АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 527/3075/14-ц Номер провадження 22-ц/786/2532/15Головуючий у 1-й інстанції Левицька Т.В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Винниченка Ю.М., Бондаревської С.М., при секретарі: Рибак О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2015 року та додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 з залученням в якості третьої особи без самостійних позовних вимог на боці позивача ОСОБА_4 державної інспекції з питань праці у Полтавській області про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з зазначеним позовом, уточненим в суді першої інстанції, посилаючись на те, що з 17.01.2008 року по 11.06.2014 року вона перебувала з відповідачем в трудових відносинах. 11.06.2014 року була звільнена з роботи на підставі п. 1ст. 36 КЗпП України. В той же день вона отримала трудову книжку, але розрахунок отримала не повністю. Заборгованість по заробітній платі в період з 17.01.2008 року по 11.06.2014 року становить 38312 грн. 93 коп., яку позивачка просила стягнути з відповідача на її користь. Окрім того прохала стягнути з відповідача на її користь по 1218 грн. щомісячно по день фактичного розрахунку та моральну шкоду в сумі 50 000 грн.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість по заробітній платі за квітень 2014 року 1135 грн. 06 коп., за березень 2014 року 1135 грн.06 коп.

В іншій сумі стягнення заборгованості по заробітній платі ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у відшкодування моральної шкоди 609 грн. 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Додатковим рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 773 гривні в рахунок відшкодування за період затримки із виплати належних звільненому працівникові сум.

З рішенням суду та додатковим рішенням суду не погодились ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та подали на них апеляційні скарги. ОСОБА_2 прохаларішення місцевого суду та додаткове рішення скасувати та ухвалити нові рішення по суті її позовних вимог. ОСОБА_3 прохав рішення місцевого суду та додаткове рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог, та ухвалити нове про відмову в їх задоволенні. Апелянти вважають, що судом першої інстанції неповно зясовані обставини справи, що мають значення для справи, а також рішення не відповідають наявним в справі матеріалам та постановлені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Судове засідання проводилось за участі представника відповідача, за відсутності інших осіб, які будучи належним чином та завчасно повідомленим про час та місце слухання справи в судове засідання не зявилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення суду та апеляційна скарга ОСОБА_3 на додаткове рішення суду не підлягають задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_2 на додаткове рішення суду підлягають до часткового задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п.п. 3-4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення, є невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працювала продавцем в магазині приватного підприємця ОСОБА_3 з 17.01.2008 року по 11.06.2014 року згідно укладеного між сторонами трудового договору (а.с. 8, 9). 11 червня 2014 року позивачка була звільнена з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін.

Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Як встановлено місцевим судом та не заперечувалось сторонами, в день звільнення ОСОБА_2 отримала трудову книжку. Сторонами також не заперечувалось, що позивачка отримувала заробітну плату за період з 17.01.2008 року до 01.06.2014 року за виключенням березня та квітня 2014 року. Даний факт також підтверджений Актом перевірки від 16.07.2014 року складеним інспектором Територіальною державною інспекцією праці у Полтавській області(а.с. 80-85).

Встановивши дані обставини, на думку колегії суддів, місцевий суд прийшов до правомірних висновків, що вищезазначені суми підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, тобто позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі, в цій частині підлягають до задоволення. Доводи апелянтів в цій частині є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_3 оплати праці з 01.06.2014 року по 11.06.2014 року та оплати за роботу у вихідні та у світкові дні.

У відповідності до ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції позивачкою не надано достатніх та належних доказів, що вона працювала в період з 17.01.2008 року по 01.06 2014 року без вихідних та у святкові дні, а відповідно підстави для задоволення вимог в цій частині відсутні.

Колегія суддів, вважає правильним, висновок місцевого суду про відсутність підстав для стягнення заробітної плати з 01.06.2014 року по 11.06.2014 року, оскільки було встановлено, що в ці дні ОСОБА_2 не виконувала роботу, була звільнена 11.06.2014 року. І в цей же день їй була видана трудова книжка.

Доводи ОСОБА_2 щодо незаконності рішення суду в цій частині, не заслуговують на увагу оскільки спростовуються зібраними доказами, та не мають належних документальних підтверджень.

Судом першої інстанції, також правильно із врахуванням положень ст. 23 ЦК України, ст. 237-1 КЗпП України, розяснень надані п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди» № 4 від 31.03.95, принципів розумності і справедливості, зроблено висновок про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди та відповідно визначено її розмір.

Доводи апелянтів в цій частині не вказують на незаконність та не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому не підлягають до задоволення.

Разом з тим, колегія суддів, погоджуючись з висновками місцевого суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 щодо стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, вважає, що його розрахунок проведений з порушенням вимог ст. 27 Закону України Про оплату праці та постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Відповідно до ч. 1 ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вже встановлено, ОСОБА_2 була звільнена 11.06.2014 року за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Остаточний розрахунок з нею проведений не був, оскільки відповідач має заборгованість по заробітній платі за березень та квітень 2014 року.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до обставин справи вона повинна обчислюватись із виплат за квітень та травень 2014 року, а її розмір становить 1218 грн.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Відповідно до обставин справи її розмір становить 1218/40=30,45 грн.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Відповідно до обставин справи середньомісячне число робочих днів становить 20 днів (40 роб. днів / 2 місяці), а загальна кількість робочих днів у розрахунковому періоді буде становити 243 дні (20 днів х 11 повн. місяців + 23 роб. дні). Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить: 30,45 х 243 дні = 7399,35 грн.

Висновки місцевого суду щодо можливості зменшення суми середнього заробітку за час затримки, яка підлягає стягненню, на думку колегії суддів, в цілому є обґрунтованими, проте зроблені без врахування всіх обставин справи, а тому підлягають уточненню.

Виходячи із загального розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку, тривалості розрахункового періоду, підстав часткового задоволення позовних вимог, на думку колегії суддів, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, підлягає зменшенню наполовину, до 3699,68 грн.

В цій частині доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 на додаткове рішення суду заслуговують на увагу та підлягають до часткового задоволення, а додаткове рішення зміні.

Доводи ОСОБА_2 про неправильне визначення місцевим судом розрахункового періоду для нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку, є необґрунтованими, оскільки в даному випадку має значення дата ухвалення основного рішення суду, яким встановлено факт неповного розрахунку та визначено суму боргу, яка підлягає стягненню, а не дата ухвалення судового рішення яким вирішено її вимогу в цій частині.

Доводи ОСОБА_3 щодо необхідності застосування строків позовної давності, є не обґрунтованими оскільки вони сформовані на підставі неправильного розуміння рішення Конституційного Суду України та положень чинного законодавства. А тому не підлягають до задоволення.

Інші доводи не заслуговують на увагу, є безпідставними та такими, що не спростовують висновків суду та суперечать нормам чинного законодавства. Висновки місцевого суду відповідають зібраним у справі доказам, надана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин і закон, який їх регулює.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2015 року та апеляційної скарги ОСОБА_3 на додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року, та наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_5 на додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року. Судові витрати у справі підлягають розподілу відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

Р І Ш Е Н Н Я :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2015 року відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2015 року відхилити.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 26 червня 2015 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року змінити, збільшивши суму середнього заробітку за час затримки, яка підлягає стягненню з ОСОБА_3 та користь ОСОБА_2 до 3699,68 грн.

В іншій частині додаткове рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 12 жовтня 2015 року залишити без змін.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_6 /підпис/ ОСОБА_7

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ___________________ ОСОБА_1

З оригіналом згідно: