233 № 233/3745/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2015 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області в складі:

головуючого

судді Орчелоти А.В.,

при

секретарі Циганенко Ю.О., Махоті О.В.,

за участю

прокурора Чернякової Г.О.,

позивача ОСОБА_1,

представника

позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників

третьої особи ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 до ОСОБА_3, «про позбавлення батьківських прав», третя особа служба у справах дітей виконкому Костянтинівської міської ради,-

В С Т А Н О В И В:

До Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області звернулась позивач ОСОБА_1 в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6 до відповідача ОСОБА_3 із позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вона є рідною матусею ОСОБА_6 З ОСОБА_3 одружилась у липні 2011 року. Мешкали за адресою: АДРЕСА_1. Після менше ніж двох місяців спільного проживання відповідач поїхав у невідомому напрямку і майже рік був відсутній за місцем її мешкання. Потім приїхав, пробувши декілька днів, знов виїхав та вона його не бачила до сьогодення. За час перебування у дому позивач завагітніла та народила у квітні 2013 року сина ОСОБА_7. Відповідач був неодноразово засуджений за скоєння тяжких злочинів та відбував відповідну міру покарання. Батько сина не виховував, матеріально не допомагав, аліменти не сплачував. Не цікавився життям та здоровям свого малолітнього сина. Дитину не утримує. До свого сина відноситься байдуже. Хлопчик батька не знає в обличчя та не бажає мешкати разом із батьком, із-за його образу життя. Відповідач не забезпечує сина одягом та взуттям, не турбується про його фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, лікування, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не надає своїй дитині доступу до культурних та інших цінностей, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. У травні 2015 року між позивачем та відповідачем шлюб розірвано. Відповідач свого житла не має, мешкає зі своєю матірю. На день подачі позову позивач разом із сином переїхала до своїх батьків у м. Білозерське Добропільського району, у звязку із тим, що родичі відповідача вигнали її із вищевказаного місця мешкання, де вони були зареєстровані. Тому на даний час вимушена проживати у своїх батьків, за дохід, який складається з допомоги після пологів та як малозабезпечена сімя. Таким чином, вважає що відповідач ОСОБА_3, як батько дитини не виконує своїх обовязків по її вихованню, а тому в інтересах своєї малолітньої дитини була вимушена звернутися до суду із відповідною позовною заявою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, посилаючись на підстави зазначені нею у позовній заяві, але ознайомившись із запереченнями відповідача змінила де які обставини, які були зазначені нею раніше у позові.

Так позивач пояснила суду, що вирішила подати позов по позбавленню батьківських прав тому, що за два роки життя дитини, вона прийшла до висновку, що такий батько як ОСОБА_3 дитині не потрібен, він небезпечний та буде не благополучно впливати на виховання дитини. Позивач посилаючись на заперечення відповідача, де останній вказав, що після його арешту вона була його захисником, повідомила, що 23 вересня 2011 року вона будучи не усвідомлена усіма подробицями, а саме що сталося, чому його арештували, знаходячись, на той час у шлюбі з відповідачем, майже два місця, до цього добре його не знаючи, взяла на себе відповідальність та прийняла рішення робити все, що від неї залежить, та вирішити цю проблему, погодилася на пропозицію слідчого бути захисником ОСОБА_3 (ОСОБА_1).

В тюрмі вона відвідувала ОСОБА_3 де і завагітніла від останнього.

Коли відповідач дізнався про дитину, він відповів, що не готов бути батьком. Він не визнавав свого батьківства, у нього були сумніви, що ця дитина від нього. Остання їхня зустріч відбулась після засідання у органах опіки та піклування, він і на той час сумнівався що дитина він нього, він пропонував зробити тест ДНК. Вважає, що ця людина не бажає йти їй на зустріч, міг довго не з'являтись, коли був у місцях позбавлення волі, довгий час вони не спілкувались, не дзвонив по пів року, не цікавився станом здоров'я дитини. Відповідач два рази судимий, вона переймається за подальше життя своєї дитини, у майбутньому бажає дати йому освіту у тому числі юридичну. ОСОБА_3 веде поганий образ життя, позивач йому не довіряє, їй не зрозуміло, чим він може заробляти на життя та від куди у нього гроші, офіційно він не працює. За два місяці після звільнення він ні разу не з'явився, щоб побачити дитину, матеріально не допоміг, він погрожує позбавити позивача життя, її вигнали з квартири, після чого повинна була швидко зібрати речі та виїхати. Позивач вказала на те, що відповідач напав на неї та її брата у присутності дитини. Вона хвилюється за себе та дитину та наполягає, що такий батько не потрібен, а щодо забезпечення її та дитини вказала на мати і брата, які допомагають їй усім необхідним. Зазначила, що ОСОБА_3 загрожує, що забере у неї дитину, а тому вона дуже хвилюється з цього приводу. Наполягала на задоволені позову та позбавленні батьківських прав ОСОБА_3 відносно його малолітнього сина ОСОБА_6.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач послалась на: свідоцтво на шлюб між нею та відповідачем; свідоцтво про народження їх спільної дитини; довідки УПСЗН, щодо отримання соціальної допомоги; довідку про склад сімї; вирок суду від 27.04.2012 року про засудження відповідача; довідку виправної установи, щодо відбування покарання; заочне рішення суду про розірвання шлюбу між сторонами від 14.05.2015 року; висновок затверджений начальником Костянтинівського МВ за результатами перевірки повідомлення від ОСОБА_1; акти обстеження житлово-побутових умов за адресою: м. Белозерське, вул. Будівельна, 19/24; довідки про отримання доходів членів її сімї (батько, мати, брат); свідчення свідків: ОСОБА_8, ОСОБА_9, а також на письмові заяви інших осіб: ОСОБА_10 та ОСОБА_11.

Так свідок ОСОБА_8, який є братом позивача, у судовому засіданні пояснив, що йому відомі обставини, які склалися між сторонами та на які посилається позивач, а також те, що іноді відповідач дзвонив з проханням якось вплинути на сестру та на їх особисті відносини, але він цього не робив. Відповідач дзвонив також щоб він забрав сестру до себе, з місця їх мешкання, оскільки він та його мати не мають можливості її забезпечувати. Перша зустріч з відповідачем була біля органу опіки та піклування, відповідач погрожував йому, та казав, що зламає руки, питався залізти до авто, у якому сиділа дитина, після чого у останній була істерика. Він намагався це зупинити. Йому стало відомо, що відповідач відбував покарання. Зазначив, що дитину і позивача забезпечують він та її матір. Відповідач та його матір не надають ні якої допомоги. Було таке, що відповідач казав йому, що сестра гуляє, не займається вихованням дитини, та зловживає алкоголем. Відповідач не намагається допомогти дитині, не має спроб якось побачитися з ним. Коли позивач мешкала у місті Костянтинівка вони не доїдали, дитина почала втрачати вагу.

Свідок ОСОБА_9, яка є матірю позивача, пояснила суду, що коли ОСОБА_3 (ОСОБА_9) дізнався що стане батьком, він сказав, що він молодий, та цього не повинно було статись, казав, що треба почекати. Вона з ним спілкувалась, казала йому що він хороший, вони вже зрілі для батьківства. Саме з цього моменту все і почалось. Відповідач казав, що одружуватись він не збирався, а просто не міг відмовити позивачу, оскільки вона сама це запропонувала. Його все почало дратувати, він дзвонив позивачці, доводив її до сліз, відносини з матірю чоловіка у неї не склались, донька не так їй відповідала, не так все робила, але все одно донька постійно йшла їй на зустріч та просила вибачення. Коли народилась дитина, допомоги ні якої не було, з перших днів вона була на їх забезпеченні, як стало пізніше відомо вона просто не доїдала. Перед одруженням ОСОБА_3 їй сказав, що він добре заробляє, що він працює на залізниці, завірив її, щоб вона не хвилювалась за доньку, але вона у нього цікавилась, чи розуміє він, що несе відповідальність за свою родину, але цього пізніше - не побачила. Через декілька місяців він взагалі зник, після народження дитини допомоги не було, все робили вони, усі питання вирішував брат позивача. Пізніше все стало ще гірше, відповідач казав, що це не його дитина, просив розлучення,були сварки вона знаходячись біля доньки - все чула. У ОСОБА_3 була неадекватна поведінка, він її доводив до сліз, вона просила його не доводити її, це все переймає дитина. Відповідач почав наполягати, щоб донька подала на розлучення, але пізніше написав повідомлення, що він це сказав на емоціях, що він її кохає, знов довів її до сліз. Що він на неї тільки не казав і що вона зловживає алкоголем і дитиною не займається. Багато бруду було, але вона була біля позивача та все бачила. Вона не виходила ні куди без дитини і неї. Не витримавши почала говорити з його матір'ю, щоб доньку не дратували, що їй важко самій, все це відображалось на дитині. У доньки була картка, вона її просила надіслати гроші для сплати комунальних послуг, та просила гроші щоб надсилати ОСОБА_3. Від відповідача ні якої допомоги не було. Вона спілкувалась з ним, казала, щоб він не нервував доньку, що там дитина. Він почав казати, що вона погана теща, щоб вона забрала доньку з його квартири. Питання дитини його зовсім не цікавило, тільки квартирне питання. Він казав, звільнити йому квартиру, а якщо не звільнимо, то прийдуть люди, якісь кримінальні авторитети. Їй надсилали повідомлення на телефон, що пожалкує та пішли погрози. Вона дзвонила йому та казала, щоб припинив їй погрожувати. Дзвонила його матері та казала, що вони подали на розлучення. Через неділю пришла мати відповідача та дала три дні щоб донька виїхала і повідомила, що якщо вона не встигне, то прийде з людьми, які її викинуть. Вони за три дні з батьком позивача вивезли останню. Виходить так, що відповідач викинув свою дитину на вулицю.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав вимоги ОСОБА_1 та наполягав на їх задоволені.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 повідомив, що позовна заява містить де які відомості, які не відповідають дійсності та заперечував проти задоволення позовних вимог з наступних підстав.

Відповідач пояснив суду, що з початку познайомився с позивачем коли був у місцях позбавлення волі. До звільнення залишалось 4 місяці. На той час вона мешкала у місті Донецьк, знімала квартиру. 21 вересня 2010 року він до неї приїхав у гості та вона знала, що він до того відбував покарання. У 2011 році вона приїхала жити до нього у м. Костянтинівка. Любили один одного, у планах було весілля, хоча позивач була усвідомлена, що він ні де не працює та з ким спілкується. 22 липня 2011 року одружились та поїхали відпочивати у Крим. Після реєстрації шлюбу проживали майже два місяці, але 23.09.2011 року його було взято під варту із утриманням в СІ-6 м. Артемівська. Про вказане було проінформовано його мати та позивача. Остання була свідком по справі, обіцяла чекати. Потім слідчий запропонував їй бути захисником. З моменту його затримання ОСОБА_1 виступала в суді на його захист, до 2013 року: писала листи, спілкувалась, постійно його відвідувала в слідчому ізоляторі м. Артемівська, привозила харчі, мала з ним довготривалі побачення у виправній колонії м. Донецька, де і завагітніла. Народив сина та коли останньому було шість місяців, 08.10.2013 року, ОСОБА_1, разом із ним, їздила на довготривале побачення у ДВК-124 м. Донецька. За обставинами, які склалися він не міг матеріально допомагати сину, оскільки у нього не було доходів. В подальшому місце відбуття його покарання знаходилось в зоні проведення антитерористичної операції, де не працювали, ані пошта, ані банківська система. Але він все ж таки намагався спілкуватися з дружиною по телефону. Завжди інтересувався сином, його станом здоровя, казав, що любить його та хоче після звільнення зайнятися його вихованням. Він просив свою матір допомогти позивачці. Мати намагалась це робити, але позивачка не знайшла з нею спільної мови, вони сварились, позивачка не давала бачитись їй з онуком. Для того, щоб побачити свого онука моя мати потрібна була обговорювати дату заздалегідь, і тільки на декілька хвилин. Без дзвінка приходити було не можна. Хоча позивач з дитиною проживала у квартирі, яка юридично належить його матері, а фактично йому. Приблизно з восени 2014 року ОСОБА_1 перестала з ними спілкуватись та практично не відповідала на дзвінки, нічого не розповідала про сина. Потім у них, взагалі почались погані відносини, в звязку із тим, що йому сказали, що у позивачки роман по Інтернету. Він подзвонив до неї та запитав, чому вона так зробила. На, що остання пояснила, що кохає іншого та те що він поганий батько і ні чому хорошому не навчить дитину. Його погрози, на які вказує позивач, були емоційними, від того, що кохав її, довіряв, думав, що вона його чекає, що вийде і буде жити разом з нею та сином. Вона обдурювала його. Коли мав можливість, він присилав їй гроші, а вона витрачала їх на спиртні напої та зраджувала його. Що стосується дитини: за ДНК він взагалі ні чого не говорив, це слова позивачки, це вона казала його матері, що то не його син. ОСОБА_1 повністю відгородила сина від нього. При намаганні наблизитись до сина біля органів опіки та піклування, сімя позивача, почала його ховати від нього. Відповідач наполягав, що він любить сина, від нього не зрікається, готовий допомагати, але сторона позивача не дозволяє цього робити, він не має жодної можливості побачити сина. Сімя позивача вивезла його дитину з міста Костянтинівка та робить все, щоб уникнути можливості їх побачення. На даний час відповідач зазначив, що з 24.07.2015 року, після звільнення з міст позбавлення волі, намагається відтворити усі особисті документи, за для можливості вільного пересування по Донецькій області, офіційного працевлаштування та сплати аліменти на утримання його малолітньої дитини. Додавши, що буде наполягати на побаченнях з сином, оскільки є його рідним батьком, не є хронічним алкоголіком чи наркоманом, не був засуджений за вчинення умисного злочину щодо дитини і в загалі не бачить підстав передбачених законодавством для позбавлення його батьківських прав, а тому просив суд відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1

В обґрунтування своїх заперечень відповідач послався на: вирок суду від 27.04.2012 року, щодо його засудження; витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, щодо підтвердження дошлюбного прізвища; копію паспорта матері відповідача; свідоцтво про народження їх спільної дитини; довідки з наркологічного та психіатричного диспансерів; картку обліку побачень у ДВК -124 та довідки даної установи; квитанції про сплату комунальних послуг; свідчення свідків: ОСОБА_12 та ОСОБА_13.

Так свідок ОСОБА_12, пояснила суду, що позивач є її невісткою, відповідач її син. Після одруження вони поїхали на море відпочити, а після двох місяців його посадили у тюрму. Невістка до нього їздила, але ці поїздки фінансувала вона, позивач іноді щось покупала. Після одруження вона взяла кредитну картку позивача і сплачувала її кредити. Коли залишилось сплатити за два місяці, перевірила картку і побачила, що позивач знов зняла 1500 грн.. Вона два рази викупала золото позивача з ломбарду. Вона допомагала позивачу, вони разом ходили відпочивати, допомагали одна одної морально. Вона влаштувала позивача на роботу до дитячого садку. Все це було до родів. Потім позивач завагітніла і дуже змінилась. Лежала у лікарні на підтримці. Вона її відвідувала. Потім позивач сказала, щоб не приходила, бо не пустять. У телефонній розмові вона сказала її матері, що у Насті починається депресія і її потрібно лікувати, бо це видно по неї. Мати погодилась. Коли народилась дитина позивач від ОСОБА_12 відсторонилась, сказала, щоб та не приходила. Вона пропонувала допомогти, покупати дитину, але позивач казала, щоб приходила раз на місяць о 10:00 годині. Коли була у ОСОБА_1 і потрібно було годувати дитину позивач казала, щоб та йшла додому, при неї цього не робила. Коли було два роки дитині вона прийшла на день народження, але позивач взагалі її не пустила, хоча та принесла подарунок дитині і гроші. Дитяче харчування, її подарунки позивач роздавала, дарувала своїй кумі, консервацію вона теж віддала. Брала лише гроші. Сусіди казали, що дитина завжди плаче. В квартиру позивач ні кого не пускала, з дітьми вона дитину гуляти не пускала. Коли син дзвонив їй вона йому казала, щоб більше не телефонував їй ніколи. Він дізнався що вона з кимось почала переписуватись у Інтернеті. Звичайно він нервував. Будучи у Донецькій виправній установі, дружина від нього відвернулась. Позивач не давала спілкуватись з онуком ні їй ні бабусі. Грошима допомагала синові вона. Коли останній дзвонив то питав про дитину: на кого схожий, чи говорить та що. Повну інформацію дати не могла, бо сама за перешкодою позивача, майже не бачила дитину. Останній раз спілкувалась з онуком на початку червня і то впродовж десяти хвилин. Коли син перебував у містах позбавлення волі він постійно питав про дитину, і зараз дома вони говорять про дитину, дивляться фото. Відповідач хоче спілкуватись з дитиною, але зараз він не працює, у нього не має паспорту, та вони не знають де дійсно живе позивач, остання не хоче, щоб ОСОБА_3 бачив дитину. До Костянтинівки вона дитину не привозить. Дитина не знає свого батька.

Свідок ОСОБА_13 надав суду пояснення стосовно того, що іноді, за проханням свого товариша відповідача ОСОБА_3, який знаходився в місцях позбавлення волі, допомагав його дружині грошима, зараховуючи їх на картку позивачки, а іноді допомагав і дитячим харчуванням. Знає, що мати відповідача теж допомагала. Куди витрачала гроші позивач, йому не відомо. Йому достатньо було того, що відповідач казав, що гроші потрібні Насті на дитину, а тому він реагуючи на це клав їх на картку позивача.

Представники третьої особи Органу опіки та піклування Костянтинівської міської ради ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у судовому засіданні підтримали позовні вимоги ОСОБА_1, пославшись на висновок засідання опікунської ради, яка на підставі обстеження місця проживання дитини, зареєстрованого місця проживання батька, бесід з матірю, батьком дитини, бабусями, а також вивченням документів наданих батьками дитини, визнала доцільним позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3(ОСОБА_1). Р.І. відносно його малолітньої дитини Данієля - ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вислухавши пояснення та доводи сторін, повно, всебічно і обєктивно дослідивши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, допитавши свідків, заслухавши прокурора за висновком якої позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки в судовому засіданні не встановлено жодних беззаперечних доказів і винної поведінки ухилення відповідача від виконання ним батьківських обовязків та свідомого нехтування ними, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 липня 2011 року. Відповідача ОСОБА_3 було взято під варту 23 вересня 2011 року і за вироком Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 27 квітня 2012 року засуджено до пяти років шести місяців позбавлення волі та звільнено умовно-достроково - 24.07.2015 року (а.с.19-21,51). За час відбування покарання відповідач матеріального прибутку не мав та на даний час на обліку у лікаря нарколога та лікаря психіатра ОСОБА_3 - не перебуває (а.с.58).

Під час відвідування відповідача у місцях позбавлення волі (а.с.59-60), ОСОБА_1 завагітніла та від шлюбних відносин сторони мають малолітню дитину ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9,57). За рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 14.05.2015 року шлюб сторін розірвано (а.с.22). Доки ОСОБА_3 відбував покарання, дитина спочатку мешкала із ОСОБА_1 та була зареєстрована за місцем реєстрації сторін в квартирі матері відповідача у м. Костянтинівка Донецької області, вул. Калініна, 64/10 (а.с.23). На даний час перебуває в м. Білозерське по вул. Будівельна, 19/24 (а.с.92,131) де мешкає разом із матірю та знаходиться на її утриманні (а.с.10), при допомозі близьких рідних позивача (а.с.126-130).

Вказане сторонами доведене, підтверджене та жодним чином не спростоване.

Вирішуючи питання щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина, суд дістає наступних висновків.

Так, згідно вимог ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини;

Пленум ВСУ в постанові від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» розяснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін..), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обовязків, а тому питання про застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, обєктивного зясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п.15). Ухилення батьків від виконання своїх обовязків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обовязками (п.16). Не можна позбавляти батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обовязків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім алкоголізму чи наркоманії) або з інших незалежних від неї причин (п.17).

Тож зясування фактичних обставин справи та правильна оцінка всіх зібраних у справі доказів має суттєве значення для вирішення справи.

Як вбачається із матеріалів справи, дитині на момент подання позову ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав виповнилося лише два роки два місяці та батьки не проживали разом у звязку із знаходженням відповідача в місцях позбавлення волі, а потім, після звільнення, через виниклу між сторонами конфліктну ситуацію, яка триває і на даний час, що було продемонстровано, як ОСОБА_1 так і ОСОБА_3 в судовому засіданні і без заперечно підтверджується свідченнями близьких родичів сторін.

Батько дитини не є хронічним алкоголіком або наркоманом, за вчинення умисного злочину щодо дитини не засуджувався.

Як пояснив відповідач ОСОБА_3, він не відмовляється від утримання дитини, має намір її виховувати і надавати дитині необхідну матеріальну допомогу, а оскільки дитина є малою та нерозлучно повязана з матірю, відповідач не може бачитися з сином окремо від матері і навіть в її присутності в достатньої кількості.

Вказані заперечення відповідача матеріалами справи не спростовані, в тому числі і показаннями свідків.

Докази надані позивачем на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання батьківських обовязків, стосуються особистості відповідача.

До пояснень позивача, що, дитині не потрібен такий батько, який має негативну характеристику та кримінальне минуле, а також до дій ОСОБА_1, щодо фактичного усунення дитини від спілкування із його батьком, посилаючись на можливість негативного впливу зі сторони батько, суд відноситься критично, оскільки в минулому позивач була усвідомлена про характеризуючи дані ОСОБА_3, мала з ним стосунки, як до позбавлення волі так і в період цього і навіть завагітніла при довготривалому побаченні у виправні установі, відвідувала ОСОБА_3 разом із дитиною, а на даний час за результатами перевірки повідомлення ОСОБА_1 (а.с.91,93) до правоохоронних органів відсутні ознаки складів злочинів передбачених КК України.

Жодних доказів, які б свідчили про свідому винну поведінку ОСОБА_3 щодо систематичного нехтування, неналежного виконання ним батьківських обовязків позивачем не надано та про наявність таких доказів не зазначено, а дослідженні судом докази свідчать про перебування сторін у конфліктній ситуації та не дають суду підстав дійти висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дитини.

Відповідно до ст.ст. 11, 14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини.

За зазначеним судом береться до уваги бажання ОСОБА_3 спілкуватися з дитиною в майбутньому.

Згідно із ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобовязані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. У разі коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини, порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків виходячи з інтересів дитини. Дитина має право на отримання інформації про відсутніх батьків, якщо це не завдає шкоди її психічному і фізичному здоровю.

Відповідно до ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, зокрема позбавлення батьківських прав, обовязковою є участь органу опіки та піклування.

За вимогами ч.5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду висновок щодо розвязання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Частина 6 ст.19 СК України надає суду можливість не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Даючи оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, оскільки такий захід є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обовязків та виходячи з того, що висновок загалом складений на підставі негативної характеристики відповідача, як особистості і в ньому не відображені конкретні обставини та факти, які б свідчили про систематичне свідоме невиконання батьком обовязку піклуватися про дитину та його винну поведінку, суд вважає його необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам законодавства.

Органом опіки та піклування залишився поза увагою той факт, що ОСОБА_3 з моменту народження сина перебував у місцях позбавлення волі, що обмежувало його можливості у вихованні дитини, матеріальному її забезпеченні. Крім того, після звільнення відповідача з виправної установи, останній не мав реальної можливості виконувати належним чином свої батьківські обовязки через відсутність паспорту, що фактично унеможливлює здатність офіційно працевлаштуватися, вільно пересуватися, тощо. Проте ОСОБА_3І вживає заходів для відновлення документів. По за увагою органу опіки та піклування залишився і той факт, що саме матірю дитини свідомо зроблені усі відповідні дії щодо усунення дитини від участі батька в її вихованні. Втім заходів впливу щодо ухилення відповідача від виконання батьківських обовязків органом опіки та піклування раніше не приймалось, а питання місця проживання дитини взагалі не розглядались.

Аналізуючи наявні у справі докази та встановивши в судовому засіданні відсутність винної поведінки відповідача ОСОБА_3 у виконанні батьківських обовязків, а також з огляду на законодавчо закріплену заборону щодо позбавлення батьківських прав особи, яка не виконує батьківські обовязки з незалежних в неї причин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та суперечать вимогам сімейного законодавства.

За таких обстави у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 209, 212 -215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3, «про позбавлення батьківських прав» - відмовити у повному обсязі.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя