Номер провадження: 22-ц/785/1661/15
Головуючий у першій інстанції Споришева Н. І.
Доповідач Колесніков Г. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Колеснікова Г.Я.,

суддів - Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

при секретарі - Максимець І..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 на рішення Любашівського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2014 року та на додаткове рішення Любашівського районного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до відділу освіти Любашівської районної державної адміністрації Одеської області (далі - відділ освіти Любашівської РДА), треті особи: Новоселівська загальноосвітня школа І-ІІ ступеню (далі - Новоселівська ЗОШ) та директор Новоселівської ЗОШ ОСОБА_4, про визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк; визнання незаконним наказу про звільнення; поновлення на роботі і стягнення заробітної плати на час вимушеного прогулу; стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди; зобов'язання оплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності, -

ВСТАНОВИЛА:

11 серпня 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, про визнання трудового договору від 19 вересня 2013 року таким, що укладений на невизначений строк (безстроковий), поновленні на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (а.с. 1-3, 24-25).

Зазначала, що 2 червня 2014 року її було звільнено з посади вчителя початкових класів Новоселівської ЗОШ за п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, в зв'язку з закінченням строку трудового договору, під час знаходження її на лікарняному, не оплативши їй допомогу по тимчасовій непрацездатності за весь період хвороби. Крім того, у порушення вимог ч. 4 ст. 235 КЗпП України, трудову книжку їй видали лише 2 липня 2014 року.

Вважаючи, що таке звільнення з роботи є незаконним, позивач просила:

- визнати трудовий договір від 19 вересня 2013р., укладений між нею та відповідачем, безстроковим;

- визнати наказ від 28 травня 2014 про звільнення її з роботи незаконним;

- поновити її на роботі;

- стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, за час затримки видачі трудової книжки та 1000 грн. на відшкодування моральної шкоди;

- зобов'язати відповідача оплатити їй допомогу по тимчасовій непрацездатності за весь період хвороби.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2014 року, з урахуванням ухвали Любашівського районного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року про усунення описки, у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк (безстроковий), поновленні на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовлено за пропуском строку позовної давності (а.с. 94).

Додатковим рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання незаконним наказу від 28 травня 2014 року № 61-к про її звільнення, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, моральної шкоди в розмірі 1000 грн. та зобов'язання оплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності також відмовлено за строком позовної давності (а.с.130).

В апеляційних скаргах ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції від 14 жовтня 2014 року та додаткове рішення від 25 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (а.с. 98-102).

Заслухавши суддю-доповідача, учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, із скасуванням судових рішень про відмову у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності та ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову за необґрунтованістю з наступних підстав.

Згідно зі ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до положень ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може ці строки поновити.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 (з подальшими змінами) встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити й обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

У п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року №14 судам роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду щодо всіх позовних вимог.

З таким висновком суду погодитися не можна, оскільки позов ОСОБА_3 є необґрунтованим з огляду на наступне.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (п.п. 2 і 3 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Статтею 23 КЗпП України передбачецо, що трудовий договір може бути:

- безстроковий, що укладається на невизначений строк;

- на визначений строк, встановлений за погодженням сторін;

- таким, що укладається на час виконання певної роботи (ч. 1).

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами (ч. 2).

Як зазначено в ч. 2 ст. 39-1 КЗпП України, якщо після закінчення строку дії трудового договору (п. 2 і 3 ст. 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених ч.2 ст. 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_3 у 2013 році закінчила Уманський державний педагогічний університет імені Павла Тичини і отримала базову вищу освіту за напрямом підготовки "Історія" та здобула кваліфікацію бакалавра, вчителя історії (а.с.51).

До укладення спірного трудового договору, з 30 липня 2012 року по 22 липня 2013 року, ОСОБА_3 була зареєстрована як безробітна в Любашівському районному центрі зайнятості, маючи стаж педагогічної роботи 3 роки 6 місяців 4 дні, працюючи з 2007 року по 2008 рік, з 2009 року по 2011 рік та з 2011 року по 2012 рік в загальноосвітніх школах сіл Новокарбівка, Червоний Яр та Бобрик Любашівського району Одеської області вчителем фізичної культури, вчителем історії, вчителем історії та правознавства відповідно (а.с. 42).

2 вересня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до Голови Любашівської РДА із заявою про надання їй роботи за місцем проживання в смт. Любашівка (а.с. 57).

Як убачається із пояснень директора Новоселівської ЗОШ ОСОБА_4, у зв'язку з відсутністю вакансій вчителів в школах в смт. Любашівка та Новоселівської ЗОШ, у відділі освіти Любашівської РДА за погодженням з ним, до прийняття на роботу у наступному 2014 році вчителя з початкової освіти, з метою працевлаштування ОСОБА_3, було прийнято рішення розкомплектувати один із класів Новоселівської ЗОШ.

17 вересня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до відділу освіти Любашівської РДА із заявою про призначення її вчителем початкових класів Новоселівської ЗОШ з 23 вересня до кінця навчального року 2 червня 2014 року, а директор вказаної школи ОСОБА_4 вніс відповідне подання (а.с.17,18).

На підставі вказаних документів відділом освіти Любашівської РДА 19 вересня 2013 року видано:

- наказ № 183-к про прийняття ОСОБА_3 на посаду вчителя початкових класів Новоселівської ЗОШ І-ІІ ст. з 23 вересня 2013 року по 2 червня 2014 року;

- наказ № 447 про передачу годин по вказаній школі шляхом розкомплектування класу-комплекта (2-4 кл.) з 23 вересня 2013 року:

- 2 клас ОСОБА_5 - 22 години;

- 4 клас ОСОБА_3 - 22 години (а.с.19, 196).

Наказом № 61-к від 28 травня 2014 року ОСОБА_3 з 2 червня 2014 року звільнено з посади вчителя початкових класів в зв'язку з закінченням строку трудового договору, згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с.5).

Наказом відділу освіти Любашівської РДА від 15 серпня 2014 року № 82-к випускника вищого навчального комунального закладу "Балтське педагогічне училище" Одеської області, що навчався за напрямом і спеціальністю педагогічного профілю (початкова освіта) ОСОБА_7 прийнято на посаду вчителя початкових класів вказаної школи (а.с. 192-193, 194).

Оскільки ОСОБА_3, за кваліфікацією не є вчителем з початкової освіти, вона була прийнята на роботу на цю посаду на строк, зазначений в її заяві про прийняття на роботу, до закінчення поточного навчального року.

Тому в силу приписів ч. 2 ст. 23 КЗпП України спірний строковий трудовий договір не є договором, що укладено на невизначений строк, а є строковим трудовим договором , припинення якого можливе на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Так як звільнення позивача за вказаною нормою права не є звільненням за ініціативою адміністрації, то відсутня заборона її звільнення, передбачена ч. 3 ст. 40 КЗпП України під час тимчасової непрацездатності.

Як зазначалось вище, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Із матеріалів справи вбачається, що з наказом про звільнення № 61-к від 28 травня 2014 року ОСОБА_3 ознайомлена 2 червня 2014 року (а.с.184).

Відповідно саме вказану дату слід вважати початком перебігу строку звернення до суду.

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі тощо 11 серпня 2014 року та з заявою про поважність пропуску строку звернення до суду не зверталась (а.с. 1-3, 133).

Дані про наявність документів про хворобу ОСОБА_3 в липні 2014 року матеріали справи не містять, тому підстав для поновлення їй строку звернення до суду з вимогами про поновлення на роботі немає.

За таких обставин, слід дійти висновку, що підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про:

- визнання трудового договору від 19 вересня 2013 року безстроковим;

- визнання наказу від 28 травня 2014 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи незаконним;

- поновлення її на роботі із стягненням з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

не вбачається за їх необґрунтованістю.

Що стосується безпідставності інших вимог ОСОБА_3, то колегія суддів виходить з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи з наказом від 28 травня 2014 року № 61-к про своє звільнення ОСОБА_3 була ознайомлена 2 червня 2014 року.

Згідно даним книги обліку трудових книжок ОСОБА_3 дійсно отримала трудову книжку 2 липня 2014 року, тобто через місяць після звільнення (а.с.80).

Разом з тим, встановлено, що 28 травня 2014 року, в день видання наказу про звільнення ОСОБА_3, виявилось, що всупереч Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, трудова книжка у період дії строкового трудового договору знаходилась у позивачки, що вона не заперечувала в суді першої інстанції (а.с. 197, 198).

Зокрема, за вказане порушення директору Новоселівської ЗОШ ОСОБА_4 12 березня 2015 року була оголошена догана (а.с. 201).

Враховуючи те, що передавши 2 червня 2014 року трудову книжку в Любашівську РДА, для внесення до неї керівником школи відповідних записів, ОСОБА_3 не виявила бажання отримати її у той же день, та за свідченням допитаних у суді першої інстанції директора Новоселівської ЗОШ ОСОБА_4 та т.в.о. директора цієї ж школи ОСОБА_8, після цього тривалий час ухилялась від отримання трудової книжки, підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки немає.

Згідно матеріалам справи, ОСОБА_3 була тимчасово непрацездатною та знаходилася на лікарняному з 1 по 21 червня 2014 року, який обґрунтовано був оплачений відповідачем за період з 1 по 2 червня 2014 року (тобто по день звільнення) в сумі 72 грн. 17 коп.

Доводи позивачки про те, що листок непрацездатності повинен був оплачений не по день звільнення, а за весь період хвороби, до відновлення працездатності, в порядку встановленому ст. 2 Закону України "Про розмір внесків на деякі види загальнообов'язкового державного соціального страхування" до уваги не приймаються, оскільки вказаний Закон втратив чинність з 1 січня 2011 року.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000 грн. заявлено ОСОБА_3 в уточненнях до позовної заяви без будь-якого обґрунтування та розрахунку (а.с. 23-25).

Враховуючи те, що у задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 колегією суддів відмовлено, підстав для відшкодування моральної шкоди також не вбачається.

Керуючись ст. ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.п.3, 4 ч. 1 ст.309, ст.ст. 313, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Любашівського районного суду Одеської області від 14 жовтня 2014 року та додаткове рішення Любашівського районного суду Одеської області від 25 грудня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до відділу освіти Любашівської районної державної адміністрації Одеської області про визнання трудового договору таким, що укладений на невизначений строк; визнання незаконним наказу про звільнення; поновлення на роботі і стягнення заробітної плати на час вимушеного прогулу; стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди; зобов'язання оплатити допомогу по тимчасовій непрацездатності відмовити за необґрунтованістю позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання чинності.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області Г.Я. Колесніков