає у школі диктаторських умов та свавілля з його боку ні до ОСОБА_3, ні до інших працівників школи. Що стосується покращення його матеріального стану через участь у будівництві Немировської ЗОШ, то ця інформація також є неправдивою, так як він став директором школи після закінчення будівництва школи, а його нова машина - це двадцятирічна іномарка.

Всі зазначені відомості є неправдивими, завдали шкоди його честі, гідності, підірвали ділову репутацію його як педагога та керівника в очах мешканців села та району і це завдало шкоди не лише йому, а і членам його сім'ї. Ці обставини також підірвали його здоров'я, змусили нервувати.

Відповідач позов не визнала і пояснила, що вона дійсно написала скаргу до Президента України та начальника Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації, у якій виклала всю вищезазначену інформацію, але написала вона, на її думку, інформацію, яка відповідає дійсності і не з метою опорочення честі і гідності позивача, а з метою захисту своїх, як вона вважає, порушених прав. Так, вона як молодий спеціаліст прийшла на роботу до Немирівської ЗОШ, але директор замість того, щоб допомогти їй як недосвідченому педагогу, ставився до неї упереджено, не підтримував, не допомагав по роботі. Все це вона сприйняла як образи, як і по своєму сприйняла його незрозумілі пропозиції підвезти її, натяки щодо спільного відпочинку на природі, щоб це могло їй допомогти у майбутньому. Крім того, так як вона є заступником голови молодіжної громадської організації, то позивач вимагав від неї, щоб вона вплинула на керівництво молодіжної організації з метою організації агітації за одного із кандидатів в депутати Верховної Ради, посилаючись на те, що це прохання керівництва відділу освіти. Коли вона захворіла, то позивач дійсно впливав на лікарів, щоб її скоріше виписали, вимагав від лікаря її історію хвороби. Вона була невдоволена цією обстановкою, написала заяву про звільнення, після чого звернулася до вищого керівництва - у Департамент науки та освіти Одеської ОДА та до прокурора Балтського району, тобто до органів, які були уповноважені розібратися з фактами, викладеними у її скарзі, а те, що потім все це було розповсюджено у результаті перевірок, то вона до цього не має відношення. Вона не вважає, що якимось чином підірвала ділову репутацію позивача, завдала якоїсь шкоди його честі і гідності та здоров'ю і тому вважає, що у задоволенні позову ОСОБА_2 слід відмовити.

Рішенням суду позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недостовірною та такою, що не відповідає дійсності і порочить честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_2, викладену негативну інформацію, яка розповсюджена ОСОБА_3 у скарзі Президенту України та начальнику Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації від 17 жовтня 2014 року, зокрема такі висловлювання:

... « ОСОБА_2 неодноразово пропонував відвезти мене /ОСОБА_3 / додому … це продовжувалося протягом року та ще й доповнювалося незрозумілими пропозиціями, розповідями про те, як близькі до ОСОБА_2 люди з колективу проводять з ним вільний час на природі. Також цим людям роблять великі привілегії ..» ;

« Директор неодноразово приходив до лікарів, вимагав мою /ОСОБА_3./ історію хвороби і вимагав, щоб мені/ОСОБА_3 / закрили лікарняний ..»

Зобов'язано ОСОБА_3 спростувати недостовірну інформацію шляхом направлення не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням законної сили до Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації листа, в якому повідомити установу про ухвалене у справі судове рішення.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування моральної шкоди 1500 грн.

Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 136 грн 80 коп.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

У рахунок відшкодування відповідачу ОСОБА_3 судових витрат на надання їй правової допомоги стягнуто з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_3 500 грн.

На вказане рішення ОСОБА_2 подана апеляційна скарга, в якій ставиться питання про скасування цього рішення та винесення нового рішення про повне задоволення його позовних вимог, посилаючись при цьому на порушення судом норм процесуального та матеріального права при вирішенні справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, та вірно послався на діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 працює директором Немирівської ЗОШ І-ІІІ ступенів (а.с. 8).

Відповідач 06 жовтня 2014 року звернулася зі скаргою до Президента України та начальника Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації. Зазначена скарга зареєстрована в Департаменті освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації 17 жовтня 2014 року ./ а.с.53-55/

Факт написання та направлення зазначеної скарги із викладеною там інформацією саме ОСОБА_3 остання підтвердила у судовому засіданні.

У відповідності до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей.

Питання практичної реалізації громадянами цих прав регулюються, зокрема Законом України «Про звернення громадян», який забезпечує їм можливість брати участь в управлінні державними і громадськими справами, впливати на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, відстоювати свої права і законні інтереси та поновлювати їх у разі порушення шляхом викладення в письмовій або усній формі пропозицій (зауважень), заяв (клопотань) і скарг.

Згідно положень статті 40 Конституції України та з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей), відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, до правоохоронних органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. У випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, а не поширення недостовірної інформації.

Таким чином, суд правильно вважав, що відповідач ОСОБА_3, у відповідності до положень Закону України «Про звернення громадян», звернувшись зі скаргою до Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації як до органу виконавчої влади, який відповідно до наданих йому повноважень є компетентним здійснювати перевірку інформації, в якій вона просила перевірити викладену нею інформацію стосовно ОСОБА_2 як директора Немирівської ЗОШ /щодо свавілля і порушення прав людини по відношенню до ОСОБА_3, щодо створення в школі диктаторських умов керівництва, щодо забезпечення у школі великих привілеїв іншим працівникам; щодо постійного приниження ОСОБА_3, примушення її до звільнення; щодо вимагання від ОСОБА_3 працювати на одного з кандидатів в депутати Верховної Ради України на виборах у 2014 році/, реалізувала своє конституційне право на звернення і тому у цій частині підстав для задоволення позовних вимог немає.

Разом з тим, наряду з положенням ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод про право кожного на свободу вираження поглядів, це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів, межею якої є право іншої особи на повагу до її гідності та честі.

У відповідності до ч.4 ст.32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь - якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Стаття 5 Закону «Про інформацію» передбачає, що основними принципами інформаційних відносин є об'єктивність, вірогідність інформації.

Відповідно до ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

При цьому суд обґрунтовано вважав, що право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Відповідно до ст.200 ЦК України, ст.1 Закону України «Про інформацію», інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі.

Відповідно до ст.26 Закону України «Про інформацію», джерелами інформації є передбачені або встановлені Законом носії інформації: документи та інші носії інформації, які являють собою матеріальні об'єкти, що зберігають інформацію.

Суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Згідно ст.201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація, ім'я (найменування), інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Як вбачається з п.4 роз'яснень, викладених в Постанові №1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Відповідно до п.15 вищевказаної постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації, відповідно до ст.14 Закону України "Про інформацію", слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Як вбачається з роз'яснень викладених в п.п. 18, 19 вказаної постанови, згідно з положеннями ст.277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Так, відповідачем ОСОБА_3 у вищезазначеній скарзі зазначено, що «ОСОБА_2 неодноразово пропонував відвезти мене /ОСОБА_3 / додому … це продовжувалося протягом року та ще й доповнювалося незрозумілими пропозиціями, розповідями про те, як близькі до ОСОБА_2 люди з колективу проводять з ним вільний час на природі. Також цим людям роблять великі привілегії..», а також інформація, що «ОСОБА_2 не дозволяв лікарям відкривати лікарняні листи відповідачу та змушував закривати ці листи».

Позивач у судовому засіданні повідомив, що ніколи не пропонував відповідачу відвезти її додому, не робив ніяких пропозицій, не запрошував на відпочинок на природу, не обіцяв ніяких привілегій. Що стосується втручання у лікування ОСОБА_3, то він, коли ОСОБА_3 не вийшла на роботу і не повідомила про причини невиходу на роботу, лише зателефонував до поліклініки з метою встановлення факту перебування ОСОБА_3 на лікарняному, спілкуючись при цьому з працівником реєстратури.

Викладаючи зазначену інформацію у скарзі до Департаменту освіти та науки Одеської ОДА, відповідач розуміла, що питання особистих стосунків та поведінки позивача поза межами виконання його посадових обов'язків не можуть бути предметом розгляду та перевірки органом виконавчої влади і разом з тим, у судовому засіданні, в порушення ст.60 ЦПК України, не надала докази того, що позивач дійсно вчиняв такі дії.

