Номер провадження: 22-ц/785/1762/15
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Драгомерецького М.М.

суддів: Парапана В.Ф.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Добряк Н.І.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини,-

В С Т А Н О В И Л А:

25 грудня 2013 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 11 липня 2013 року Приморським районним судом м.Одеси було ухвалено рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 аліментів на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 500 гривень, щомісячно починаючи з 24.09.2012 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

03.09.2013 року Приморським районним судом м.Одеси було видано відповідний виконавчий лист з яким вона звернулась до Першого Приморського ВДВС ОМУЮ із заявою про примусове виконання цього виконавчого листа, на підставі чого було відкрито виконавче провадження.

Однак, згідно зробленого державним виконавцем розрахунку від 18.12.2013 року заборгованість по аліментах станом на 30.11.2013 року склала 4 907 гривень.

Крім того, ОСОБА_5 вважає, що відповідач повинен додатково сплатити неустойку у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

На підставі зазначено ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом та просила його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

В судовому засіданні представник відповідача заперечувала проти задоволення позову.

Рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 21 листопада 2014 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення місцевого суду скасувати ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, однак інтереси відповідача представляє його довірена особа, а позивачка надала до суду заяву у якій просить відкласти розгляд справи у зв'язку неможливістю бути присутньою у судовому засіданні за сімейними обставинами, однак документу підтверджуючого поважність причини неявки у судове засідання нею надано не було, тому у відповідності до ч.2 ст.305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення на апеляцію представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно п.3 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст. 212 ЦПК України з урахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України.

Матеріалами справи встановлено, що Приморським районним судом м. Одеси від 11.07.2013 року з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на користь позивача на утримання доньки 500 гривень щомісячно, починаючи з 24.12.2012 року і до досягнення нею повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Позивач звернулась до ВДВС 06.09.2013 року із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа, до якого було додано виконавчий лист від 03.09.2013 року і відповідно до якого з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на користь позивача на утримання доньки 500 гривень щомісячно, починаючи з 24.12.2012 року і до виповнення її повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

На підставі виконавчого листа та заяви позивача 06.09.2013 року відкрито виконавче провадження.

23.12.2013 року державним виконавцем здійснено перерозрахунок заборгованості, за заявою відповідача на підставі наданих ним квитанції про сплату аліментів, відповідно до якого станом на 30.11.2013 рік заборгованість по аліментам складала 1407,00 гривень.

Тобто, будь-якої вини відповідача щодо не сплати заборгованості не встановлено, крім того заборгованість у розмірі 1 407,00 гривень відповідачем була сплачена.

Пеня за прострочення сплати аліментів починає нараховуватись з наступного місяця за місяцем, у якому виникла заборгованість. Тобто, в даній справі розрахунок заборгованості здійснено вперше 18.12.2013 року державним виконавцем, а відтак пеня могла б нараховуватись виключно з наступного місяця за попередній місяць. Інакше кажучи, не може особа нести відповідальність за зобов'язання, яке ще не виникло.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, що боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Розрізняють законну та договірну неустойки. Законною є неустойка, яку закріплено в законі. Відповідно договірною є неустойка, якщо вона визначена сторонами в договорі.

Згідно з ч. 1 коментованої статті розмір законної неустойки (пені) складає один відсоток від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення.

Стягнення неустойки не допускається, якщо заборгованість утворилася з вини виконавчої служби, наприклад, внаслідок несвоєчасного оформлення, пересилання виконавчого листа, іншої затримки з виконанням рішення суду про стягнення аліментів у зв'язку з недоліками в діяльності органів виконавчої служби. Відповідно до законодавства рішення суду про стягнення аліментів у межах платежів, обчислених за один місяць, а також про стягнення всієї суми боргу по цих виплатах, якщо рішенням передбачене її негайне стягнення, підлягає негайному виконанню (ст. 367 ЦПК, ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 р. №606-ХІУ). Державний виконавець відкриває виконавче провадження не пізніше наступного дня після одержання виконавчого документа й у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" провадить відповідні виконавчі дії. По виконавчих документах про стягнення аліментних платежів виконавець починає вчиняти виконавчі дії не пізніше, ніж в 5-денний строк від дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Якщо заборгованість утворилася у зв'язку з порушенням державним виконавцем строків здійснення виконавчого провадження, неустойка із платника аліментів не стягується.

Відповідальність платника не настає, якщо заборгованість за аліментами утворилася не з його вини. В Сімейному кодексі України не визначено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, в даному випадку слід звернутися до норм цивільного законодавства (ст. 8 СК України), які визначають підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за його порушення, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної чинності.

При розгляді справи суд виходить із презумпції вини платника аліментів. Відповідно до ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

З урахуванням того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується не на всю заборгованість, а на суму несплачених аліментів за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів.

Пеня за один місяць прострочення сплати аліментів становить 1% від добутку простроченої суми аліментного платежу за місяць та загальної кількості днів прострочення.

Загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів є сумою пені, нарахованої за кожен місяць періоду, у якому було допущено прострочення сплати аліментів.

Верховний Суд України у своїй постанові від 11 вересня 2013 року по справі №6-81 цс 13, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за аліментами та пені від суми несплачених аліментів, зробив правовий висновок про те, що оскільки зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, то при розгляді спорів про стягнення на підставі ч.1 ст.196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

За таких обставин ухвалюючи рішення про задоволення позову висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також не підтверджується належними та допустимими доказами. На підставі чого рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, п.п. 1,4 ч.1 ст.309, ч.2 ст.314,316,317,319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, рішення Приморського районного суду м.Одеси від 21 листопада 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів на утримання дитини відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

В.Ф. Парапан

Р.Д. Громік

підпис