Справа №576/789/15 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1407/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 серпня 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 04 червня 2015 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 04 червня 2015 року задоволено позов Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк».

Звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 39588 від 20 грудня 2006 року, за реєстровим № 1-3596, а саме: однокімнатну квартиру, загальною площею 29,6 кв.м, житловою площею 16,1 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і є спільною частковою власністю (в рівних частках) ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договору обміну нерухомості, зареєстрованого філією ТБ «Українська» 25 вересня 2001 року р-р № 71060 та Глухівським МБТІ в реєстрову книгу № 12 за реєстровим № 2382, а також в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 17031524, для задоволення вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту № 0 від 20 грудня 2006 року, в розмірі 8529,50 доларів США (з яких: 7666,18 доларів США кредитна заборгованість, 863,32 доларів США заборгованість по процентам), що в еквіваленті за курсом НБУ станом на 18 березня 2015 року складає 189754,64 грн., та заборгованості по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту і сплаті процентів за кредит в розмірі 6691,86 грн. (з яких: 4583,52 грн. пеня за прострочення кредиту, 2108,34 грн. пеня за прострочення сплати процентів), встановивши спосіб реалізації цього нерухомого майна шляхом проведення прилюдних торгів стосовно предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», та встановлено початкову ціну, визначену на підставі оцінки майна, яка здійснена субєктом оціночної діяльності відповідно до законодавства.

Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» витрати по оплаті судового збору в сумі 1964,47 грн.

Відстрочено виконання цього рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Вказане рішення суду відповідач ОСОБА_3 оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі вона, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що банк не звертався до суду з позовом про виділення частки ОСОБА_4 зі спільного майна, що є предметом іпотеки, яке перебуває у спільній частковій власності обох відповідачів, чого безпідставно не врахував суд першої інстанції, як і того, що відповідач ОСОБА_3 не давала згоди на розпорядження її 1/2 часткою у спірному майні на момент укладення договору іпотеки.

Крім того, як вважає ОСОБА_3, Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» взагалі забороняє звертати стягнення на предмет іпотеки, яким є спірна квартира, оскільки це єдине місце проживання відповідачів, до того ж, там мешкає і неповнолітня дитина.

Подане до суду клопотання відповідача ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у звязку з перебуванням її у відрядженні, як вважає колегія суддів, задоволенню не підлягає, так як її явка не визнавалась обовязковою і свою позицію вона виклала в доводах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ПАТ «УкрСиббанк» ОСОБА_5 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 був укладений договір за № 0 про надання споживчого кредиту у формі поновлювальної кредитної лінії в іноземній валюті у розмірі 23000 доларів США на строк до 19 грудня 2017 року, умовами якого була передбачена сплата 11,8% річних за користування кредитом, а також був складений графік погашення кредиту (а.с.7-17, 62-67).

Для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором того ж дня, тобто 20 грудня 2006 року, АКІБ «УкрСиббанк» уклало зі ОСОБА_4 та ОСОБА_3, від імені якої за довіреністю діяла ОСОБА_4, договір іпотеки, за яким вони передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2, яка на праві спільної часткової власності, тобто у рівних частках кожній, належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на підставі договору обміну нерухомості від 25 вересня 2001 року, зареєстрованого філією ТБ «Українська», реєстраційний № 71060, а право власності на яку зареєстровано 26 вересня 2001 року Глухівським МБТІ в реєстровій книзі № 12 за реєстровим № 2382, а також в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним № 17031524 (а.с.18-20, 23-24, 25, 26).

Починаючи з 22 квітня 2014 року платежі за кредитним договором ОСОБА_4 не вносяться, внаслідок чого виникла заборгованість по кредиту і процентам за користування кредитом, яка станом на 18 березня 2015 року становила 8529,50 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 189754,64 грн. (з яких: 7666,18 доларів США кредитна заборгованість, 863,32 доларів США заборгованість по процентам), та заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та сплаті процентів за користування кредитом в сумі 6691,86 грн. (а.с.27-39, 41).

18 грудня 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» рекомендованим листом з повідомленням про вручення направило кожному з відповідачів вимогу від 17 грудня 2014 року про усунення порушення зобовязань відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку». Зазначені вимоги були отримані ОСОБА_4 та ОСОБА_3 23 грудня 2014 року (а.с.49-50, 51-52, 53, 54-57, 58).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки зобовязання за укладеними договорами відповідачі не виконують, не дивлячись на нагадування банку з приводу цього та надані розяснення про застосування наслідків невиконання умов договорів, тому і звернув стягнення на предмет іпотеки, що передбачено відповідним договором.

Дійшовши вказаного висновку, суд першої інстанції, при цьому, застосував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», на підставі якого відстрочив виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, вказавши, що мораторій не звільняє від виконання зобовязання, а є лише відстроченням виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта, тобто, вказаний Закон визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виходячи з вимог статей 1049, 1050, 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 3 ст.18 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Як передбачено п.п.4.1-4.5 укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та відповідачами договору іпотеки від 20 грудня 2006 року, звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у випадках, зазначених в п.п.2.1.1-2.1.2 цього договору іпотеки, або у разі смерті боржника, іпотекодавця, або у разі порушення боржником будь-якого зобовязання за цим договором або будь-якого зобовязання, що забезпечено іпотекою, або в інших випадках відповідно до діючого законодавства.

Звернення стягнення здійснюється на підставі:

- рішення суду;

- виконавчого напису нотаріуса;

- застереження про задоволення вимог іпотекодержателя;

- за договором між іпотекодавцем, боржником та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

У випадках, зазначених п.п.2.1.1-2.1.2 цього договору іпотеки іпотекодержатель надсилає боржнику, іпотекодавцю повідомлення, оформлене згідно ст.35 Закону України «Про іпотеку».

У разі невиконання боржником, іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п.4.3, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення.

Звернення стягнення за рішенням суду та виконавчим написом здійснюється відповідно до Закону України «Про іпотеку».

Саме із зазначених норм закону та положень договору іпотеки виходив суд першої інстанції, задовольняючи вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-VII, згідно з пунктом 1 статті 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа його не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню.

Вказані висновки щодо застосування норм права містяться у постановах Верховного Суду України від 25 березня 2015 року (справа № 6-44цс15), від 15 квітня 2015 року (справа № 6-46цс15), та від 27 травня 2015 року (справи №№ 6-57цс15, 6-58цс15), які відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

У звязку із зазначеним, помилковими є доводи апеляційної скарги про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» взагалі забороняє звертати стягнення на предмет іпотеки.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що в переданій в іпотеку квартирі не були виділені частки відповідачів, враховуючи, що спірне майно належить їм на праві спільної часткової власності, що, на думку відповідача ОСОБА_3, свідчить про порушення ст.366 ЦК України, не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки із встановлених у справі обставин вбачається, що предметом іпотеки є вся квартира, на яку може бути звернене стягнення для задоволення вимог позивача, у звязку з чим відсутні підстави вважати, що для погашення боргу за кредитним договором шляхом звернення стягнення на нерухоме майно потребується ще якесь інше майно, окрім того, яке є предметом іпотеки.

Також, виходячи з вимог ст.578 ЦК України та ч.2 ст.6 Закону України «Про іпотеку», тільки у разі відсутності згоди іншого співвласника на передачу частки майна у спільній власності вимагається виділення частки в натурі та реєстрація права власності на неї, як на окремий обєкт.

Однак, з умов нотаріально посвідченого договору іпотеки вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 погодилась передати свою частку у праві спільної часткової власності у спірній квартирі в іпотеку для забезпечення в повному обсязі виконання грошових зобовязань за кредитним договором, у звязку з чим колегія суддів критично відноситься до доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_3 не давала згоди на передачу її частки у спірному майні в іпотеку, а тим більше колегія суддів не погоджується з посиланням цього відповідача в апеляційній скарзі на те, що вона не давала згоди на розпорядження її часткою у спільному майні, так як обставин цього у справі не встановлено.

Отже, погоджуючись з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та відстрочення виконання цього рішення суду на час дію мораторію, колегія суддів вважає, що суд при цьому правильно керувався не тільки ЦК України, а й нормами законів України «Про іпотеку» та «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також і постановами Верховного Суду України, прийнятими у цивільних справах з аналогічних питань.

Інші доводи апеляційної скарги, в тому числі і про те, що у спірній квартирі проживає неповнолітній, також не є підставою для зміни чи скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам матеріального і процесуального права, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 04 червня 2015 в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -