Провадження №22-ц/784/432/15
Головуючий у першій інстанції-Губницький Д.Г.
Категорія 44 Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого - Данилової О.О.,

суддів - Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

при секретарі - Свіщуку О.В.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2014 року у цивільній справі за позовом

Будинкоуправління № 1

квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва

до ОСОБА_2

про виселення

У С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року Будинкоуправління № 1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва (далі -БУ №1 КЕВ) звернулося з позовом до ОСОБА_2 про виселення.

Позивач зазначав, що з 19 травня 2005 року ОСОБА_2 безпідставно зареєстрований в кімнаті АДРЕСА_1, яке є власністю Міністерства оборони України і перебуває на балансі БУ № 1 КЕВ м. Миколаєва.

Посилаючись на те, що відповідач ніякого відношення до Збройних Сил України не мав та не має, ордер на його вселення не видавався, а проживання у спірному приміщенні є самоуправним, БУ №1 КЕВ просило виселити ОСОБА_2 з кімнати АДРЕСА_1 гуртожитку та зобов'язати його передати житлове приміщення Міністерству оборони України.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав (а.с. 44-46), у судові засідання не з'являвся.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2014 року позов задоволено частково, ОСОБА_2 виселено з кімнати гуртожитку без надання іншого житла, у задоволенні інших вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення скасувати та відмовити у позові. Апелянт посилався на те, що проживав у кімнаті гуртожитку з 1996 року як член сім'ї військовослужбовця ОСОБА_3 та був зареєстрований за вказаною адресою у встановленому порядку по досягненню шістнадцятирічного віку у березні 2005 року.

В судове засідання апеляційного суду представник БУ №1 КЕВ не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с. 146), подав заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 140).

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що єдиною підставою для вселення у гуртожиток є спеціальний ордер, який видається підприємством, установою, організацією на підставі рішення про надання жилої площі у гуртожитку. Оскільки ОСОБА_2 вселився до кімнати АДРЕСА_1 гуртожитку без спеціального ордеру, він підлягає виселенню у відповідності до вимог статей 128, 129 ЖК та інших нормативних актів.

Проте не з усіма висновками суду можна погодитись.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Аналогічне положення містить і частина 4 статті 9 ЖК.

Загальні правила користування житловими приміщеннями у гуртожитках регулюються статтями 125-132 ЖК.

Правовідносини щодо користування та забезпечення жилими приміщеннями військовослужбовців та членів їх сімей житлом, в тому числі і приміщеннями гуртожитків, також регулюються Законом «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 4 вересня 2008 року № 500-VI, Порядком забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженим постановою КМ України від 3 серпня 2006 року № 1081, та Інструкцією про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями, затвердженою наказом МОУ від 30 листопада 2011 року № 737 (далі - Інструкція).

Зазначені норми містять диференціацію видів гуртожитків, умови надання такого приміщення у користування та збереження цього права у різних випадках, а також підстави виселення осіб з приміщень гуртожитків.

Таким чином, вирішення спірного питання залежить від статусу житлового приміщення; підстав, за яких особа поселилась до нього, тобто статус цієї особи; порядку заселення та певних умов збереження права користування приміщеннями гуртожитку тими чи іншими особами.

З матеріалів справи вбачається, що гуртожиток АДРЕСА_1 прийнятий на баланс основних засобів БУ №1КЕВ 30 червня 2011 року (а.с. 12).

Документів, які би визначали статус спірного будинку та його належність матеріали справи не містять.

Проте, при розгляді інших судових справ з аналогічними вимогами судами було встановлено, що рішення Миколаївського міськвиконкому від 10 січня 1986 року гуртожиток по АДРЕСА_1 був зареєстрований як гуртожиток для малосімейних військовослужбовців , у Реєстрі прав власності на нерухоме майно власником гуртожитку є держава в особі Міністерства оборони України (справа№22-ц/784/2211/14).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, по досягненню шістнадцятирічного віку був зареєстрований 19 травня 2005 року у встановленому порядку у кімнаті АДРЕСА_1, і на теперішній час є основним наймачем спірної кімнати (а.с. 6, 84, 107).

Підставою виселення ОСОБА_2 позивач зазначає той факт, що відповідач ніколи військовослужбовцем не був, документів, що підтверджують право користування гуртожитком (ордеру), не має, а тому він, самоуправно зайнявши житло, підлягає виселенню за статтею 116 ЖК та пункту 5.10 Інструкції.

Особами, які самоуправно зайняли житло, вважаються особи, які вселились до приміщення самовільно, без будь-яких підстав або всупереч заборони про вселення (коментар до статті 109 ЖК).

Разом з тим, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначав, що проживав у спірній кімнаті з 1996 року, будучи малолітньою дитиною, зі своєю матір'ю ОСОБА_4 та її чоловіком ОСОБА_3 - військовослужбовцем та ветераном Збройних Сил України, звільненим в запас за станом здоров'я у жовтні 2002 року (а.с. 108, 11, 113-116). При отриманні паспорту 19 травня 2005 року він, як член сім'ї військовослужбовця, був зареєстрований за місцем свого постійного проживання. До теперішнього часу він постійно проживає за вказаною адресою, виконує обов'язки основного наймача (а.с.48-53).

Твердження відповідача позивачем не спростовані.

При цьому позивач не надав суду будь-яких відомостей про час та підстави заселення до кімнати АДРЕСА_1 військовослужбовця ОСОБА_3, наявність спеціального ордеру на ім'я останнього та склад його сім'ї.

Сам факт відсутності у ОСОБА_2 спеціального ордеру на заселення кімнати АДРЕСА_1 гуртожитку без врахування інших обставин, а саме часу, порядку та умов вселення, не може бути достатньою та єдиною підставою для виселення особи. Ордер на жиле приміщення, в тому числі і спеціальний ордер, видається лише для вселення у вільне приміщення, здається у квартирний відділ експлуатуючої організації та є дійсним лише тридцять днів.

Отже, встановлені обставини свідчать про відсутність правових підстав вважати ОСОБА_2 особою, яка самоуправно зайняла кімнату АДРЕСА_1 гуртожитку та яка підлягає виселенню за пунктом 3 статті 116 ЖК.

Встановлення судом апеляційної інстанції права ОСОБА_2 на проживання у кімнаті гуртожитку у зв'язку зі звільненням ОСОБА_3 з військової служби у 2002 році, надання сім'ї військовослужбовця іншого житлового приміщення та інших обставин, виходить за межі підстав цього позову та вимог, заявлених в суді першої інстанції, а тому і за межі апеляційного розгляду справи (стаття 303 ЦПК).

Не може бути достатньою підставою для виселення за вказаною нормою і заборгованість відповідача по сплаті комунальних платежів, про що зазначено в запереченнях позивача на апеляційну скаргу (а.с. 140).

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для виселення ОСОБА_2 в межах заявленого позову як особу, яка самоуправно зайняла житлове приміщення у гуртожитку за частиною 3 статті 116 ЖК.

Але такий висновок не позбавляє позивача права на судовий захист своїх порушених прав з інших підстав.

Оскільки суд першої інстанції, не встановивши дійсних обставин вселення відповідача у кімнату гуртожитку та передбачених законом підстав для виселення мешканців гуртожитку, помилково вважав достатнім факт відсутності у ОСОБА_2 спеціального ордеру, судове рішення в частині задоволених вимог підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись статтями 309,316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 листопада 2014 року в частині задоволення позову про виселення скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову будинкоуправління № 1 квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва про виселення - відмовити.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді