АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Дінакор» на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 4 червня 2015р. по цивільній справі за позовом Приватного підприємства «Дінакор» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння та припинення дії, що порушує право,

встановила:

у квітні 2013р. позивач звернувся до суду з позовом про витребування у відповідачів майна ПП «Дінакор» та документів підприємства.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що ОСОБА_1 був призначений директором підприємства, а ОСОБА_2 - головним бухгалтером. Рішенням власника-засновника підприємства від 1 лютого 2013р. ОСОБА_1 було звільнено з посади директора відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із систематичним невиконанням своїх обов'язків і запропоновано 7 лютого 2013р. здійснити передачу товарно-матеріальних цінностей новому директору підприємства, проте, відповідачі вказані вимоги проігнорували.

Рішенням суду від 4 червня 2015р. у позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на неповно встановлені судом обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права при оцінці наданих доказів.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення відповідачів, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Колегія суддів вважає, що вказаний висновок суду ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що наказом № 1 від 5 травня 1996р. ОСОБА_1 призначено директором приватного підприємства «Дінакор» на підставі рішення засновника підприємства ОСОБА_3

Позивачем суду не надано доказів призначення ОСОБА_2 головним бухгалтером

№ апеляційного провадження:22-ц/2796/9363/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Бобровник О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
приватного підприємства «Дінакор».

- 2 -

Проте вказана обставина була визнана сторонами, тому відповідно до ч. 1ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Рішенням № 1 власника Приватного підприємства «Дінакор» від 1 лютого 2013р. ОСОБА_1 звільнено з посади директора ПП «Дінакор» з 1 лютого 2013р., зобов'язано ОСОБА_1 протягом одного робочого дня передати новому директору ПП «Дінакор» оригінали установчих документів: статут підприємства, реєстраційні документи, печатку та штампи, та протягом трьох робочих днів всі фінансово господарські документи. Цим же рішенням призначено з 2 лютого 2013р. директором ПП «Дінакор» ОСОБА_6

Рішенням № 1/3 від 1 лютого 2013р. власника ПП «Дінакор» внесено зміни до рішення № 1 від 1 лютого 2013р. щодо звільнення ОСОБА_1 та вирішено звільнити його із займаної посади відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із систематичним невиконанням своїх обов'язків.

Позивачем суду першої інстанції не надано доказів звільнення ОСОБА_2 з посади головного бухгалтера, як пояснила відповідач під час апеляційного розгляду вона перестала виконувати свої обов'язки у 2011р., коли не мала можливості потрапити до приміщень, які орендувало ПП «Дінакор», а підприємство не здійснювало діяльності, хоча електронні фінансові звіти нею здавалися.

Позивачем не заявлені вимоги про витребування у відповідача ОСОБА_1 оригіналів установчих документів підприємства та печатки і штампів, що на думку колегії суддів, підтверджує пояснення відповідача ОСОБА_1 про передачу документів підприємства його власнику у січні 2013р.

Відповідно до реєстрів від 15 березня 2013р., від 12 квітня 2013р. та від 25 квітня 2013р. відповідачем ОСОБА_1 директору ПП «Дінакор» ОСОБА_6 були передані оригінали та копії документів підприємства у кількості 1119 штук (с.с.129-159 т.1).

Звертаючись до суду з даним позовом, який був уточнений під час судового розгляду, позивач просив витребувати у відповідачів:

- оригінал договору оренди № 2 від 28.12.1998 між ПП «Дінакор» та ВАТ «Відрадний», Акт приймання-передачі приміщень та обладнання, що орендує ПП «Дінакор» у ВАТ «Відрадний» від 05.01.1999р.;

- оригінал договору оренди № 4 від 26.06.1998 р. між ПП «Дінакор» та ВАТ «Відрадний»; додаток № 1 до договору оренди № 4 від 26.06.1998 р. між ПП «Дінакор» та ВАТ «Відрадний»; додаток № 2 до договору оренди № 4 від 26.06.1998 р. між ПП «Дінакор» та ВАТ «Відрадний»;

- оригінал договору оренди № 2 від 28.12.1998 р. між ПП «Дінакор» та ВАТ «Відрадний»;

- оригінал договору оренди № 2а від 28.12.1998 р. між ПП «Дінакор» та ВАТ «Відрадний»;

- оригінал договору 7-Д від 31.10.2001 p.;

- оригінал договору оренди № б/н від 15.01.2002 р. між ПП «Дінакор» та ВАТ «Відрадний»; додаток № 1 від 16.01.2002 р. до договору оренди № б/н від 15.01.2002 р. між ПП «Дінакор» та ВАТ «Відрадний»; додаток № 2 від 12.02.2002 р. до договору оренди № б/н від 15.01.2002 р. між ПП «Дінакор» та ВАТ «Відрадний»; додаток № 3 від 25.07.2002 р. до договору оренди № б/н від 15.01.2002 р. між ПП «Дінакор» та ВАТ «Відрадний»; додаток № 4 від 15.08.2002 р. до договору оренди № б/н від 15.01.2002 р. між ПП «Дінакор» та ВАТ «Відрадний»; додаток № 5 від 28.08.2002 р. до договору оренди № б/н від 15.01.2002 р. між ПП «Дінакор» та ВАТ «Відрадний»;

- оригінал договору № 5/7 від 27.07.2006 p.;

- оригінал договору оренди автотракторної техніки спеціального призначення та установок № 3/06 від 21.07.2006 p.; Додаток № 1 від 21.07.2006 р. до договору оренди № 3/06 від 21.07.2006 р. (акт приймання-передачі); Додаткова угоду № 2 від 21.07.2006

- 3 -

р. до договору оренди № 3/06 від 21.07.2006 p.;

- оригінал договору оренди автотракторної техніки спеціального призначення та спеціальних установок № 4/06 від 21.07.2006 p.; Додаток № 1 від 21.07.2006 р. до договору оренди № 4/06 від 11.07.2006 р. (акт приймання-передачі); Додаткова угоду № 2 від 21.07.2006 р. до договору оренди №4/06 від 21.07.2006 p.;

- оригінал договору оренди автотракторної техніки спеціального призначення та спеціальних установок № 5/06 від 21.07.2006 p.; Додаток № 1 від 21.07.2006 р. до договору оренди № 5/06 від 21.07.2006 р. (акт приймання-передачі); Додаткова угоду № 2 від 21.07.2006 р. до договору оренди №5/06 від 21.07.2006 p.;

- оригінал договору суборенди №11/7 від 15.07.2007 року, укладений між ПП «Дінакор» та ПП «Кібра»;

- оригінал договору оренди обладнання № 2 від 31.12.1998 року, укладений між ПП «Дінакор» та ПП «Кібра»;

- оригінал первинних бухгалтерських документів ПП «Дінакор» з 1996 року по 01 лютого 2013 року, а саме: акти виконаних робіт та наданих послуг, банківські виписки, платіжні доручення, касові документи, відомості нарахування заробітної плати, видаткові накладні, прибуткові накладні;

- оригінал свідоцтва платника податку на додану вартість;

- оригінал облікових регістрів ПП «Дінакор» з 1996 року по 01 лютого 2013 року, а саме: журнали, ордери по наступним рахунках балансу - № № 10, 20, 30, 31, 36, 63, 92, 64, 65;

- оригінал фінансової звітності ПП «Дінакор» з 1996 року по 01 лютого 2013 року, а саме: статистична звітність - фінансові звіти Форма 1 (Баланс), звіти по електроенергії, звіти по праці, звіти про іноземні інвестиції, звіт про основні засоби;

- оригінал податкової звітності ПП «Дінакор» з 1996 року по 01 лютого 2013 року, а саме: декларації по податку на прибуток, декларації по податку на додану вартість, звіти: місцеві податки, комунальні, реклама, транспорт, вода;

- оригінали звітності до Фонду соціального страхування, Пенсійного фонду, Фонду від нещасних випадків, Фонду по безробіттю, що подавалися ПП «Дінакор» з 1996 року по 01 лютого 2013 року;

- оригінали інвентаризаційних відомостей по рахунках станом на 01.10 2013 року, а саме: по рахунку № 22 - МШП (малоцінні швидкозношувані предмети); по рахунку № 20 - матеріали (виробничі запаси); по рахунку № 23 - незавершене виробництво; по рахунку № 26 - готова продукція; по рахунку № 10 - основні засоби; по рахунку № 15 - капітальні інвестиції (завершене/незавершене будівництво та введене/не введене в експлуатацію);

- транспортні засіб, що обліковується на балансі ПП «Дінакор», а саме: МАЗ 8926 0, 1987 року випуску, сірого кольору, № шасі 871465, Держаний номерний знак- 17461КА, свідоцтво серія КІС № 951926 від 30.09.2004; та Екскаватор, марки БОРЕКС-2101, 2002 року випуску, № двигуна 9Г1035, № шасі 646215, держаний номерний знак - 04829КС, свідоцтво № АК 328731 від 07.02.2002 року;

- програмні продукти та програми, що обліковуються на балансі ПП «Дінакор», а саме: 1С, БЕСТ, АРМ (Звіт страхувальника) (Бест звіт+), M.E.DOC, базу «мій електронний документ»; бази персональних даних;

- оригінали сертифікатів відповідності Державної системи сертифікації УкрСЕПРО, що видавалися на виробника будівельної продукції - Приватне підприємство «Дінакор» з 1996 року по 01 лютого 2013 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідачі неправомірно заволоділи майном підприємства та утримують його без відповідної правової підстави, тому вони підлягає витребуванню на підставі статей 387 та 1212 ЦК України.

- 4 -

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

У справі № 6-88цс13 Верховним Судом України висловлена правова позиція , що у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язанняповернути майно позивачу.

Відповідачі перебували у трудових правовідносинах з позивачем, доказів, що відповідач ОСОБА_2 на час пред'явлення даного позову була звільнена і її трудові відносини з позивачем припинені, надано позивачем суду не було, тому до їх правовідносин положення статті 1212 ЦК України застосуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна, який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але у якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом.

Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але у якої воно на момент розгляду справи в суді відсутнє, не підлягає задоволен-

- 5 -

ню.

За таких обставин, позивач повинен був надати докази, що майно, яке він просить витребувати у відповідачів, належить йому на праві власності, проте, він не може ним володіти, а відповідачі у незаконний спосіб заволоділи цим майном і на момент пред'явлення позову фактично ним володіли.

Проте, позивачем суду таких доказів надано не було, а відповідачами заперечується наявність у них майна, яке просить витребувати у них позивач.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв'язку із їх безпідставністю та недоведеністю.

Судом повно встановлені обставини справи, оцінені надані докази, правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не має.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу Приватного підприємства «Дінакор» відхилити, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 4 червня 2015р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: