Провадження № 2/127/5338/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2015 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючої судді Іщук Т.П.,

при секретарі Коваленко Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу. Свої вимоги мотивував тим, що 08 липня 2015 року між сторонами укладено вказаний договір. Позивач вважає, що його ввели в оману щодо істотних умов договору, а підписання договору не відповідало його внутрішній волі. При цьому зазначає, що бажаючи придбати автомобіль, він зателефонував за оголошенням та при спілкуванні йому повідомили, що загальна вартість автомобіля «Нива 2121» становитиме 102900,00 грн., а при сплаті авансового внеску в розмірі 25000,00 грн., автомобіль буде переданий через 2-3 дні, при цьому подальші виплати будуть здійснюватись на протязі 1 року без нарахування відсотків. Погодившись на такі умови, разом із батьком прибули до м. Тернопіль для укладання договору. Представник відповідача при укладанні договору повідомила аналогічну інформацію, як і в телефонній розмові, та, роздрукувавши текст договору, умовила позивача швидко його підписати, не ознайомивши з його змістом. На його прохання прочитати договір, остання запевнила, що читати немає потреби, адже це типовий договір, а коли привезуть потрібну модель автомобіля договір необхідно буде переукласти. Надалі повідомила про необхідність внесення авансового платежу у розмірі 25000,00 грн., після чого буде підписано договір. В процесі підписання, позивач ініціював питання можливості порадитись з юристом щодо умов договору, на що представник товариства відповіла, що це займе багато часу, та в агресивній формі висловила невдоволення, вказавши, що договір не можна виносити з приміщення, адже він містить печатку. Підписавши договір, його запевнили, що 10 липня 2015 року позивач отримає автомобіль. Йому не дали можливості ознайомитись з додатками до договору, а поспішаючи, підганяючи позивача, стимулювали до підписання договору та додатків. Позивач вважав, що сплативши саме авансовий внесок в розмірі 25000,00 грн., йому буде передано предмет договору лізингу, натомість у визначені строки позивач автомобіля не отримав. Також позивач зазначає, що йому не розяснювалось поняття фінансового лізингу, його умови, штрафні санкції, обговорювались лише умови договору купівлі-продажу, які суттєво відрізнялись від умов підписаного договору, а тому позивач вважав, що підписує договір, який містить розясненні в усному порядку умови, та не ознайомився з його змістом. Укладання договору не відповідало внутрішній волі позивача та він не мав наміру укладати договір в існуючій редакції. З посиланням на положення ст. ст. 203, 215, 216, 230 ЦК України, а також ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору, позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 08 липня 2015 року, укладений між сторонами, застосувати правові наслідки недійсності правочину зобовязати відповідача повернути сплачені позивачем кошти, спрямовані на організацію та виконання зазначеного договору, та стягнути з відповідача сплачений розмір судового збору.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві, та просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявився. Натомість, до суду надано письмове заперечення від 05 серпня 2015 року № 907, відповідно до якого просив відмовити в задоволенні позову та розгляд справи провести у відсутність представника відповідача. Крім того вказав, що договір фінансового лізингу укладений в письмовій формі, підписаний позивачем, підстави для визнання його недійсним відсутні. Позивачем підписано заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору, а також заяву на отримання фінансового лізингу. Комісія, яка сплачена позивачем, передбачена положеннями ст. 16 Законом України «Про фінансовий лізинг» та умовами договору. Посилання позивача про введення його в оману не відповідає дійсності, адже не надано жодного доказу, що підтверджує такий факт. Одночасно, вказано, що укладений договір не містить несправедливих умов, як-то твердить позивач, адже для кваліфікації несправедливості умов договору необхідна одночасна наявність таких умов як порушення принципу добросовісності, істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, завдання шкоди споживачеві. Позивачем же вказане не доведене. За наведеного просив позов залишити без задоволення.