Суд правильно не прийняв як доказ про вчинення позивачем цих дій показання свідка ОСОБА_9, так як останній повідомив суду лише те, що йому відомо зі слів самої ОСОБА_3

Також не може бути прийнято як доказ показання свідка ОСОБА_10, який повідомив, що влітку 2014 року був присутній при тому, як ОСОБА_3 при розмові по телефону застосувала функцію «Гучний зв'язок» і він почув, що якийсь чоловік пропонував останній відпочити на природі. При цьому, даючи пояснення, свідок користувався записами, пояснюючи суду це тим, що дуже хвилюється. Разом з тим, незважаючи на сильне хвилювання, більше ніж через півроку свідок ОСОБА_10 у судовому засіданні, по голосу зміг впізнати позивача як ту особу, яка телефонувала ОСОБА_3

Тому суд правильно вважав, що свідок як добрий знайомий та член громадської організації, заступником голови якої є ОСОБА_3, є упередженим стосовно оцінки тієї інформації, яку йому ж повідомила ОСОБА_3

Що стосується нібито втручання позивача у лікувальний процес відповідача, що підриває авторитет позивача як керівника, з точки зору додержання як законодавства, так і загально визнаних правил співжиття та принципів людської моралі, то відповідач не побажала надати суду будь-яких доказів такого втручання.

Суд першої інстанції правильно та обґрунтовано вважав, що вищезазначена інформація є негативною, порушує право позивача на честь та гідність, підриває авторитет як керівника, спотворює його поведінку як добропорядного сім'янина, а відповідач, в порушення ст.60 ЦПК України та згідно з положеннями ст.277 ЦК України, не довела факт достовірності такої інформації.

Тому у цій частині позов підлягає задоволенню і цю інформацію дійсно слід визнати неправдивою та такою, що шкодить честі, гідності та ділової репутації позивача.

Відповідно до ст.ст.201, 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

До способів захисту немайнових прав відноситься, зокрема, спростування недостовірної інформації.

Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила, у такий же спосіб, у який вона була поширена (частини 4 та 7 ст.277 ЦК), чи у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення (пункт 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1).

Тому адекватним способом спростування суд правильно вважав покладення на відповідача обов'язку повідомити Департамент освіти та науки Одеської ОДА про ухвалене у справі судове рішення.

Згідно зі ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Право на компенсацію моральної шкоди - це можливість людини, котрій заподіяно таку шкоду внаслідок порушення її загальносоціальних (природних) прав чи свобод, вимагати від порушника його обов'язку вчинити певні дії, спрямовані на усунення або ж послаблення в неї негативних психічних станів та процесів, викликаних (внаслідок цього порушення) приниженням оцінки її гідності; а також її можливості звернутися, в разі потреби, до компетентних національних чи міжнародних органів про примусове забезпечення виконання зазначеного обов'язку.

Оцінка гідності людини стає безпосереднім, самостійним об'єктом умисного, цілеспрямованого її приниження. Ця оцінка страждає також і тоді, коли відбувається порушення яких би то не було прав чи свобод людини. Підрив, руйнація гідності людини - це зазіхання на будь-яке її право, оскільки у таких випадках у потерпілого виникають почуття приниженості, образи й інші негативні переживання, стан психічної пригніченості тощо.

Таким чином, там, де є порушення якогось права людини чи якоїсь свободи, завжди потерпає її гідність. Отже, немає такого порушення права чи свободи людини, яке не призвело б до виникнення в неї конкретного права на компенсацію моральної шкоди, конкретної можливості вимагати такої компенсації.

Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

З урахуванням доведеності позовних вимог у частині спростування недостовірної інформації, викладеної в листах, обґрунтованими є вимоги позивача і про заподіяння йому моральної шкоди.

Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вирішуючи питання розміру відшкодування моральної шкоди, судом були враховані тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках позивача, час та зусилля, необхідні позивачу для відновлення попереднього стану, врахував він також поведінку відповідача, зокрема, відсутність наміру добровільно спростувати поширену негативну інформацію щодо позивача.

Враховуючи вищевикладене, а також виходячи із засад розумності та справедливості, суд правильно вважав, що розмір грошового відшкодування завданої позивачу моральної шкоди має становити 1500 грн.

Що стосується інших позовних вимог, то у їх задоволенні дійсно слід відмовити.

Так, інша інформація, викладена відповідачем в скарзі щодо покращення майнового стану позивача, дружніх стосунків з посадовими особами Департаменту освіти та відділу освіти, зв'язків в обласній прокуратурі та СБУ, сама по собі не може вважатись негативною, а тому не може бути спростована як така, що завдає шкоди честі, гідності та ділової репутації позивача.

Крім того, у скарзі відповідач прямо не зазначила висновок щодо зв'язку між будівництвом Немирівської ЗОШ та покращенням матеріального стану позивача. Також у скарзі немає прямого посилання на те, що позивач проводить вільний час на природі з учителями ОСОБА_5 та ОСОБА_6 До того ж, у скарзі взагалі відповідачем не зазначався прикметник «непристойні» відносно пропозицій відповідачу та дієслова «покривають» у частині відношення керівництва Департаменту освіти та науки ОДА та відділу освіти щодо діяльності позивача.

Вимоги позивача про зобов'язання принести вибачення дійсно не підлягають задоволенню, так як примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією Пленуму Верховному Суду України, висловленою в постанові «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, а тому суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі.

Що стосується стягнення матеріальної шкоди, то позивач дійсно не надав достатніх доказів того, що саме протиправна поведінка відповідача спровокувала погіршення стану його здоров'я, через що він поніс матеріальні витрати.

Так, як видно із копії листа непрацездатності, позивач з 17 по 26 жовтня 2014 року перебував на стаціонарному лікуванні через виразкову хворобу, якою, за словами самого позивача, хворіє давно і з цього приводу два роки тому йому була проведена операція. Крім того, скарга, у якій була викладена неправдива інформація, лише 17 жовтня 2014 року була зареєстрована у Департаменті освіти та науки ОДА, а позивач з цієї дати вже знаходився на лікуванні.

Посилання позивача на те, що були якісь інші скарги відповідача в інші органи, не можуть бути прийняті судом до уваги, так як предметом спору є інформація, викладена лише у скарзі від 17.10.2014 року, адресованої Президенту України та начальнику Департаменту освіти і науки Одеської обласної державної адміністрації.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача були стягнуті всі підтверджені документально судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог.

Так як немайнові вимоги позивача задоволені частково, то відповідно до п.36 постанови № 19 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», судові витрати були розподілені між сторонами порівну і тому з відповідача на користь позивача було стягнуто 121 грн. 80 коп.; судовий збір за розгляд позову про відшкодування моральної шкоди пропорційно задоволеним позовним вимогам - 15 грн., а всього 136 грн. 80 коп.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України також було стягнуто з позивача на користь відповідача 1/2 частину витрат по наданню правової допомоги - 500 грн., так як вимоги немайнового характеру були задоволені частково.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевірши обставни, вирішив справу у відповідності з діючимими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до данних правовідносин, та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню лише частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Відповідачка з'явившись до суду апеляційної інстанції, також просила вирішити питання про судові витрати, пов'язані з явкою до суду апеляційної інстанції та оплати правової допомоги.

Відповідно до положень статей 84, 85 ЦПК України, такі витрати дійсно підлягають сплаті, якщо вони документально підтверджені.

Відповідачка та її представник надали суду апеляційної інстанції квитки на потяг що підтверджують їх проїзд з Котовська до м. Одеси у день розгляду справи, квиток представника на проїзд додому, розрахунок розміру граничної компенсації, квитанцію про перерахування коштів за правову допомогу.

Суд першої інстанції на підставі ст.88 ЦПК України задовольнив вимоги відповідачки щодо стягнення судових витрат тільки в розмірі 1/2 частини.

Так як колегією суддів рішення суду першої інстанції залишається без змін, тому саме в такій частині слід задовольнити вимоги відповідачки про стягнення судових витрат понесених нею щодо розгляду апеляційної скарги позивача.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 31 березня 2015 року залишити без змін.

У рахунок відшкодування відповідачу ОСОБА_3 судових витрат на надання їй правової допомоги, пов'язаної з розглядом апеляційної скарги позивача, стягнути з позивача ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_3 400 грн., а також 31 грн. понесених нею витрат пов'язаних з явкою до суду апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 61 грн. 85 коп. понесених ним витрат пов'язаних з явкою до суду апеляційної інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді В.Ф. Парапан

В.О.Панасенков