У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2015 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Собіни І.М., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: сторін та представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1, що діє особисто і як законний представник ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання такими, що втратили право користування жилим приміщенням та про зняття їх з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського районного суду від 24 грудня 2014 року позов задоволено: визнано ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 та знято відповідачів із реєстраційного обліку в зазначеному житловому будинку.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на його незаконність і необґрунтованість через невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначала про не вирішення судом заяви про залучення до участі в справі як третіх осіб Управління державної міграційної служби України в Рівненській області та Служби у справах дітей Рівненської районної державної адміністрації. Припущенням суду вважала те, що відповідачі не проживають в спірному будинку, а також не надано належної правової оцінки тому, що не встановлено обставин, які перешкоджали би зняттю їх з реєстраційного обліку.

На її думку, оскаржуваним рішенням відповідачів позбавлено конституційного права на реєстрацію місця проживання, оскільки в будинку, де вони проживають, реєстрація неможлива через те, що його не прийнято в експлуатацію.

Вважала, що судом не встановлено факту порушення відповідачами права власності позивача, спосіб такого перешкоджання та чи користуються відповідачі спірним жилим приміщенням і яким шляхом.

Посилалася на недодержання вимог ст.ст. 3, 6, 7, 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", ст.ст. 29, 379, 380, ч. 2 ст. 331 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР, абз. 1, 3 п. 2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, що затверджений наказом МВС України від 22.11.2012 року і зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 18 грудня 2012 року за № 2109/22421

Крім того, зняття відповідачів з реєстраційного обліку є компетенцією відповідного державного органу, але не суду.

З цих підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи і доводи ОСОБА_1, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки відповідачі більше десяти років тому добровільно, без створення позивачем таких умов, які унеможливлювали би їхнє проживання, залишили спірне жиле приміщення, перейшовши мешкати в інше, а тому задовольнив позов, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, та зняв їх з реєстраційного обліку.

Як правильно встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 9 грудня 2011 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 жилою площею 50, 9 кв.м, загальною площею 69, 2 кв.м, про що міститься в Реєстрі прав власності на нерухоме майно запис 80-80 в книзі 1, реєстраційний номер 35100054 (а.с. 6, 7).

До набуття позивачем права власності житловий будинок належав на праві особистої власності її чоловікові - спадкодавцю ОСОБА_7 на підставі відповідного свідоцтва, виданого виконавчим комітетом Рівненської районної ради народних депутатів від 20 січня 1989 року і зареєстрованого у Реєстрі прав власності на нерухоме майно Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації.

Після укладення 26 лютого 1994 року ОСОБА_1 шлюбу із сином позивача ОСОБА_8 своє місце проживання зареєструвала в АДРЕСА_1 з дозволу власника житлового будинку.

Спочатку вона разом з чоловіком та дітьми мешкали у будівлі для тимчасового проживання, а близько сімнадцяти років тому вселилися у будинок АДРЕСА_1, який не закінчений будівництвом і не прийнятий в експлуатацію, де відповідачі проживають і на час вирішення справи.

У будинку, що належить позивачу, зареєстровано, крім ОСОБА_1, також і дітей останньої: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 13).

Вважаючи, що оскільки відповідачі тривалий час проживають не за адресою своєї реєстрації, а в іншому місці, у листопаді 2014 року ОСОБА_2 як власник житлового будинку звернулася до суду з позовом про визнання ОСОБА_1 та її дітей такими, що втратили право користування жилим приміщенням в будинку АДРЕСА_1, та зняти їх з реєстраційного обліку в цьому будинку.

Згідно із ч. 3 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Оскільки відповідачі визнали те, що вони протягом часу у сімнадцять років добровільно виселилися і припинили мешкати у житловому будинку АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 є титульним власником будинку, тому її позов про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, правильно визнано судом першої інстанції обґрунтованим і таким, що відповідає вимогам закону.

Щодо висновків суду про застосування до спірних правовідносин положень ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР, то вони є зайвими, оскільки ці норми закону регулюють права і обов'язки, що виникають з користування особою державним чи громадським житловим фондом, а не приватним житловим фондом, що регулюється виключно правилами ст. 405 ЦК України.

Таким чином покликання апеляційної скарги про хибність висновків суду про задоволення позову у цій частині не заслуговують на увагу.

Не можна погодитися і з доводами автора скарги про незаконність оскаржуваного рішення у частині зняття відповідачів з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.ст. 7, 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування.

Хоча самі по собі вимоги позивача про зняття з реєстрації відповідачів ґрунтуються на обов'язках державного органу, який здійснює реєстрацію місця проживання особи, однак задоволення судом позову у цій частині є правовим наслідком первісної вимоги і додатковою гарантією судового захисту суб'єктивних цивільних прав ОСОБА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України додержання судом першої інстанції вимог закону при ухвалення оскаржуваного рішення є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-314, 316, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рівненського районного суду від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: Судді: