Справа №442/9031/14-ц
Провадження №2/442/225/2015
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2015 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючого - судді Івасівки А.П.

при секретарі - Тацишин Г.Б..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки, стягнення безпідставно набутих коштів ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати правочин від 09.06.2011 року із відчуження автомобіля MERSEDES-BENS 208 D, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 відповідачем ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_3 - визнати недійсним в частині відчуження ? частки автомобіля; правочин від 10.12.2009 року із відчуження автомобіля MERSEDES-BENS 311 CDI, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 відповідачем ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_4- визнати недійсним в частині відчуження ? частки автомобіля; визнання за ОСОБА_1 право власності на ? частку автомобілів MERSEDES-BENS 208 D, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 та MERSEDES-BENS 311 CDI, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_1; стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості ? вказаних автомобілів в сумі 103 885,25 грн., припинення права власності ОСОБА_1 на таку частину транспортних засобів з моменту сплати компенсації їй вартості таких часток в сумі 71935,06 грн.; та стягнення на її користь з ОСОБА_2 безпідставно набутих коштів в сумі 40548,78 грн..

Ухвалою суду від 11.12.2014 року закрито провадження щодо позовних вимог про визнання правочину від 09.06.2011 року із відчуження автомобіля MERSEDES-BENS 208 D, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 відповідачем ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_3 -недійсним в частині відчуження ? частки автомобіля; -про визнання правочину від 10.12.2009 року із відчуження автомобіля MERSEDES-BENS 311 CDI, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 відповідачем ОСОБА_2 на користь відповідача ОСОБА_4- недійсним в частині відчуження ? частки автомобіля; - визнання за ОСОБА_1 право власності на ? частку автомобілів MERSEDES-BENS 208 D, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 та MERSEDES-BENS 311 CDI, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_2; припинення права власності ОСОБА_1 на таку частину транспортних засобів з моменту сплати компенсації їй вартості таких часток в сумі 71935,06 грн.

Таким чином, предметом розгляду є позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості ? часток автомобілів MERSEDES-BENS 208 D, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 та MERSEDES-BENS 311 CDI, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_1; стягнення з ОСОБА_2 в сумі 103 885,25 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів в сумі 40 548,78 грн.. В обґрунтування таких позовних вимог позивачка покликається на те, що 26.10.1985 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, актовий запис №640. За час шлюбу подружжям набуто у власність, серед іншого автомобілі : автомобіль MERSEDES-BENS 208 D, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 та MERSEDES-BENS 311 CDI, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_1. Рішенням суду шлюб між сторонами розірвано 03.08.2008 року. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 24.09.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22.07.2013 року позов задоволено частково : визнано за позивачем право власності на ? ідеальну частку обох вищезгаданих автомобілів. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 19.06.2014 року за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 24.09.2012 року, в частині задоволення позову ОСОБА_1 відмовлено. Разом з тим, рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.12.2013 року відмовлено у позові ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання незаконними договорів купівлі-продажу. Згідно мотивувальної частини судового рішення, позивач заявив вимогу про реституцію, яка не могла бити зареєстрована. Крім того, позивачем не вказано, які саме договори він просить визнати недійсними.

Як встановлено вищевказаними рішеннями апеляційного суду Львівської області від 16.09.2014 року, згідно із даними Дрогобицького ВРЕР ДАІ при ГУМВС України у Львівській області автомобіль MERSEDES-BENS 311 CDI, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, було знято для реалізації 10.12.2009 року і власником такого є ОСОБА_4, автомобіль MERSEDES-BENS 208 D, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, було знято з обліку для реалізації 08.06.2011 року і власником такого є ОСОБА_3.

Оскільки виділення частки із автомобіля є неможливими, то такий відповідно до ст. 183 ЦК України є неподільною річчю, тобто його не можна поділити без втрати цільового призначення, що дає підстави вимагати виплати на користь позивача компенсації вартості її часток у праві власності на автомобіль, за наступним припиненням її права власності.

Визначаючи вартість автомобілів та, відповідно, розмір належної компенсації, позивачка виходить за наступного. Відповідно до висновку №3521 судової автотоварознавчої експертизи від 27.10.2011 року, проведеної у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, ринкова вартість автомобіля MERSEDES-BENS 311 CDI, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 становить 115 698 грн. згідно висновку №3522 судової автотоварознавчої експертизи від 27.10.2011 року ринкова вартість автомобіля MERSEDES-BENS 208 D, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 становить 56 975 грн..

Крім того, як вбачається з довідки - рахунку від 08.06.2011 року №757330, автомобіль MERSEDES-BENS 208 D, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 було відчужено відповідачем ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3 за ціною 72 000 грн.. А з пояснень ОСОБА_4 даних у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання незаконними договорів купівлі-продажу (рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.12.2013 року) вбачається, що автомобіль MERSEDES-BENS 311 CDI, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_2 був придбаний ним за ціною 17 тис. дол. США, що станом на 10.12.2009 року 135 770, 50 грн..

Разом з тим, як встановлено рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24.09.2012 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. У 2006 році позивач ОСОБА_1 здійснила грошовий переказ на користь відповідача ОСОБА_2 у сумі 2500 євро через банківську установу ПАТ «Кредобанк», які відповідач ОСОБА_2 витратив на свої власні потреби . таким чином відповідач зобов'язаний повернути позивачу безпідставно отриманні від неї кошти в сумі 2500 Євро, що станом на дату подання позову складають 40 548, 78 грн..

Представник позивачки ОСОБА_6 в судовому засіданні позов підтримав. Дав пояснення, які по суті, змісту, мотивам, відповідають викладеному у позовній заяві. Додатково зазначив, що в своєму позові вони покликаються на ст. 364 ЦК України, а не на ст. 71 СК України. Вартість автомобілів встановлена при розгляді справи про поділ майна подружжя, а тому доказуванню не підлягає. Позовна давність не пропущена, так як зазначений факт став відомим лише при розгляді справи за її позовом до відповідача ОСОБА_2 про поділ майна, рішення місцевого суду у якій було постановлено у 2012 році, а остаточне - у 2013 році.

Відповідач та його представник ОСОБА_7 позову не визнали з мотивів, викладених у письмовому заперечені на позов, зокрема з тих підстав, що вимога про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 40548 грн.78 коп. є нічим іншим як перекручування встановлених судом обставин справи №2/1306/116/2012. Є надуманою, необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. Такі обставини лише загадуються у поясненнях свідка ОСОБА_8, і їм не надано оцінку. Більше того, таке рішення суду є частково скасованим. Щодо стягнення компенсації часток спірних автомобілів, то такі також вважає безпідставним, оскільки вказаним рішенням Дрогобицького міськрайонного суду, залишеним в силі апеляційним судом, в мотивувальній частині зазначено, що суд не вбачає можливості та правових підстав за наслідками розгляду справи постановити рішення про грошову компенсацію вартості за частину спірного майна. Разом з тим, така компенсація буде порушувати норми матеріального та процесуального права, адже такі кошти повинні бути внесені на депозитний рахунок суду. Разом з тим, не має жодних доказів, що такі транспортні засоби є спільним сумісним майном подружжя. Також просили про застосування строків позовної давності.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників судового процесу, суд вважає, що у позові слід відмовити.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що з 26.10.1985 року по 03.03.2008 рік ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі (обставини встановлені рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24.09.2012 року, №2/1306/116/2012, а.с.8-10).

24.09.2012 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по ? ідеальній частині за кожним на : - MERCEDES-BENZ 311CDI номер кузова НОМЕР_1 (2000 року випуску), - MERCEDES-BENZ 208D номер кузова - НОМЕР_4 (1997 року випуску). В решті позову - відмовлено. В такому рішенні суду наведено мотиви неможливості компенсації за транспортні засоби з тих підстав, що кошти на депозит суду не вносились і про таку сторони не просили (а.с.10).

Разом з тим, таке рішення залишене в силі ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22.07.2013 року (а.с.11).

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19.06.2014 року за апеляційними скаргами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задоволено, рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 24.09.2012 року в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по ? ідеальній частині за кожним на спірні автомобілі, відмовлено. В решті рішення залишено без змін (а.с.13-14).

Такими рішеннями також встановлено, що за час шлюбу сторонами було спірне майно, зокрема - MERCEDES-BENZ 311(2000) CDI номер кузова НОМЕР_1., MERCEDES-BENZ 208D (1997) номер кузова - НОМЕР_4., FORD TRANZYT, номер кузова - НОМЕР_5 (1989), відносно якого між сторонами також виник спір.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 27.12.2013 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, третіх осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договорів купівлі - продажу спірних автомобілів незаконними - відмовлено. Позивачка зазначає, що таким встановлено, що з пояснень ОСОБА_4, вбачається, що автомобіль MERCEDES-BENZ 311(2004) CDI номер кузова НОМЕР_1 був ним придбаний за ціною 17000 дол. США, що станом на 10.12.2009 року становить 135770,50 грн., однак дослідивши таке рішення, судом встановлено, що таке твердження не відповідає дійсності- такі обставини ним не встановлені (а.с.15-16).

Разом з тим, як вбачається із довідки -рахунку від 08.06.2011 року №757330, автомобіль MERCEDES-BENZ 208D (1996) номер кузова - НОМЕР_4 було відчужено ОСОБА_2 відповідачу ОСОБА_3 за ціною 72 000 грн. (а.с.17).

Так, згідно частин 1, 2 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом прав спільної сумісної власності подружжя.

Оскільки спірні автомобіль придбані сторонами під час шлюбу, то він відповідно до частин 1,2 ст. 60 СК України має статус спільної сумісної власності сторін як подружжя і додаткового визнання судовим рішенням спільним майном як подружжя не потребує, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню як такі, що не ґрунтовані на матеріальному законі.

Згідно ч. 2 ст.369 ЦК України, розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

В спеціальній нормі, а саме : в ч. 1 ст. 65 СК України законодавець закріплює аналогічне правило про те, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно частини 2 цієї ж норми права, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

З аналізу правового змісту вказаних вище норм права випливає, що ОСОБА_2, відчужуючи спірні автомобілі відповідно до правил частини 2 ст.369 ЦК України і частини 2 ст.65 СК України діяв зі згоди позивачки. Вказані правочини визнані недійсними не були. Разом з тим, такі автомобілі є відсутніми у відповідача на час розгляду справи.

Відповідно до частини 1 ст.70 ЦК України, у разі поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Способи та порядок поділу майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначені в ст. 364 ЦК України, якою право співвласника, що бажає виділу на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації кореспондується із згодою іншого співвласника, яка в даному випадку відсутня, чи реалізація права позивачки не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити грошову компенсацію, і що такий виділ не завдасть шкоди ( ухвали Верхового суду України від 22.04.2009 року, у справі №6-1296св08, від 19.03.2008 року, у справі №6-2883), ст.71 СК України, частина 2 якої вказує про те, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

В даному випадку, автомобіль відповідно до частини 2 ст.183 ЦК України має ознаки неподільної речі, оскільки його поділ без втрати його цільового призначення є неможливим.

При цьому в частині 4 цієї ж правової норми зазначено про те, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Аналіз даної норми матеріального права дає можливість зробити висновок про те, що законодавець чітко конкретизує майно при поділі якого як об»єктів спільної сумісної власності подружжя, присудження одному з них грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності, без його згоди, не допускається, а саме: житловий будинок, квартира, земельна ділянка, тобто, виключно на нерухоме майно.

При цьому законодавець, не визначає можливість розширення переліку такого майна та включення до нього рухомого майна.

Оскільки автомобіль є рухомим майном, тому до нього правила частини 4 ст.71 СК України застосуванню не підлягають.

Аналогічна правова позиція викладена і в пункті 22 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007р. з наступними змінами і доповненнями.

Згідно частини 5 ст.71 СК України, присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Цю вимогу сторонами справи не дотримано, що також є правовою підставою для відмови в позові.

Разом з тим, відповідач просить про застосування строку позовної давності, оскільки про порушення своїх прав дізналася 28.07.2009 року( справа №2/1306/116/2012).

Так, відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, що має місце у даній справі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Втім, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України). Отже, фактично сплив позовної давності є підставою для відмови у позові лише коли про її застосування заявлено стороною у спорі і суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Разом з тим, за змістом ч.1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Вирішуючи питання про можливість захисту начебто порушеного права, незалежно від пропуску позовної давності, слід виходити з того, що право на звернення до суду повинно реалізовуватись у визначений законом строк. Не звернення до суду з позовом у встановлений строк може свідчити про відсутність порушення або небажання захищати свої права в судовому порядку. Суд виходить з того, що причина пропуску строку вважається поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав є її дії, спрямовані на захист порушених прав, зокрема, оскарження рішення (дії чи бездіяльність), письмові звернення з цього приводу, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав. Так, позивачкою, як встановлено рішенням суду від 24.09.2012 року дізналася про порушення своїх прав 28.07.2009 року (справа №2/1306/116/2012 року), за яким було відмовлено у застосування строків давності, і з цього часу звертається до суду з позовами про поділ майна, визнання правочинів недійсними на відчуження спірних автомобілів (рішення суду від 27.12.2013 року справа №442/465/13-ц). таким чином, суд приходить до переконання, що строк позовної давності не пропущено.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також в їх достатності і взаємному зв»язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні належними і допустимими доказами, частково не ґрунтовані на матеріальному законі, зокрема не доведено розмір вказаної компенсації, як вище встановлено. Кошти для такої не внесено на депозитний рахунок суду, а тому не підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів в сумі 40 548,78 грн., слід зазначити наступне.

24.09.2012 року рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, на яке в обґрунтування своїх вимог, покликається позивачка, з пояснень свідка ОСОБА_8, яка є матір'ю для позивачки вбачається, що у 2006 році 2500 Євро ОСОБА_1 перевела через «Кредобанк», такий факт у 2010 році ОСОБА_2 підтвердив. Однак факт, цільового та умови їх використання не встановлені, не доведені, зокрема в рішенні суду зазначено, що не можливо таке встановити (а.с.10).

Згідно з правилами ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов'язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають за наявності таких вимог: необхідно, щоб одна особа набула (зберегла) майно за рахунок іншої; набуття майна однією особою за рахунок іншої особи відбулось без достатньої правової підстави, передбаченої законом або угодою.

Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. При цьому, обов'язок повернути безпідставно отримане майно є різновидом цивільно-правової санкції, а не мірою відповідальності.

Звертаючись з вимогами про повернення безпідставно набутих коштів, не надаючи при цьому жодних доказів безпідставності набуття таких коштів відповідачем, такі судом також не здобуті - вичерпавши всі можливі процесуальні засоби.

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Таким чином, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з недоведеності своїх вимог, не зважаючи на такий процесуальний обов'язок, та відсутності підстав вважати, що відповідач отримав кошти.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 79, 80, 88, 209, 212-214, 215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про компенсацію вартості 1/2 часток автомобілів MERSEDES-BENS 208 D, 1997 року випуску, номер кузова НОМЕР_3 та MERSEDES-BENS 311 CDI, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, із стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 коштів в сумі 103 885,25 грн.; про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно набутих коштів в сумі 40 548,78 грн. - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення -з дня отримання такого.

Суддя А.П. Івасівка

Повний текст рішення виготовлено та підписано 06.02.2015 року