Справа № 462/4201/13-ц
УХВАЛА

17 квітня 2015 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

при секретарі Обертас Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» на постанову державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції про повернення виконавчого документа стягувачеві,

встановив:

Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» звернулося до суду зі скаргою, в якій просить визнати дії державного виконавця Залізничного ВДВС Львівського МУЮ щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 18.12.2014 року неправомірними, скасувати відповідну постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 18.12.2014 року та зобовязати державного виконавця відновити провадження про стягнення заборгованості за спожитий природній газ з ОСОБА_1 на суму 414,92 грн. основного боргу та 114,70 грн. судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що 18.12.2014 року Залізничним ВДВС Львівського МУЮ винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, однак державним виконавцем не вжито всіх заходів для примусового виконання рішення. Таким чином права ПАТ «Львівгаз», як сторони виконавчого провадження, були порушені, оскільки державним виконавцем безпідставно, формально повернуто виконавчий документ стягувачеві.

У судове засідання представник стягувача не зявився, подавщи заяву, в якій зазначив, що вимоги скарги підтримує, просить проводити розгляд скарги за його відсутності (заява в матеріалах справи).

Інші особи, які брали участь у справі,будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду заяви, в судове засідання не зявилися, про причини неявки не повідомили, однак неявка осіб, які брали участь у справі, не перешкоджає розгляду скарги.

При цьому, державний виконавець подав письмові заперечення на скаргу, в яких зокрема зазначив, що державний виконавець 18.12.2014 року, керуючись п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», виніс постанову про повернення виконавчого документа. При цьому, покликається на ч.2 ст.18 даного Закону, у відповідності до якої у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення. Оскільки виконавчі дії проводяться державним виконавцем по одному боржнику та відсутні паспортні дані боржника, то це унеможливлює провести виконавчі дії в повному обсязі згідно виконавчого документа

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

У відповідності до ч.1 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Судом встановлено, що 03.06.2013 року Залізничним районним судом м.Львова видано судовий наказ № 462/4201/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожитий природній газ в розмірі 414,92 грн. (а.с.37).

Також встановлено, що 18.12.2014 року державним виконавцем Залізничного ВДВС Львівського МУЮ ОСОБА_2 винесено постанову (ВП №44251152) про повернення виконавчого документа на підставі п.2 ч.2 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.37).

Відповідно ч.5 ст.124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими для виконання на всій території України.

Статтею 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, які набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

У відповідності до ст.ст. 1, 6, 11 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб; зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Частинами 1 та 2 статті 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу . Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Державний виконавець Залізничного ВДВС ЛМУЮ ОСОБА_2 не надав суду матеріали виконавчого провадження, та не надав належних і допустимих доказів, які б свідчили про те, що ним були проведені всі необхідні дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», які були направлені на розшук майна боржників, на яке може бути звернуто стягнення.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що постанова від 18.12.2014 року про повернення виконавчого документу стягувачеві була винесена державним виконавцем передчасно, без проведення всіх необхідних дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», а відтак оскаржувану постанову слід визнати неправомірною.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» у пункті 18 розяснено, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав.

Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, виходячи зі змісту статті 387 ЦПК України, вважає, що оскаржувану постанову державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ ОСОБА_2 не слід скасовувати, як це просить зробити у своїй скарзі заявник, зазначену постанову необхідно визнати неправомірною.

Щодо вимоги про визнання дій державного виконавця Залізничного ВДВС ЛМУЮ по винесенню постанови від 18.12.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві неправомірними, то суд приходить до висновку, що у задоволенні такої слід відмовити, оскільки така охоплюється вимогою про визнання постанови державного виконавця неправомірною.

Щодо вимоги про зобов'язання державного виконавця відновити виконавче провадження, то у задоволенні такої також слід відмовити, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду.

Представником заявника не надано суду доказів того, що державний виконавець після отримання даної ухвали суду, якою його постанова від 18.12.2014 року про повернення виконавчого документа стягувачеві була визнана неправомірною, має намір ухилятися від дій по відновленню виконавчого провадження.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні вищевказаної вимоги слід відмовити за безпідставністю та необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 386, 387 ЦПК України, суд

ухвалив:

Скаргу Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Львівгаз» задовольнити частково.

Визнати неправомірною постанову державного виконавця Залізничного відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції ОСОБА_2 від 18 грудня 2014 року ВП № 44251152 про повернення виконавчого документа стягувачеві.

В решті вимог скарги відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.