У х в а л а

24 вересня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сеніна Ю.Л.,Романюка Я.М.,Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 24 червня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Рахівське лісове дослідне господарство» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Верховного Суду України із зазначеною заявою про перегляд судових рішень на підставі пункту 1 статті 355 ЦПК України.

У заяві ОСОБА_4 зазначає, що рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 16 грудня 2014 року в задоволенні його позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17 лютого 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення його позовних вимог. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року рішення апеляційного суду скасовано, а рішення суду першої інстанції залишено в силі.

ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу суду касаційної інстанції, а рішення апеляційного суду - залишити в силі, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме пункту першого частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України.

На підтвердження своїх доводів ОСОБА_4 наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 3 червня 2009 року, 23 червня 2010 року, 16 жовтня 2013 року.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що підстави для відкриття провадження у справі відсутні.

Відповідно до пункту 1 статті 355 ЦПК України заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Скасовуючи рішення апеляційного суду та залишаючи в силі рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, касаційний суд керувався тим, що згідно листа головного лікаря Рахівської лікарні,

ОСОБА_4 знаходився на прийомі у лікаря 30 липня 2014 року до 12:00 години. Згідно листа начальника відділу СУ УМВС України в Закарпатській області позивач викликався до слідчого управління для проведення слідчих та процесуальних дій в порядку досудового розслідування у кримінальних провадженнях, однак ні 30, ні 31 серпня 2014 року ОСОБА_4 у приміщенні будівлі УМВС України в Закарпатській області не з'явився. Таким чином судом встановлено факт відсутності позивача на роботі без поважних причин більше трьох годин 30 липня 2014 року та протягом усього робочого дня

31 липня 2014 року, відтак роботодавець правомірно звільнив позивача в зв'язку з прогулом. Апеляційний суд, ухвалюючи нове рішення, у порушення вимог статті 303 ЦПК України, вдався до переоцінки доказів, залишивши поза увагою фактичні обставини справи.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- від 3 червня 2009 року суд касаційної інстанції, виходив з того, що звільнення працівника з роботи є незаконним, оскільки він не вчинив прогули без поважних причин. 16 січня 2008 року позивач виконував свої трудові обов'язки поза межами підприємства, а 17 січня, 5, 7 лютого 2008 року позивач згідно графіку роботи й відгулів єгерської служби використовував відгули за фактично відпрацьований ним час у вихідні дні, а тому підлягають задоволенню позовні вимоги про поновлення позивача на роботі, стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- від 23 червня 2010 року суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що окрім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення з роботи є встановлення поважності причин відсутності. Відсутність позивача на робочому місці була обумовлена поважними причинами, оскільки 4 серпня 2008 року позивач звертався до лікаря травматолога з приводу отриманої травми плеча, проходив медичне обстеження, а 5 жовтня 2008 року знаходився на робочому місці за виключенням часу, коли на виконання приписів лікаря звертався до хірургії

м. Борислава;

- від 16 жовтня 2013 року суд касаційної інстанції виходив з того, що позивач з 6 по 16 листопада 2012 року перебував на стаціонарному лікуванні в центральній районній лікарні, 19 листопада 2012 року знаходився на прийомі у лікаря-кардіолога, а 20 листопада 2012 року проходив лікарсько-консультативну комісію, тому позивач був відсутній на робочому місці у зв'язку з поважними причинами.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, яке просить переглянути ОСОБА_4, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшов протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховним Судом України справи за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Рахівське лісове дослідне господарство» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Л. Сенін
Я.М. Романюк
А.Г. Ярема