ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/272/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" лютого 2015 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Ляшенко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім"єю та визнання права власності на частку майна, визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу квартири, й витребування майна з чужого незаконного володіння, суд -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім"єю та визнання права власності на частку майна, визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу квартири, й витребування майна з чужого незаконного володіння. Мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 40 років померла ОСОБА_8, з якою він проживав однією сім»єю без шлюбу з 01 січня 1999 року й по день її смерті. За період їх спільного мешкання вони вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, придбавали речі, й у тому числі в 2011році набули нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 «Б» в м. Києві, яку разом облаштовували, за спільні кошти купували необхідні будівельні матеріали, меблі та предмети домашнього вжитку, робили ремонт перед заселенням, планували майбутнє тощо. Починаючи з 2007 року ОСОБА_8 почала хворіти й лише в 2011 році їй поставили діагноз - рак яєчників, що стало підствою її смерті. В період хвороби він завжди був з нею поруч: доглядав, купував ліки тощо, підтримував психологічно. Вважає, що з померлою вони прожили в цивільному шлюбі понад 17 років та вважали собе чоловіком та дружиною. Після смерті ОСОБА_8 він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте йому було в цьому відмовлено з підстав недоведеності спільного проживання з померлою протягом п»яти років, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. При реєстрації квартири ОСОБА_3, з підстав відмови від прав на спадкування ОСОБА_4, набула право власності на майно вцілому, й лише через відсутність реєстрації його шлюбу з ОСОБА_8, не було враховано його права спільної сумісної власності в цьому майні. Переконаний, що внаслідок проживання однією сім"єю понад 17 років він має право на ? його частку. Окрім того, йому стало відомо, що мати ОСОБА_8 - ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_8 забрала правовстановлюючі документи на спірну квартиру й згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 2014 року набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 «Б» в м. Києві, а 20 травня 2014 року ОСОБА_3 продала вказану квартиру ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу квартири. Вважає, що відповідачкою при набутті права власності на квартиру не було враховано його майнові права на квартиру, оскільки він має законне право на ? її частину, а тому Свідоцтво про право на спадщину має бути визнане частково недійсним, оскільки видане без урахування його майнового права на вказане майно. Відповідно, частково недійсним має бути визнений й договір купівлі-продажу квартири з аналогічних підстав. Оскільки квартира наразі перебуває у володінні ОСОБА_5, ? його частки має бути витребувана з чужого та незаконного володіння.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представники ОСОБА_10, діюча на підставі довіреності від 17 червня 2014 року (а.с.164-165), ОСОБА_11, діючий на підставі договору про надання правової допомоги від 15 вересня 2014 року (а.с.91-92), позовні вимоги в ході розгляду справи збільшили та просили їх задовольнити в редакції від 16 жовтня 2014 року (а.с.204-210): встановити факт проживання однією сім"єю ОСОБА_8 з ОСОБА_2 з 01 січня 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року; визнати об»єктом спільної сумісної власності - квартиру АДРЕСА_1 «Б» в м. Києві; визнати за ОСОБА_2 право власності на ? її частку; визнати частково недійсними свідоцтво про право на спадщину та договір купівлі-продажу квартири, й витребувати у ОСОБА_5 ? частку вказаної квартири, як з чужого незаконного володіння.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_13, діюча на підставі довіреності від 12 серпня 2014 року (а.с.89), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за недоведеністю вимог. Вказала, що ОСОБА_8 ніколи не проживала з позивачем єдиною сім»єю, не презентувала його як чоловіка, а лише підтримувала з ним дружні відносини. Вважає, що доводи позивача будуються лише на припущенні.

В судовому засідання відповідач ОСОБА_5 позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задовленні. Вважаючи, що ним на законних підставах набуто право власності на спірну квартиру.

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не зв»явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, звернувся до суду із письмовою заявою від 15 липня 2014 року про розгляд справи за його відсутності й просив відмовити у задоволенні позову (а.с.56).

В судове засідання третя особа не зв»явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, звернувся до суду із письмовою заявою про розгляд справи за його відсутності (а.с.65 том 2).

За таких підстав суд визнав за можливе розгляд справи за відсутності вказаного відповідача та третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, й за погодженням сторін.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, свідчення свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, вивчивши письмові пояснення сторін та третіх осіб, дослідивши інші матеріали справи, у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає відмові у задоволенні із наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 40 років померла ОСОБА_8, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції в м. Києві, актовий запис 882 (а.с.6 том 1) по причині ракової інтоксикації (а.с.133 том 1).

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка м. Харкова; за життя не була одруженою й дітей не мала. Її місцем реєстрації з 15 жовтня 1996 року було АДРЕСА_2; 20 серпня 1999 року вона була знята з реєстрації з вказаної адреси, а 25 серпня того ж року, тобто через п»ять днів, знову була зареєстрована за вказаною адресою й по 18 квітня 2011 року (62-63, 64 том 1).

Відтак, з 15 жовтня 1996 року по 18 квітня 2011 року місцем реєстрації ОСОБА_8 було в м. Шостка, а з 18 квітня 2011 року ОСОБА_8 переїхала в придбану нею квартиру АДРЕСА_1 «Б» в м. Києві.

ОСОБА_8 за життя частково, починаючи з 1999 року й до квітня 2011 року, проживала в м. Києві в квартирі батьків позивача за адресою: АДРЕСА_3 що підтверджується як показами свідків, даними в ході розгляду справи, так й документальними доказами, й не спростовується відповідачем. А саме з 15 серпня 1998 року вона була працевлаштована в організаціях, що знаходяться в м. Києві, й до її смерті.

Так, згідно записів її трудової книжки та довідки з місця роботи (а.с. 76, 121, 122-124 том 1), ОСОБА_8 працювала з 05 серпня 1998 року по 07 грудня 1999 року в ТОВ «КІМ» (м. Київ); 01 квітня 2000 року по 17 листопада 2000 року в АКБ розвитку малого та середнього бізнесу «Антарес» (м. Київ); з 19 листопада 2000 року по 31 грудня 2000 року в ПП «ВІ САН і К» (м. Київ), а 03 січня 2001 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року в ПрАТ «Юридична практика» на посаді бухгалтера (а.с.76 том 1) (м. Київ). А тому з цього можна зробити висновок про те, що зайнятість на роботі в м. Києві особи, яка була зареєстрованою мешканкою міста Шостка, вимагало від неї постійного місця проживання в м. Києві, проте доказів щодо спільного проживання ОСОБА_8 з ОСОБА_2, як подружжя немає.

26 жовтня 2010 року ОСОБА_8 уклала з АТ ХК «Київміськбуд» Договір купівлі-продажу майнових прав № 16-1014/к624 на придбання майнових прав на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 «Б» в м. Києві (а.с.65-66 том 1), й того ж дня - 26 жовтня 2010 року вона виконала умови договору - сплатила забудовнику вартість майнових прав одним платежем в сумі 525 905 грн. 86 коп., що підтверджується довідками, виданими АТ ХК «Київміськбуд» від 26 жовтня 2010 року (а.с.67 том 1) та 01 листопада 2010 року про повну оплату коштів, що становить 100% вартості майнових прав (а.с.68, 69 том 1).

Так, як вбачається із платіжного документа - квитанції про сплату вказаної суми, платником вказаних коштів була - ОСОБА_8 (а.с.69 том 1), що безспірно вказує на одноособовість придбання нею вказаної квартири.

З поміж цього, до придбання вказаної квартири ОСОБА_8 самостійно здійснювала пошук варіантів підбору та вибір житла. Так, нею 26 жовтня 2010 року укладено договір № 09/007 з ФОП ОСОБА_20 щодо надання їй в період з 18 жовтня 2010 року по 31 жовтня 2010 року, тобто в той час, коли нею й обрана спірна квартира, посередницьких послуг у вигляді спеціальної інформації та кваліфікованих консультацій, що відносяться до ринку нерухомості, таких, як вибір об»єктів нерухомості (житла), які пропонуються до продажу та їх ціни, місцезнаходження тощо (а.с. 130-131 том 1).

03 листопада 2010 року згідно Акту прийому-передачі квартири інвестору вбачається, що АТ ХК «Київміськбуд» передав, а інвестор - ОСОБА_8 прийняла квартиру АДРЕСА_1 «Б» в м. Києві (а.с.70 том 1).

Згідно Свідоцтва про право власності від 08 лютого 2011 року, виданого на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 13 січня 2011 року № 28-С/КІ, ОСОБА_8 набула права приватної власності на вказану квартиру (а.с.71 том 1), й це право зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно 12 березня 2011 року (а.с.135 том 1).

З 2011 року позивач, знаючи про наявність вказаного Свідоцтва, не оскаржував одноособово набуте ОСОБА_8 право власності на вказане майно, що ним не простовується.

Будь-які докази, які підтверджували б спільність придбання позивачем з ОСОБА_8 квартири АДРЕСА_1 «Б» в м. Києві, матеріали справи не містять.

Окрім того, позивачем укладений з Житлово-будівельним кооперативом «Дрім Хаус» договір № 30/24-7-11 від 06 серпня 2011 року про порядок оплати пайового внеску і надання житла, за умовами якого ОСОБА_2 став пайовиком й набув членства в кооперативі для придбання однокімнатної квартири загальною площею 50, 17 кв м (а.с. 67-77 том 2), що вказує на те, що ОСОБА_8 та ОСОБА_2 укремо один від одного придбавали нерухоме майно, оскільки жоден із них не був обмежений в праві спільно приймати участь в придбанні житла, як ОСОБА_2, так й ОСОБА_8.

А тому посилання позивача про те, що ним та ОСОБА_8 спільно придбавалась спірна квартира, є недоведеними та спростовуються вказаними доказами. При цьому, суд критично ставиться по пояснень позивача, даними в судовому засіданні, та який відмовився надавати свідчення в якості свідка під присягою, оскільки не вказав яку саме суму він вкладав в придбання спірної квартири й не надав цьому жодного документального доказу.

Обставини справи, відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Починаючи з 2007 року ОСОБА_8 почала хворіти, що не спростовується сторонами, й лише в 2011 році їй поставили діагноз - рак яєчників.

При цьому, відповідач на спростування позовних вимог, вважає, що у ОСОБА_8 вказана хвороба мала й зовнішні ознаки - великий (збільшений) живіт, чого вона соромилась й внаслідок цієї вади за фізіологічними показниками вона не могла підтримувати жодних інтимних відносин з чоловіками (скаржилась на біль тощо). Проте, позивач вважає, що незважаючи на вказані вади, він з ОСОБА_8 підтримували інтимні відносини на постійній основі й до кінця її життя.

Що ж стосується періоду перебігу хвороби ОСОБА_8, то матеріали справи медичної документації не містять. Сторони вказують, що ОСОБА_8 до останнього не хотіла звертатися до лікарів.

Не спростовуються покази відповідача про те, що в останній період хвороби й перед смертю та на час проведення курсів хіміотерапії за ОСОБА_8 доглядала її мати - ОСОБА_3, й у тому числі, коли ОСОБА_8 мешкала в квартирі батьків позивача за адресою: АДРЕСА_4, що вказує на те, що ОСОБА_8 з позивачем не були в близьких відносинах.

Згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Проте, згідно спірних правовідносин суд не встановив усталених відносин, які пританні подружжю, між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 в період з 1999 року по 2013 р.р.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно.

Відтак, є підстави вважати, що спірна квартира АДРЕСА_1 «Б» в м. Києві придбавалась одноособово ОСОБА_8, а тому підстав для визнання її об»єктом права спільної сумісної власності, визнання за позивачем права власності на ? частку спірної квартири та встановлення факту проживання однією сім"єю спадкодавиці з позивачем немає.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово (ст. 1258 ЦК України).

У четверту чергу, згідно ст. 1264 ЦК України, право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім»єю не пенше п»яти років до часу відкриття спадщини.

Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що позов в частині вимог про встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу є необґрунтованим, недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено, що позивач та померла в період з 01 січня 1999 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року не вели спільне господарство, не мали спільного побуту, не жили однією сім»єю, тобто не встановлений факт постійного проживання заявника зі спадкодавцем однією сім»єю понад п»ять років до часу відкриття спадщини.

Так, суд критично оцінює покази свідків, оскільки останні не засвідчили, що були свідками відносин ОСОБА_8 та ОСОБА_2, як подружжя й ті були єдиною сім»єю й вели спільне господарство, і те, що ОСОБА_8 проживала в квартирі позивача в якості дружини, а лише вказали, що їм було відомо зі слів родини позивача, що ОСОБА_8 була дружиною ОСОБА_2, й те, що бачили її в квартирі батьків позивача.

Критичній оцінці піддаються докази та посилання позивача на те, що одним із фактів ведення спільного господарства ОСОБА_8 з позивачем - уповноваження нею згідно договору про надання послуг охорони спірної квартири від 15 тавня 2013 року позивача на здання сигналазіції під спостереження та знання її з-під спостереження (а.с.78-85 том 2), оскільки останній не є підтвердженням ведення спільного господарства.

Окрім того, фактом спростування доводів позивача про встановлення факту проживання однією сім"єю, є й те, що похованням ОСОБА_8 займались батьки (відповідачі) й похована вона в м. Шостка, що підтверджується документальними доказами, наданими відповідачами - бронею на право поховання № 0500 від 21 листопада 2013 року та товариним чеком на придбання товарів та надання послуг з поховання від 13 листопада 2013 року (а.с.134 том 1), й не спростовується позивачем, який участі в похованні ОСОБА_8 не приймав.

Аналогічній критичній оцінці піддаються й документальні докази, про те, що позивач при реєстрації автомобіля марки «Форд», державний номерний знак НОМЕР_1, 20 листопада 2008 року надав право керування ОСОБА_8 (а.с.11, 12 том 1), адже надання права керування автомобілем не може бути доказом спільності його придбання (купівлі), відповідно, складовою ведення спільного господарства тощо.

Так, відповідач ОСОБА_5, який є родичем поперлої (зять ОСОБА_8/чоловік її рідної сестри), вказав, що ОСОБА_8 за життя ніколи не рекомендувала ОСОБА_2, як свого чоловіка, а пояснювала їх відносини дружніми, які не мали підґрунтя для ведення спільного господарства. Йому відомо, що ОСОБА_8 знімала кімнату у ОСОБА_2, за що сплачувала родині ОСОБА_2 кошти. Так, згідно анкети для отримання дисконтної карти ювелірного дому «Заріна», ОСОБА_8 вказала про те, що вона не одружена (а.с.224 том 1).

Окрім того, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення вказаних вимог, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог щодо визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу квартири, й витребування майна з чужого незаконного володіння.

Відповідно до вимог ст. 1269 ЦК України із заявою про прийняття спадщини в установлений ст. 1270 ЦК України строк звернулися відповідачі, які є батьками померлої.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово (ч.1 ст. 1258 ЦК України).

13 травня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом лише на матір покійної ОСОБА_8, у тому числі з урахуванням ? частки, від якої відмовився батько спадкодавиці ОСОБА_4, що відповідає вимогам ст. 1261 ЦК України.

Відповідно, оскільки судом не встановлений факт проживання однією сім"єю спадкодавиці з позивачем, внаслідок чого він не являється спадкоємцем четвертої черги спадкування за законом (ст.1265 ЦК України), і це право правомірно не було враховано нотаріусом при видачі оспорюваного Свідоцтва, то правових підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину частково (або повністю) недійсним та визнання за позивачем права на відповідну частину спадкового майна немає.

Відтак, згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 травня 2014 року ОСОБА_3 одноособово правомірно набула права власності на квартиру АДРЕСА_1 «Б» в м. Києві, а 20 травня 2014 року ОСОБА_3 продала вказану квартиру ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу квартири, й оскільки вона правомірно набула права власності на вказане майно, то підстав визнавити договір купівлі-продажу недійсним немає.

Наразі позивач проживає в спірній квартирі, власником якої наразі є ОСОБА_5 згідно вказаного договору купівлі-продажу. Але, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року, яке залишено без змін апеляційним судом м. Києва, відповідно й набуло чинності, позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення та вселення задоволено й виселено ОСОБА_2 із квартири АДРЕСА_1 «Б» в м. Києві без надання іншого житлового приміщення; вселено ОСОБА_5 до вказаної квартири (а.с.29 том 2).

В ст. 387 ЦК України закріплено право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави ним заволоділа.

Враховуючи викладене, відсутність встановлених підстав щодо визнання за позивачем права власності на частку квартири, вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння з підстав, визначених ст. 387 ЦК України, задоволеннню не підлягають.

На підставі вищевикладеного, ст. 387, ч. 5 ст. 1224, 1258, 1261, 1264 ЦК України, ст. 3, 74 СК України, з урахуванням Постанови № 7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування», керуючись ст.ст. 3, 5, 6, 7, 8, 10, 11, 13, 14, 15, 57, 60, 81, 88, 195, 196, 208, 209, 213, 214, 215, 218, 174, 130, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293, 294, ч.1 ст. 3607 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім"єю та визнання права власності на частку майна, визнання частково недійсними свідоцтва про право на спадщину та договору купівлі-продажу квартири, й витребування майна з чужого незаконного володіння, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Коренюк А.М.