АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

26 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Стрижеуса А.М., Саліхова В.В.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», третя особа - ОСОБА_3, про визнання недійсним договору фінансового лізингу, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом до відповідача.

Посилаючись на те, що 19.11.2014 року між відповідачем та його дружиною ОСОБА_3 був укладений договір фінансового лізингу без його на таке письмової згоди, просив визнати цей договір недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову. Апелянт вважає рішення суду незаконним і необґрунтованим, посилається на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що суд при вирішенні спору повинен був застосувати ст. 65 СК України, оскільки відбулося не просто розпорядження спільним майном, а розпорядження спільним майном подружжя. Суд безпідставно вважав недоведеною ту обставину, що договір фінансового лізингу був укладений без надання згоди на це чоловіка лізингоодержувача, хоча даний факт підтвердили безпосередньо він та третя особа - його дружина. Вказує, що судом не встановлено яким чином укладання договору фінансового лізингу співвідноситься з інтересами сім`ї та не ураховано, що у позивача вже був в наявності іншій транспортний засіб, який використовувався ним спільно із дружиною, а також те, що кошти, які були передані за договором призначалися на лікування позивача і були його особистою власністю, оскільки були подаровані його батьками на лікування і цей факт підтвердила його дружина. Також зазначає, що оскаржуване рішення містить посилання на ст. 103 ЦК України і при цьому судом не зазначено яке відношення дана норма має до спірних правовідносин. Позивач вказує, що судом не відображені в рішення суду у повній мірі його доводи та доводи його дружини та не обґрунтовано відхилено подані ним у якості доказів виписки з історії хвороби за 2104, 2015 роки. Крім того позивач вказує, що судом було порушено ст. ст. 195, 196 ЦПК України та п. 16 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення», а саме під час перебування судді в нарадчій кімнаті з нею знаходились ще дві особи.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник за довіреністю - ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній.

Представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» Брановицький О.О. просив апеляційну скаргу відхилити.

Третя особа - ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилася, подала письмову заяву в якій просила задовольнити апеляційну скаргу та розглянути справу за її відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Звертаючись із даним позовом, ОСОБА_1 зазначав, що укладений між відповідачем та третьою особою договір фінансового лізингу є недійсним, оскільки гроші, передані за цим договором відповідачу є його особистою власністю і згоди на укладення даного договору позивач своїй дружині не надавав, тому він укладений з порушенням ст. 57 СК України та без урахування інтересів сім`ї.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив з того, що позивачем не доведено наявність тих обставин на які він посилався як на підставу позовних вимог та відсутності підстав недійсності правочину, що передбачені ст. 215 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками та вважає їх правильними.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом 19.11.2014 року між відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (лізингодавець) та третьою особою: ОСОБА_3 (лізингоодержувач) було укладено договір №00002 фінансового лізингу, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов'язання придбати та передати у користування лізингоодержувача предмет лізингу на строк і на умовах, передбачених договором.

Згідно п.1.1, п.8.2 договору предметом лізингу по договору є: транспортний засіб - UZ Daewoo Matiz, 1,9, 2013 року випуску, вартістю 5 555,56 доларів США, або 90 000,00 грн. Встановлено, що лізингоодержувачем на виконання умов договору 19.11.2014 року було сплачено грошові кошти у сумі 45 000,00 грн. як авансовий платіж за договором лізингу, та грошові кошти у сумі 9 000,00 грн., як адміністративний платіж за договором лізингу.

Відповідно до п. 7.2, п. 7.3 підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Лізингоодержувач заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення цього договору. Підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач, яка одружена визнає, що договір про надання послуг з фінансового лізингу укладений в інтересах сім`ї та товар який буде придбаний на підставі цього договору буде використовуватися на потреби сім`ї.

У пунктах 7.4, 7.5, 7.6 договору зазначено, що підписанням даного договору та додатків до нього лізингоодержувач заявляє, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», що стосуються змісту даного договору та додатків до нього, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв'язку із укладенням та виконанням даного договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього. Ознайомлений з умовами внутрішніми правилами лізингодавця. Представником ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» надано лізингоодержувачу повну, необхідну, доступну, достовірну інформацію про положення договору та додатків до нього. Клієнт своїм підписом засвідчує факт ознайомлення та згоди з умовами договору, підтверджує свої права та обов'язки за договором, підтверджує здатність набувати прав та обов'язків за договором, умови договору їй зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе. Засвідчує, що послуга з фінансового лізингу, що надається за цим договором, обрана ним самостійно, свідомо, без нав'язування з боку лізингодавця або його представників.

Договір укладений у письмовій формі,у ньому сторони погодили усі істотні умови та предмет лізингу, договір підписаний сторонами без застережень і відповідав їх волевиявленню на час його укладання й в установленому законом порядку сторонами за договором не оспорювався.

При цьому позивач ніяких вимог до своєї дружини, як сторони за договором не заявляє хоча й обґрунтовує свої вимоги саме її неправомірними діями щодо розпорядження грошовими коштами та укладання нею оспорюваного ним договору без його на те згоди.

Одночасно у суді апеляційної інстанції позивач погодився з тим, що з боку Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» вчинені усі дії щодо роз'яснення умов договору, які викладені повно, змістовно та зрозуміло.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно зі ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 ЦК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-1568 цс15, який відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів України.

Оскільки судом не встановлено, а позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що укладаючи договір ОСОБА_3 діяла без згоди на те чоловіка та не в інтересах сім'ї, а також, що нею сплачені за договором особисті кошти позивача, виходячи з наведених норм матеріального права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав вважати права позивача порушеними та такими, що підлягають захисту.

Поданим позивачем доказам судом надана належна правова оцінка з якою колегія суддів погоджується, питання приєднання доказів до справи та їх дослідження вирішені судом у відповідності до вимог процесуального закону, тому доводи апеляційної скарги в цій частині колегія суддів вважає безпідставними.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення судом під час ухвалення рішення ст. 195, 196 ЦПК України та п. 16 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 «Про судове рішення» не можуть бути взяті до уваги, оскільки суд апеляційної інстанції у передбаченому законом порядку перевіряє законність та обґрунтованість ухвал, рішень, постанов, які виносяться місцевими судами та не наділений повноваженнями щодо вирішення питання дисциплінарної відповідальності суддів. Крім того твердження апелянта про порушення таємниці нарадчої кімнати нічим не підтвердженні і є лише його припущенням.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції вважає, що висновки суду відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Всі висновки суду першої інстанції щодо пред'явлених у рамках даної справи позовних вимог повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Разом із тим колегія суддів вважає , що судом першої інстанції при зазначенні норм права якими він керувався при ухваленні судового рішення помилково вказана ст. 103 ЦК України.

Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд на цю норму матеріального права не посилався та встановлені обставини нею не обґрунтовував.

Враховуючи викладене посилання на ст. 103 ЦК України у мотивувальній частині слід виключити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2015 року залишити без змін, виключити посилання на ст. 103 ЦК України у мотивувальній частині рішення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/30844/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/14477/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Волкова С.Я.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.