Допитаний в судовому засіданні, як свідок, ОСОБА_2, батько позивача, вказував, що був присутній при укладанні договору фінансового лізингу, фірма не склала враження як «фірми одного дня», позивачу було розяснено, що на наступний день буде доставка у м.Вінницю та їм доставлять автомобіль, договір є типовий і хвилюватися не потрібно, його переукладуть після доставки автомобіля. Однак відмічав, що якби знав, що так буде, то читав би договір, часу було достатньо. Машина не доставлена, на дзвінки не відповідають, а тому хоче, щоб повернули кошти.

Суд, дослідивши обставини справи, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідка, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що в позові слід відмовити.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та правовідносини, які врегульовані нормами ЦК України стосовно визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. ст. 627, 806 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. За договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що 08 липня 2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу №002590, відповідно до умов якого лізингодавець зобовязався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме автомобіль «Нива 2121», а лізингоодержувач зобовязався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами цього договору (п. 1.1). Строк користування предметом лізингу складається з періодів згідно з графіком сплати лізингових платежів (Додаток №2) (п. 1.2). Замовлення предмету лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (Додаток №3) та сплати Комісії за організацію і Авансового платежу у повному обсязі (п. 1.3). Відповідно до п. 2.1 зазначеного договору, авансовий платіж сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу в розмірі вказаному в Додатку №1 до договору; комісія за організацію одноразова плата лізингоодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд, підготовку документів для оформлення договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отримання з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистрибюторами на предмет придбання предмету лізингу, купівлю предмету лізингу, супроводження договору протягом всього його дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, що повязані з його виконанням. Вартість предмета лізингу на момент укладання договору та розмір авансового платежу вказуються в додатку №1 до договору (п. 3.2). Лізингодавець зобовязався передати у користування та володіння предмет лізингу на умовах договору (п. 4.1). Лізингоодержувач зобовязався, зокрема у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові платежі та інші платежі відповідно до умов цього договору (п. 4.2.3). Відповідно до п. 5.1 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу. Договір підписаний сторонами, крім того кожна сторінка договору містить підпис позивача (а. с. 9-19).

Додатком №1 до договору фінансового лізингу від 08 липня 2015 року встановлений графік сплати першого лізингового платежу, розмір якого складає 125000,00 грн., щомісячний платіж становить 10416,67 грн., комісія за організацію становить 10%- 25000,00грн., комісія за передачу 3% -7500,00 грн. Також зазначена вартість предмета лізингу 250000,00 грн. Лізинговий платіж розбитий на 12 місяців. Додаток № 1 містить підпис позивача (а. с. 20).

Додатком №2 до договору фінансового лізингу від 08 липня 2015 року встановлений графік сплати другого лізингового платежу, розмір якого складає 125000,00 грн., відсоткова ставка 12,5%, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж становить 3140,28 грн. Додаток № 2 містить підпис позивача (а. с. 21).

Додаток №3 до договору фінансового лізингу від 08 липня 2015 року містить специфікацію на новий автомобіль «Нива 2121», ціна 250000,00 грн. Додаток № 3 містить підпис позивача (а. с. 22).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 08 липня 2015 року підписував заяву на отримання фінансового лізингу із зазначенням паспортних даних, ідентифікаційного коду, місця реєстрації, місця проживання, освіти, місця роботи, середньомісячного доходу. В заяві міститься інформація про предмет лізингу, а саме: автомобіль «Нива 2121» та його вартість 250000,00 грн. (а. с. 46, зворот). Також 08 липня 2015 року позивачем підписана заява, відповідно до якої останній прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу № 002590 від 08 липня 2015 року в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта ОСОБА_3 та отримав примірник договору з додатками (а. с. 44).

08 липня 2015 року ОСОБА_1 сплатив ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» 25000,00 грн., що підтверджується квитанцією від 08 липня 2015 року (а. с. 23).

Відповідно до ст. ст. 3, 10 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215, 216 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивач, звернувшись до суду з вказаним позовом, як на одну із підстав визнання договору недійсним, вказує на несправедливість його умов з посиланням на положення ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Щодо цієї підстави, то слід зазначити, що відповідно до ч. 1, 2 п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Умови договору, які можуть бути несправедливими визначено у частині 3 статті 18 цього закону, зокрема, це умови договору про встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Саме про наявність істотного дисбалансу договірних прав та жорстких обов'язків споживача твердить позивач.

За змістом ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Зазначена Правова позиція, висловлена Верховним судом України в справі №6-40цс13.

Разом з тим, вказуючи на несправедливість умов, позивачем не доведено обставини, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають їй шкоди.

Посилання позивача на те, що сума всіх витрат складає 250 000,00 грн., що завдає йому істотної шкоди, суд оцінює критично. З матеріалів справи вбачається та підтверджується письмовими доказами, що позивач в день укладання договору фінансового лізингу додатково підписав заяву про те, що ним уважно прочитано та зрозуміло умови договору, підписав заяву на отримання фінансового лізину в якому вказано марку, модель та вартість предмета лізингу, що свідчить про його згоду з такими умовами та відсутність застережень чи зауважень.

Щодо наявності істотного дисбалансу договірних прав та жорстких обов'язків споживача, то суд зазначає, що визначені в договорі фінансового лізингу права та обовязки сторін, в тому числі і визначені в п.4.3. договору, та їх кількість не суперечать положенням ст. ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг», якими передбачені права та обовязки лізингодавця та лізингоодержувача. Твердження ж позивача є власними тлумаченнями норм вказаного закону.

За наведеного суд приходить до висновку, про те, що позивачем не доведено наявність обставин про суперечність змісту правочину актам цивільного законодавства, а тому договір фінансового лізингу від 08 липня 2015 року не може бути визнаний недійсним з цих підстав.

Щодо визнання правочину недійсним з підстав його вчинення під впливом обману, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (ст.229 ЦК України). Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторонив оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Обґрунтування позивача зводяться до його пояснень про обман. Однак доказів щодо цього позивач не надав, хоча за наведених положень обовязок щодо доказування умислу і факт обману повинен довести саме позивач, як особа, яка діяла під впливом обману. Суд звертає увагу, що позивач власноруч підписав вказаний договір, обрав на власний розсуд предмет лізингу і ознайомився з умовами договору, про що зазначив і в письмовій заяві від 08.07.2015 року. Щодо тверджень позивача, що зміст договору не перевіряв, не читав (хоча матеріалами справи стверджується зворотнє), йому не розяснювалися, що таке фінансовий лізинг та його умови, то суд звертає увагу, що власне недбальство, незнання закону чи неправильне його тлумачення не свідчить про наявність обману чи навіть помилки і не є підставою для визнання договору недійним. Посилання позивача на невиконання умови щодо доставки автомобіля не може бути підставою для визнання договору недійсним, оскільки стосується виконання договору, а не його укладення. При цьому, суд відмічає, що умови передачі предмета лізингу визначені п.5.1 договору.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Натомість позивачем не доведено навмисного введення іншою стороною в оману, а тому відсутні підстави для визнання договору від 08 липня 2015 року недійсним. Суд не бере до уваги покази свідка ОСОБА_2Е, зважаючи, що свідок є батьком позивача, а отже зацікавленою особою. До того ж суд зауважує, що вказані покази в більшій мірі вказують на власне недбальство позивача.

Таким чином, обставини наведені позивачем не знайшли свого підтвердження, а тому і відсутні підстави для визнання правочину недійсним та задоволення позову щодо цього. Відповідно не підлягає задоволенню і вимога про повернення коштів, яка є похідною від первинної вимоги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 230, 627, 638, 640 ЦК України, ст.ст.3, 10, 15, 16, 60, 88, 208, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним договору фінансового лізингу відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський чуд Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний термін з дня його проголошення.

Суддя: