Справа№592/6829/15-ц
Провадження №2/592/2038/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2015 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми у складі:

головуючої-судді ОСОБА_1,

при секретарі- Гусарової О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Інвестор-96» про стягнення суми,-

ВСТАНОВИВ:

21 липня 2015 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Інвестор-96»(далі ТОВ«Інвестор-96»), в якому просить стягнути з останнього суму боргу по договору позики в розмірі 425000 грн.. та понесені судові витрати.

Свої вимоги мотивує тим, що 22.11.2004 року ОСОБА_2 та ТОВ«Інвестор-96» уклали договір позики.

Згідно п. 1.1 договору ОСОБА_2 , як позикодавець, зобовязується надати ТОВ "Інвестор-96", як позичальнику" грошові кошти в позику в сумі 425 000 грн. 00 коп., а позичальник зобовязується погасити дану суму грошей в термін зазначений в п. 2.2. договору протягом восьми років з дня її отримання

22.11.2004 року на виконання договору позивачем було перераховано 425000 грн.00 коп. ТОВ«Інвестор-96».

29.11.2012 року позивачем була предявлена письмова вимога до відповідача про погашення заборгованості за договором. 29 грудня 2013 року була предявлена вимога повторно. Відповідач свого обовязку з повернення грошових коштів в сумі 425000грн.00 коп. наданих в позику за договором, не виконав, що підтверджується актом звірки за період 01.01.2005 року 31.12.2012 року та 01.01.2013 року

З метою досудового врегулювання спору позивачем надсилались претензії до відповідача від 14.01.2013 року, 14.01.2014 року, 14.03.2014 року з вимогою перерахування боргу за договором, однак відповідей на претензії отримано не було.

В судовому засіданні позивач Клюшник суду пояснив , що у листопаді 2004 року на прохання директора ТОВ "Івнестор-96" ОСОБА_4, з яким він підтримав стосунки , він надав особисто директорові грошові кошти в сумі 425000 грн., який повідомив , що гроші потрібні на розвиток підприємство. Між ним та ТОВ "Інвестор-96" , в особі директора ОСОБА_4 , був укладений письмовий договір позики. Грошові кошти він надав строком на 8 років. За закінченням зазначеного строку він зветрався до товариства з проханням повернути гроші , однак до цього часу борг не повернути. На даний час він бажає . щоб відповідач в рахунок погашення боргу передав йому нежитлове приміщення. Між ним та відповідачем досягнута згода з питання передачі йому нежитлового приміщення.

Представник відповідача ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні не оспорює з приводу того , що мід позивачем і відповідачем у 2004 році був укладений договір позики , на підставі якого дириктор ТОВ "Інвестор-96" від позивача отримав 425000 грн. , однак на даний час зазначене сума не повернута позивачу. Наполягає , щоб своїм рішенням суд вирішив питання щодо передачі позивачу нерухомого майна , належного відповідачу, в рахунок боргу за договором позики.

Вислухавши позивача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню із слідуючих підстав

Судом встановлено : 22.11.2004 року ОСОБА_2 та ТОВ«Інвестор-96» уклали договір позики, предметом якого є грошові кошти в сумі 425000 грн.., які позивач передав у власність представнику відповідача на безпроцентній зворотній основі , а останній зобов"язався повернути позику в порядку та на умовах , визначених договором.

Відповідно до п.4 зазначеного договору відповідач , як позичальник, зобов"язується повернути суму позики позивачу, як позикодавцеві, протягом 3 років з дня її отримання.

Згідно п. 8 договору з метою виконання умов даного договору , з урахуванням положень п.6 Глави 49 ЦК України , у випадку порушення з боку позичальника обов"язку щодо повернення фінансової допомоги , позикодавець отримує право задовольнити свої вимоги повністю або частково за рахунок майна позичальника - нежитлового приміщення за адресою : м. Суми , вул. Праці ,1 , загальною площею 2492,3 кв.м..(а.с.4).

Відповідно до квітанції до прибуткового касового ордеру №221 від 22 листопада 2004 року ТОВ "Інвестор-96" прийняв від ОСОБА_2 поворотну фінансову допомогу в розмірі 425000 грн. (а.с.5).

Між сторонами складені акти звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2005р. по 31.12.2012р., з 01.01.2005р. по 31.12.2013р., з 01.01.2005р. по 31.05.2015р., згідно даним яких сальдо на користь ФОП ОСОБА_5 становить 425000 грн. ( а.с.7 -9).

14 березня 2013р., 14.01.2014р., 29.12.2014р. 14.01.2015р. позивачем були направлені претензії до відповідача щодо поверненняч на підставі договору поруки від 17 листопада 2004р. 425000 грн. , посилаючись на те , що згідно п.8 договору ТОВ "Інвестор-96" повинен був повернути суму допомоги в розмірі 100000 грн. до 17.11.2007 року ( а.с. 10-13).

Згідно ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін; докази подаються сторонами; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками , а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей , визначених родовими ознаками.

Тобто , після передачі предмета позики позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості , а позикодавець набуває права вимоги щодо повернення суми позики або певної кількості речей того ж роду і такої ж якості.

Стаття 1049 ЦК України зазначає , щопозичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками , у такій самій кількості , такого самого роду та такої самої якості , що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку , що встановлені договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах.

Судом встановлено , що відповідач ,порушуючи вимоги законодавства та умови договору позики від 22 листопада 2004 року , а саме п. 4 договору ( позичальник зобов"язується повернути суму позики позикодавцеві протягом 3 років з дня її отримання ) протягом трьох років , тобто до 21 листопада 2007 року зобовязання за договором не виконував, суму в розмірі 425000 грн. позивачу не повернув.

Відповідно до ст. 15 ч.1 ЦК україни кожна сторона має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк , у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до вимог ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня , коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу , яка його порушила.

Судом встановлено , що відповідач , як позичальник , позику в установлений строк не повернув, а позивач , як позикодавець, не вимогав повернення грошей у визначений договором строк ( три роки). Протягом трьох років зі спливу строку повернення боргу позивач з вимогою про повернення йому боргу не звертався. Тому , з урахуванням наведеного , суд вважає , що позивачем без поважних причин пропущений строк звернення до суду щодо стягнення з відповідача 425000 грн...

Згідно ст.. 57 ЦК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.. 59 ЦК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд не приймає до уваги в якості доказів посилення позивача на те , що він з представником відповідача усно домовились з приводу того , що грошові кошти в сумі 425000 грн. надавалися в борг строком на вісім років. Оскільки даний доказ є недопустим, так як не відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України , яка передбачає , що договір позики укладається в письмові формі.

Зі змісту в позовних вимогах і з пояснень позивача вбачається, що він надсилав претензії до відповідача від 14.01.2013 року, 14.01.2014 року, 14.03.2014 року з вимогою повернення боргу за договором, однак дослідивши копії зазначених претензій, суд приходить до висновку, що вказані копії претензій не є належним доказом, оскільки договір позики між позивачем та відповідачем укладений 22.11.2004 року, а в трьох претензіях вказано про дату укладання договору 17.11.2004 року. Також посилання позивача в претензіях на п. 8 договору позики згідно якого ТОВ«Інвестор-96» повинен повернути суму допомоги в розмірі 100 000 грн. 00 коп. до 17.11.2007 року не відповідає дійсності, тому що зазначений пункт п. 8 договору позики від 22.11.2004 року вказує про те , що з метою виконання умов даного договору , з урахуванням положень п. 6 глави 49 ЦК України, у випадку порушення з боку позичальника обовязку щодо повернення фінансової допомоги, позикодавець отримує право задовольнити свої вимоги повністю або частково за рахунок майна позичальника, а саме нежитлового приміщення за адресою: м. Суми, вул.. Праці,1, загальною площею 2492,3 кв.м..

Суд не може також погодитись з вимогою сторін по справі з приводу того , що рішенням суду слід передати нежитлове приміщення , належне відповідачу , позивачу в рахунок боргу в сумі 425000 грн., оскільки так звана передача нерухомого майна не є предметом розгляду даної справи. Порядок відчуження нерухомого майна , належного юридичній особі , регулюється іншими норми діючого законодавства України , ніж ті , що регулюють вирішення спорів , що випливають з договорів позики. Дані вимоги сторін суперечать нормам ст. 1046 ЦК України , яка зазначає , що за договором позики позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) .

Виходячи з обставин справи , за якими встановлено , що відповідач не оспорює право позивача на отримання від відповідача 425000 грн., а навпаки не заперечує проти повернення позивачу боргу та ще просить вирішити питання щодо передачі позивачу нерухомого майна , належному відповідачу , в рахунок отриманих ним 425000 грн., що свідчить про відсутність порушення ним права або інтересу позивача , а відтак , підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

За відсутності доказів оспорювання чи невизнання відповідачем права позивача на отримання 425000 грн., відсутні й підстави , крім пропуску строку позовної давності , для стягнення з відповідача на користь позивача 425000 грн..

Керуючись ст. ст. 15, 16, 57-59, 207,213 , 257, 257, 261, 1047, 1049ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-60, 64, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю «Інвестор-96» про стягнення суми в розмірі 425000,00 грн. , відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку в апеляційний суд Сумської області через Ковпаківський районний суд протягом 10-ти днів з дня його проголошення.

Суддя Л.М. Труханова