АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/791/1458/15 Головуючий в суді 1 інстанції: Котьо І.В. Категорія: 27 Доповідач: Склярська І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2015 року червня місяця 02 дня колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області в складі :

Головуючого: Склярської І.В.

Суддів: Радченко С.В.

Вейтас І.В.

При секретарі: Благовещенській О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 та апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 на рішення Комсомольського районного суду міста Херсона від 10 квітня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, -, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_6, в особі представника ОСОБА_5 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 31.10.2012 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір процентної позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 239700 грн., що еквівалентно 30 000 дол. США з обов'язком останнього повернути борг в строк до 31.10.2013 року та сплатити відсотки в розмірі 5% щомісячно від суми позики, починаючи з дати отримання грошових коштів і до моменту повернення.

Крім того, 22.05.2009 року між сторонами була укладена угода, згідно якої ОСОБА_7 зобов'язався повернути позивачу з 30.07.2009 року протягом 36 місяців 33000 доларів США. Враховуючи те, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики від 31.10.2012 року та за угодою від 30.07.2009 року належним чином не виконав, суму боргу в строк обумовлений сторонами не повернув, чим завдав позивачеві матеріальних збитків, після уточнення позовних вимог від 05 березня 2015 року просив:

1) сягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 згідно договору процентної позики від 31.10.2012 року суму боргу з нарахованими відсотками, що на момент складання позову становить в еквіваленті 46543,69 доларів США, за курсом НБУ на день винесення рішення - 1106 343 грн.51 коп.

2) стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 згідно угоди від 22.05.2009 року суму боргу у розмірі 33000 доларів США, за курсом НБУ на день винесення рішення - 784 410 грн.

Рішенням Комсомольського районного суду міста Херсона від 10 квітня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 борг за договором позики від 31.10.2012 року в розмірі 30 000 доларів США, та проценти від суми позики в розмірі 19 500 доларів США, всього 49500 доларів США конвертованих в національну валюту на день здійснення платежу. В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення боргу за договором позики від 31.10.2012року в сумі 30 000 дол. США та процентів від суми позики в розмірі 19 500 доларів США, всього 49 500 дол. США конвертованих в національну валюту на день здійснення платежу скасувати та ухвалити нове яким в задоволені цієї частини позову відмовити.

В апеляційній ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального права просить рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за договором позики від 22.05.2009 року в розмірі 33 000 доларів США скасувати та ухвалити нове, яким вказані позовні вимоги задовольнити.

Письмові заперечення до суду апеляційної інстанції не надходили.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 задоволенню не підлягає, а апеляційна скарга ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення коштів за угодою, укладеною сторонами 22 травня 2009року, суд виходив з того, що умови, викладені в даній угоді за своїм змістом не співвідносяться з нормами, які регулюють ознаки договору позики.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення суми позики за договором позики від 31 жовтня 2012 року, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в цій частині ґрунтуються на нормах ст.533, 1046,1048,1049 ЦК України, відповідач, як позичальник, в силу вимог ст. 1051 ЦК України не оспорив договір позики.

Так з матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 22 травня 2009 року укладена угода за якою ОСОБА_8 відмовляється від партнерства з ОСОБА_4 у взуттєвому бізнесі в обмін на повернення його вкладень в зазначений бізнес у сумі 33000 американських доларів, а також відмовляється від відсотків на цю суму. ОСОБА_4 зобов'язується повернути ОСОБА_8 33000 американських доларів протягом 36 місяців з дати 30.07.2009 року (т.1 а.с.7).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Матеріали справи не містять доказів надання позивачем саме у позику грошових коштів в сумі 33 000 дол. США.

Виходячи з правової природи укладеної угоди від 22 травня 2009року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вона не є договором позики, вимоги до якого випливають і з норми ст. 1046 ЦК України.

Враховуючи викладене, доводи апелянта про наявність підстав для стягнення 33 000 грн. в еквіваленті в гривні за угодою від 22 травня 2009 року не ґрунтуються на нормах матеріального права та належних доказах, а тому судовою колегією до уваги не приймаються.

Також з матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 31 жовтня 2012 року між сторонами укладений договір позики за яким ОСОБА_6 передає у власність ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 239 700 грн., що еквівалентно 30 000 дол. США (на день укладення договору), а останній зобов'язується повернути їх позичальнику через 12 календарних місяців з моменту надання суми позики зі сплатою відсотків в розмірі 5% щомісячно від суми позики (п.1.1.,2.1.,2.2.,4.1 договору) (а.с. 8).

Сторони визначили в договорі порядок надання позики згідно умов якого позикодавець надає суму позики готівкою при підписанні цього договору позичальником, позика вважається переданою позичальникові в момент підписання цього договору позичальником (п.3.1, 3.2 договору)( а.с.8).

Договір позики укладений сторонами у письмовій формі відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Така правова позиція Верховного Суду викладена в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63 цс13.

Досліджуючи договір позики від 31 жовтня 2012 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що укладений договір є договором позики з урахуванням вимог закону, які застосовуються до такого виду договірних відносин, позикодавець підписав договір чим підтвердив всі умови договору в тому числі щодо отримання коштів за договором, та позичальник не оспорив договір позики відповідно до положень ст. 1051 ЦК України, не надав суду належних та допустимих доказів що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника відповідача, що ОСОБА_4 не підписував договір позики від 31жовтня 2012 року , оскільки вони спростовуються висновком судової почеркознавчої експертизи (т.2 а.с. 182 (о.с.)) та після допиту експерта суд правомірно не знайшов, відповідно до ч.2 ст.150 ЦПК України, підстав для призначення повторної експертизи.

Підписання відповідачем в цей же день в м. Одеса акту виконаних робіт та договору з іншою особою, на думку судової колегії, із-за відстані між Одесою та Херсоном не є перешкодою для укладання в цей же день договору позики в м. Херсоні, а тому, колегія суддів, доводи апелянта про порушення експертом Методики судово-почеркознавчої експертизи не приймає до уваги.

Враховуючи, надання для проведення судової почеркознавчої експертизи підписаних ОСОБА_4 документів, викладених на українській мові та стосуються його підприємницької діяльності, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про незрозумілість української мови громадянину Ізраіля ОСОБА_4.

Відсутність згоди дружини відповідача на укладення договору позики, колегією суддів також не приймається до уваги, оскільки рішенням суду грошові кошти стягнути тільки з відповідача.

Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Виходячи з вказаної норми права, не оспорення позичальником договору позики з підстав неотримання грошових коштів, колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про неотримання ОСОБА_4 грошових коштів за договором позики від 31.10.2012 року.

Разом з тим, стягуючи з відповідача на користь позивача борг за договором позики в доларах США, конвертованих в національну валюту на день здійснення платежу, суд першої інстанції не врахував наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, ч.4 ст.654 ЦК України,Закон України від 16 квітня1991 року №959-12 «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року №185/94ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язаннями, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу ( тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 2 липня 2014 року у справі №6-79цс/14.

Як роз'яснено в п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009року «Про судове рішення», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи, що позивач в уточненнях позовних вимог просить стягнути 46 543,69 дол. США (т.2 а.с.196) , які, як вбачається з договору та встановлених обставин, складаються з суми позики 30 000 дол. США та відсотків (5% щомісячно від суми позики) - 16 543, 69 дол., колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог щодо стягнення відсотків в розмірі 19500 дол. США.

Таким чином, до стягнення за договором позики від 31 жовтня 2012 року в межах заявлених позовних вимог підлягає до стягнення 30000 доларів США, що еквівалентно 703 059 грн..( з урахуванням курсу Нац. Банку станом на 10 квітня 2015 року - 2343,5369 ) . на час ухвалення рішення суду та проценти від суми позики в розмірі 16 543, 69 дол. США, що еквівалентно 387 706 грн.( з урахуванням курсу Нац. Банку станом на 10 квітня 2015 року) на час ухвалення рішення суду, в зв'язку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні.

В решті частини рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

На підставі викладеного, ст.533,1046,1051 ЦК України, керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє в інтересах ОСОБА_6 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Комсомольського районного суду міста Херсона від 10 квітня 2015 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_4, громадянина Ізраїлю на користь ОСОБА_6, громадянина Ізраїлю, боргу за договором позики від 31.10.2012 року в розмірі 30 000 доларів США, та проценти від суми позики в розмірі 19 500 доларів США, всього 49500 доларів США конвертованих в національну валюту на день здійснення платежу , зазначивши про стягнення боргу в розмірі 30 000 доларів США (тридцять тис. дол.. США), що еквівалентно 703 059 грн (сімсот три тис. п'ятдесят дев'ять грн..). та проценти від суми позики в розмірі 16 543, 69 доларів США (шістнадцять тис. п'ятсот сорок три дол.. 69 цент США) , що еквівалентно 387 706 грн. ( триста вісімдесят сім тис. сімсот шість грн..)

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з дня його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: