АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2256/15 Справа № 199/5556/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Якименко Л. Г. Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2015 року

колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Волошина М.П., Куценко Т.Р.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську апеляційну скаргу фізичної особи підприємця - ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі -ФОП - ОСОБА_2) про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, мотивуючи тим, що на підставі трудового договору №6 від 19 вересня 2011 року, укладеного між ним та відповідачем, він працював у останнього на посаді водія до 20 лютого 2014 року.

20 лютого 2014 року трудовий договір №6 був розірваний за угодою сторін.

Зазначав, що за весь час роботи відповідач не виплачував йому заробітну плату.

Посилаючись на те, що на час звільнення окрім заборгованості по заробітній платі йому також не виплачена й компенсація за невикористані відпустки, просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 19 вересня 2011 року по 20 лютого 2014 року у розмірі 34.524 грн., компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 3.618 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3.654 грн. та в рахунок моральної шкоди 30.000 грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ФОП - ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 34.524 грн., компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 3.618 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 3.654 грн. та 1.000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі ФОП - ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Статтею 3 КЗпП України визначено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Відповідно до вимог ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши спосіб захисту, позивач у силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну його підставу. Суд за власною ініціативою не може міняти предмет і підстави позову.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні трудового договору в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; при укладенні контракту; у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; при укладенні трудового договору з неповнолітнім; при укладенні трудового договору з фізичною особою; в інших випадках, передбачених законодавством України.

Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи.

Таким чином, фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи з відома власника або уповноваженого ним органу.

Встановлено судом та це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 з 19 вересня 2011 року працював у відповідача водієм, що підтверджується трудовим договором між працівником і фізичною особою №6, укладеним 19 вересня 2011 року між ФОП - ОСОБА_2 й позивачем та зареєстрованим 19 вересня 2011 року Чигиринським районним центром зайнятості (а.с.10).

Пунктом 3 зазначеного трудового договору сторонами визначена заробітна плата у розмірі 1.200 грн. на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

Пунктом 6 трудового договору встановлено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки не може бути меншою ніж 24 календарні дні.

20 лютого 2014 року трудовий договір було розірвано на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, за угодою сторін.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та прийшов до висновку, що відповідач не виплачував позивачу заробітну плату за весь час роботи, зошит в якому позивач розписувався за отримані від відповідача грошові кошти вважав неналежним доказом.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В ст.58 ЦПК України зазначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України).

Згідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

В матеріалах справи містяться копії аркушів з робочого зошиту ФОП - ОСОБА_4, з яких вбачається, що позивач ОСОБА_3 у період з січня 2012 року по січень 2014 року включно отримував заробітну плату (а.с.26-27).

Оригінал зошиту було оглянуто в судовому засіданні як у суді першої інстанції так і під час розгляду справи в апеляційному суді.

Під час слухання справи в суді першої інстанції позивач визнав той факт, що він дійсно отримував грошові кошти, вказані в зошиті ФОП - ОСОБА_2, та розписувався за їх отримання, проте наголошував, що дані грошові кошти він отримував як добові та на відрядження, а заробітну плату він не отримував.

Судова колегія до цього твердження відноситься критично та вважає, що посилання позивача на те, що за весь час роботи він не отримував заробітну плату не відповідає дійсності, оскільки трудовим договором, який було укладено сторонами, передбачалася виплата лише заробітної плати у розмірі 1.200 грн. на місяць, тобто до грошових коштів, які позивач отримував з січня 2012 року по січень 2014 року та за які власноручно розписувався у робочому зошиті ФОП - ОСОБА_3, входить його заробітна плата, передбачена трудовим договором.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення заробітної плати підлягають задоволенню частково, а саме за період з вересня 2011 року по грудень 2011 року включно, за лютий, червень, липень 2013 року та лютий 2014 року у розмірі 8.920 грн. 32 коп. (за 9 робочих днів вересня 2011 року - 502 грн. 32 коп., жовтень, листопад та грудень 2011 року у сумі визначеній договором - 1.200 грн. на місяць, за лютий 2013 року у розмірі 1.200 грн., за червень 2013 року у розмірі 1.200 грн., за липень 2013 року у розмірі 1.200 грн., за лютий 2014 року у розмірі 1.218 грн.), тобто за той час за який відсутні дані про отримання позивачем грошових коштів, так як відповідачем не надано доказів, що він виплатив заробітну плату позивачу за цей період.

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" від 24 грудня 1999 року №13 судам роз'яснено, що, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, передбачений ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 цього Кодексу.

Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року за N100.

Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку).

Пунктом 4 трудового договору №6 визначено, що час виконання робіт установлюється за графіком. При розподілі робочого дня на частини зазначається тривалість кожної з частин та перерва між ними. Тривалість робочого часу не повинна перевищувати у вибраному періоді нормальну тривалість робочого часу з розрахунку 40 годин на тиждень.

Зважаючи на особливість виниклих правовідносин судова колегія приходить до висновку, що відповідно до сум, отриманих позивачем за період з грудня 2013 року по січень 2014 року, середньоденна заробітна плата позивача складає 226 грн.19 коп. (5.500 грн. + 4.000 грн.: 42 робочих дня).

З дня розірвання трудового договору - 20 лютого 2014 року по день ухвалення рішення, 11 березня 2015 року, - 265 робочих днів (2014 рік - 218 днів, 2015 рік - 47 днів).

Всього затримка складає 265 робочих днів.

З урахуванням наведеного, середній заробіток за час затримки розрахунку складає 60.735 грн.35 коп. (265 робочих днів х 229 грн.19 коп.) та підлягає стягненню на користь позивача.

Що стосується вимог позивача в частині стягнення грошової компенсації за невикористані відпустки колегія суддів приходить до висновку, що вони також підлягають задоволенню.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі стосовно того, що відпустки надавалися та були оплачені не можуть бути прийняті до уваги та слугувати підставою для відмови у задоволенні позову у цій частині, оскільки вони нічим об'єктивно не підтверджені. Надані відповідачем до справи розрахунково-платіжні відомості не містять підпису позивача щодо отримання останнім зазначених в них коштів.

Пунктом 6 трудового договору встановлена тривалість щорічної оплачуваної відпустки 24 календарні дні.

За період роботи з 19 вересня 2011 року по 18 вересня 2012 року, з 19 вересня 2012 року по 20 вересня 2013 року позивачу необхідно було надати 48 календарних днів відпустки.

Доказів надання щорічних відпусток зі сплатою відпускних або виплати компенсації за 48 днів невикористаної відпустки за ці періоди матеріали справи не містять.

Статтею 74 КЗпП України визначено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

Згідно до вимог ст.84 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Стаття 24 Закону України від 15 листопада 1996 року "Про відпустки" також передбачає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Обчислення середньої заробітної плати для нарахування компенсацій за невикористану відпустку провадиться згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за №100 (далі - Порядок), виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців виплати компенсації за невикористану відпустку.

Якщо працівниками відпрацьовано менше 12 календарних місяців, то обчислення середньої заробітної плати провадиться виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення до першого числа місяця, в якому виплачується компенсація за невикористану відпустку.

Пунктом 4 Порядку передбачено, що якщо нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, а працівник не мав заробітку чи ним не відпрацьовано календарного місяця з першого числа по перше, то розрахунки проводяться виходячи з установлених йому у трудовому договорі тарифної ставки, посадового окладу.

Відповідно до п.7 Порядку нарахування суми компенсації за невикористані відпустки провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, які припадають на відпрацьований період). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

Для розрахунку компенсації за невикористані щорічні відпустки апеляційний суд приймає отриману позивачем заробітну плату згідно записів робочого зошиту роботодавця ФОП-ОСОБА_2.

З 19 вересня 2011 року по 18 вересня 2012 року загальна сума заробітної плати складає 57.052 грн.32 коп., а саме, за 9 робочих днів вересня 2011 року - 502 грн. 32 коп., за жовтень 2011 року - 1.200 грн., за листопад 2011 року - 1.200 грн., за грудень 2011 року - 1.200 грн., за січень 2012 року - 2.000 грн., за лютий 2012 року - 8.000 грн., за березень 2012 року - 5.950 грн., за квітень 2012 року - 9.500 грн., за травень 2012 року - 4.500 грн., за червень 2012 року - 6.000 грн., за липень 2012 року - 6.000 грн., за серпень 2012 року - 6.000 грн., за вересень 2012 року - 5.000 грн.

Таким чином, розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 19 вересня 2011 року по 18 вересня 2012 року складає 3.846 грн. (57.052 грн. 32 коп. (заробітна плата за 12 місяців): 366 календарних днів)- 10 (святкові та неробочі дні) х 24 дні відпустки) та підлягає стягненню з відповідача.

З 19 вересня 2012 року по 18 вересня 2013 року загальний розмір заробітної плати складає 79.150 грн., а саме, за жовтень 2012 року - 7.350 грн., за листопад 2012 року - 22.000 грн., за грудень 2012 року - 5.000 грн., за січень 2013 року - 3.000 грн., за березень 2013 року - 7.000 грн., за квітень 2013 року - 12.000 грн., за травень 2013 року - 9.800 грн., за червень 2013 року - 6.000 грн., за липень 2013 року - 6.000 грн., за серпень 2013 року - 6.000 грн., за вересень 2013 року - 5.000 грн.

Таким чином, розмір компенсації за невикористану щорічну відпустку за період з 19 вересня 2012 року по 18 вересня 2013 року складає 5.350 грн.98 коп. (79.150 грн. (заробітна плата за 12 місяців): 365 календарних днів)- 10 (святкові та неробочі дні) х 24 дні відпустки) та підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи, що трудовий договір було розірвано 20 лютого 2014 року, у позивача за відпрацьований період з 19 вересня 2013 року по 19 січня 2014 року виникло право ще на 5 календарних днів відпустки, яка розраховується за формулою 0,0676 к.д. (кількість днів щорічної відпустки, які припадають на один календарний день без урахування святкових і неробочих днів у цілому за рік) x 73 к.д. (кількість робочих (відпрацьованих) днів)= 4,9348.

За період з 19 вересня 2013 року по 19 січня 2014 року розмір загальної суми заробітної плати складає 23.718 грн., а саме, за жовтень 2013 року - 5.000 грн., за листопад 2013 року - 8.000 грн., за грудень 2013 року - 5.500 грн., за січень 2014 року - 4.000 грн. та за лютий 2014 року - 1.218 грн.

Розмір компенсації за 5 невикористаних, на момент розірвання трудового договору, календарних днів відпустки складає 334 грн. (23.718 грн. (заробітна плата за 5 місяців): 365 календарних днів) - 10 (святкові та неробочі дні) х 5 днів відпустки) та підлягає стягненню з відповідача.

Статтею 2371 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїми протиправними діями щодо несвоєчасного розрахунку при звільненні порушив законні права позивача, які призвели до моральних страждань, а тому його вимоги щодо відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню.

Разом з тим, з урахуванням розумності та співмірності, колегія суддів вважає, що в рахунок відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути 200 грн.

З'ясувавши обставини справи та давши належну правову оцінку зібраним доказам, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з ФОП - ОСОБА_2 на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 1.035 грн.46 коп.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу фізичної особи підприємця - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до фізичної особи підприємця - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи підприємця - ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі з вересня 2011 року по грудень 2011 року, за лютий, червень, липень 2013 року та лютий 2014 року у розмірі 8.920 грн.32 коп., компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 9.530 грн. 98 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 60.735 грн.35 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 грн., а всього стягнути 79.386 грн.65 коп. без утримання податку й інших обов'язкових платежів.

В іншій частині позову ОСОБА_3 відмовити.

Допустити негайне виконанні рішення суду щодо виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Стягнути з фізичної особи підприємця - ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1.035 грн.46 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Волошин М.П.

Куценко Т.Р.