Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1619/15 Головуючий у 1 інстанції: Мірошниченко О.В.
Суддя-доповідач: Боєва В.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Боєвої В.В.,

Суддів Коваленко А.І., Каракуші К.В.,

при секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 08 січня 2015 року в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні кімнатою, вселення,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні кімнатою, вселення.

Позивач зазначав, що в 2001 році він та його дружина ОСОБА_3, подарували, а відповідач ОСОБА_2, яка доводиться їм дочкою, прийняла в дар жилий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1, в якому вони всі проживали однією сім'єю. В спірному будинку він зареєстрований з 1963 року. Як на момент укладення договору дарування, так і після, сторони не укладали жодного додаткового договору про порядок користування жилим будинком і продовжували проживати в ньому, як члени сім'ї власника, користуючись з дружиною окремою жилою кімнатою площею 10,9 кв. м, користуючись разом з усіма членами родини місцями загального користування.

В 2008 році його дружина померла, після чого він на тих же умовах продовжив проживання у спірному жилому будинку разом з дочкою ОСОБА_2 та її двома дітьми. У грудні 2012 року між ним та відповідачкою загострилися відносини на підставі побутових конфліктів та він був вимушений піти проживати до своєї знайомої. Всі його особисті речі та меблі залишилися у будинку. Перешкоджання йому відповідачем у користуванні житловим будинком стало підставою для звернення до суду. Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 січня 2014 року було усунуто перешкоди в користуванні жилим приміщенням, він був вселений в спірний будинок, а ОСОБА_2 була зобов'язана передати йому ключі від воріт та вхідних дверей.

Проте, 13 листопада 2014 року він не зміг потрапити у кімнату, якою користувався, у зв'язку з тим, що відповідач стала чинити йому в цьому перешкоди.

Посилаючись на ці обставини, просив зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні жилою кімнатою площею 10,9 кв. м у будинку № АДРЕСА_1 та вселити його в зазначену кімнату.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 08 січня 2015 року позов задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні житловою кімнатою площею 10,9 кв. м в житловому будинку по АДРЕСА_1

Вселено ОСОБА_3 у житлову кімнату площею 10,9 кв. м в житловому будинку по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 487 грн. 20 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга має бути відхилена з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

При вирішенні спору суд посилався на положення статті 379 ЦК України, якою визначено поняття житла, та на статті 401-405 ЦК України, якими встановлено: поняття користування чужим житлом; встановлення та зміст сервітуту; право конистування нерухомим майном; право членів сім'ї власника житла на користування цим майном.

Також суд застосував приписи статті 64 ЖК України, частиною 2 якої визначено, хто саме належить до сім'ї наймача (власника) житла, та на статтю 156 ЖК України, якою встановлено права та обов'язки членів сім'ї власника жилого будинку.

Задовольнивши позов, суд виходив з того, що з грудня 2004 року у позивача ОСОБА_3 - члена сім'ї власника жилого будинку - ОСОБА_2, яка в грудні 2004 року визначила своїм батькам - ОСОБА_3 та ОСОБА_3 в користування кімнату площею 10,9 кв. м., виникло право користування в будинку саме цим приміщенням, оскільки на підставі статті 405 ЦК України - це сервітут, зміна умов якого в процесі реалізації з волі власника не допускається.

Основний довід апеляційної скарги ОСОБА_2 полягає в тому, що позовні вимоги є недоведеними, оскільки вона не чинила батькові перешкод у користуванні житлом. Також апелянт зазначає, що в будинку проживають інші члени її родини, а тому у неї не має можливості надати позивачу в користування окрему кімнату, вона може надати йому лише спальне місце.

Цей довід апеляційної скарги є неспроможним.

Так, судом встановлено, що жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 єдиним житлом позивача з 1963 року. Цей будинок належав ОСОБА_3 та його дружині ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконкомом Краснолиманської міськради 02.04.1981 року. 08 серпня 2001 року за нотаріально посвідченим договором дарування ОСОБА_3 та його дружина подарували, а обдарована - їх дочка ОСОБА_2 - прийняла в дар вищевказаний жилий будинок з надвірними спорудами, право власності на нерухоме майно було зареєстроване за ОСОБА_2 в БТІ 21.08.2001 року.

Відповідно до даних домової книги позивач ОСОБА_3 зареєстрований в даному жилому будинку з 31.01.1973 року (а.с. 64-65).

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 січня 2014 року було усунуто перешкоди в користуванні жилим приміщенням, ОСОБА_3 був вселений в спірний будинок, ОСОБА_2 була зобов'язана передати йому ключі від воріт та вхідних дверей. Постановою про закінчення виконавчого провадження від 04.04.2014 року та актом державного виконавця від 31.03.2014 року підтверджується факт добровільного виконання ОСОБА_2 судового рішення (а. с. 6-9;10-11).

Також судом встановлено, що рішенням Краснолиманського міського суду від 15 квітня 2014 року ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування спірним жилим будинком. З мотивувальній частини рішення вбачається, що ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом 09.12.2013 року. Під час розгляду справи про визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування жилим будинком, судом було встановлено, що в січні місяці 2013 року та в жовтні-листопаді місяці 2013 року ОСОБА_2 з метою створення перешкод ОСОБА_3 у користуванні житловим будинком змінювала замки у вхідних дверях житлового будинку та на воротах домобудівлі, позбавивши його можливості користуватися будинком. Суд прийшов до висновку про відсутність будь-яких правових підстав вважати, що ОСОБА_3 втратив право користування спірним жилим приміщенням, бо він користувався ним як член сім'ї власника, та був позбавлений можливості користуватися приміщенням у зв'язку зі створеннямМороз В.В. перешкод в його користуванні (а.с. 59-61).

На виконання вищезазначеного рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 січня 2014 року, ОСОБА_3 був вселений в спірний будинок, що підтверджено постановою про закінчення виконавчого провадження від 04.04.2014 року та актом державного виконавця від 31.03.2014 року - щодо факту добровільного виконання ОСОБА_2 судового рішення (а. с. 6-9;10-11).

Згодом ОСОБА_3 знову стали чинитися перешкоди в користуванні будинком, що підтверджено актом, складеним головою вуличного комітету та жителів АДРЕСА_1, зі змісту якого видно, що з 13 листопада 2014 року ОСОБА_2 перешкоджає ОСОБА_3 проживати в окремій кімнаті (а. с 23).

Згідно висновку від 27 листопада 2014 року про розгляд заяви ОСОБА_3, складеного інспектором чергової частини штабу Краснолиманського МВ ГУМВС України в Донецькій області старшим лейтенантом міліції Наумовим вбачається, що в ході проведення перевірки встановлено, що дочка заявника - ОСОБА_2 13.11.2014 року близько 09 години 00 хвилин відмовилась надавати спальне місце ОСОБА_3 в жилому будинку № АДРЕСА_1, в якому він зареєстрований, мотивуючи тим, що будинок належить їй та ніяких речей заявника в будинку не має (а.с 24).

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що після переходу права власності на жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1 від ОСОБА_3, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 (на підставі договору дарування від 08 серпня 2001 року), ОСОБА_3 зі своєю дружиною ОСОБА_3 залишилися проживати в даному будинку та продовжували користуватися усіма жилими приміщеннями.

З грудня 2004 року ОСОБА_3, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та її діти стали проживати в будинку однією сім'єю, вести спільне сумісне господарство. З цього часу власник будинку встановила порядок користування жилим будинком, виділивши своїм батькам - ОСОБА_3, ОСОБА_3 в користування кімнату площею 10,9 кв.м. Після смерті в 2008 році ОСОБА_3, позивач ОСОБА_3 продовжував користуватися кімнатою площею 10,9 кв.м та проти цього не заперечувала та підтвердила цей факт в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2

Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 також вбачається, що вона визнає той факт, що її батьки користувалися в цьому будинку кімнатою площею 10,9 кв. м., проте вказувала, що натепер не може виділити в користування батькові (позивачу в даній справі) цю кімнату, оскільки там проживають її син та невістка.

З огляду на те, що правовідносини сторін щодо порядку користування конкретною кімнатою в жилому будинку виникли з грудня 2004 року, коли власник житла - ОСОБА_2 визначила в користування своїм батькам- ОСОБА_3. та ОСОБА_3 кімнату площею 10, 9 кв. м., суд першої інстанції правильно застосував до цих правовідносин положення статей 379, 401-405 ЦК України та статей 156, 64 ЖК України.

В мотивувальній частині оскаржуваного рішення зазначено, що сервітутне правовідношення може виникати в силу закону - частини 1 статті 402 ЦК України при наявності факту проживання особи разом з власником обтяженого сервітутом житла і загального з ним користування цим житлом. В Цивільному Кодексі право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах визначеної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином суб'єктами даного сервітутного правовідношення являються, з одного боку, власник житла, з іншого - член його сім'ї.

Об'єктом цього сервітуту являється право обмеженого користування частиною жилого приміщення, визначеної власником житла. Житлом відповідно до статті 379 ЦК України визнається жилий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а в частині 2 статті 64 ЖК України вказано, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно частини 1 статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Таким чином, оскільки зміст сервітуту визначається при його встановленні, не допускається зміна його умов з волі власника вже в процесі реалізації сервітутного права після його встановлення.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що з грудня 2004 року власник будинку ОСОБА_2 стала проживати в цьому будинку разом із своїми дітьми та з батьками - ОСОБА_3 та ОСОБА_3, які проживали у всьому будинку з 1963 року. При цьому ОСОБА_2 визначила батькам в користування (для постійного проживання) саме кімнату площею 10,9 кв. м.

Відповідачкою в судовому засіданні не заперечувалась та обставина, що вона з квітня 2014 року позбавила батька можливості користуватися вищевказаною кімнатою, надавши в користування цю кімнату сину з невісткою.

З огляду на вищевикладене суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що з грудня 2004 року у позивача ОСОБА_3 - члена сім'ї власника жилого будинку - ОСОБА_2, яка в грудні 2004 року визначила своїм батькам - ОСОБА_3 та ОСОБА_3 в користування кімнату площею 10,9 кв. м., виникло право користування в будинку саме цим приміщенням, оскільки на підставі статті 405 ЦК України - це сервітут, зміна умов якого в процесі реалізації з волі власника не допускається, а тому суд вважав обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, позовні вимоги позивача про усунення перешкод в користуванні кімнатою, вселення в кімнату площею 10,9 кв. м.

Також апелянт ОСОБА_2 посилається в своїй скарзі на те, що позивач певний час не проживав в будинку, оскільки добровільно пішов проживати до іншої жінки.

Такий довід апеляційної скарги не знайшов підтвердження при апеляційному розгляді, оскільки з матеріалів справи та з мотивувальної частини оскаржуваного рішення вбачається, що ОСОБА_3 не проживав в певний період часу у спірному будинку - з тих причин, що власник будинку ОСОБА_2 поміняла замки на вхідній двері будинку та на воротах, не надавши нові ключи ОСОБА_3, тобто, перешкоджала йому в користуванні жилим будинком. Факт перешкоджання ОСОБА_3 в користуванні жилим будинком був встановлений як рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 22 січня 2014 року яким йому було усунуто перешкоди в користуванні жилим приміщенням, ОСОБА_3 був вселений в спірний будинок, ОСОБА_2 була зобов'язана передати йому ключі від воріт та вхідних дверей, так і рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 15 квітня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яким позивачу ОСОБА_2 було відмовлено в задоволенні позовних вимог.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому апеляційна скарга має бути відхилена з залишенням без змін оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 08 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: