УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Колодійчука В.М.,
суддів: Висоцької В.С., Умнової О.В.,Гримич М.К., Фаловської І.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до державного підприємства «Львіввугілля» про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Львіввугілля» (далі - ДП «Львіввугілля») про відшкодування моральної шкоди.

Зазначав, що з 26 лютого 1979 року до 11 липня 1996 року він перебував у трудових відносинах із відповідачем, отримав професійне захворювання. Висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 11 липня 1996 року йому вперше було встановлено II групу інвалідності та втрату 80 % професійної працездатності, що підтверджено під час подальших оглядів. Висновком МСЕК від 07 серпня 2008 року йому встановлено III групу інвалідності та втрату 60% професійної працездатності безстроково.

Посилаючись на те, ушкодженням здоров'я йому завдана моральна шкода, ОСОБА_6 просив на відшкодування шкоди стягнути з ДП «Львіввугілля» 188 160 тис. грн.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 22 лютого 2013 року позов ОСОБА_6 задоволено частково: стягнуто з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_6 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано й ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково: стягнуто з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_6 3 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2013 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року заяву ОСОБА_6 задоволено, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ від 23 жовтня 2013 року скасовано, передано справу на новий касаційний розгляд з підстав, передбачених п. 1 ст. 355, п. 1 ч. 1 ст. 360-3, ч. ч. 1, 2 ст. 360-4 ЦПК України.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2013 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд виходив із положень п. 11 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 492 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) (далі - Правила), згідно з яким розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших виплат, а також, керуючись установленими законом принципами розумності, виваженості та справедливості, дійшов висновку про доцільність відшкодування моральної шкоди в розмірі 3 тис. грн. При цьому суд виходив із розміру заробітної плати, що діяв на час виникнення спірних правовідносин.

При розгляді справи судами встановлено, що з 26 лютого 1979 року до 11 липня 1996 року ОСОБА_6 перебував у трудових відносинах із відповідачем, отримав професійне захворювання. Висновком МСЕК від 11 липня 1996 року йому вперше було встановлено II групу інвалідності та втрату 80 % професійної працездатності, що підтверджено під час подальших оглядів. Висновком МСЕК від 07 серпня 2008 року ОСОБА_6 встановлено III групу інвалідності та втрату 60 % професійної працездатності безстроково.

Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з утратою 80% професійної працездатності виникло в ОСОБА_6 у 1996 році.

На час виникнення спірних правовідносин відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових обов'язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалось п. 11 Правил, відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (Правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 24 грудня 2014 року в справі № 6-207цс14).

Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача, апеляційний суд, на викладене уваги не звернув та не врахував, що згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Крім того, стягуючи моральні збитки, спричинені ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків, з врахуванням розміру заробітної плати, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, апеляційний суд залишив поза увагою те, що в даному випадку суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Порушення апеляційним судом норм ст. 303 ЦПК України призвело до ухвалення судового рішення, яке законним і обґрунтованим визнати неможна, а тому, з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України, оскаржуване в касаційному порядку рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2013 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.М. Колодійчук
Судді:В.С. Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М. Фаловська