Справа № 370/160/15 Головуючий у І інстанції Тандир О. В.
Провадження № 22-ц/780/3023/15 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 16.07.2015
УХВАЛА

Іменем України

16 липня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі :

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Поліщука М.А., Кулішенка Ю.М.

при секретарі: Лопатюк В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат за невиконання грошового зобовязання,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з вище зазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 06.03.2014 року Києво-Святошинський районний суд Київської області ухвалив рішення про стягнення на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_2, безпідставно отриманих ним коштів у сумі 258543,00 грн., що утримувались відповідачем, як розпорядником майна згідно довіреності від 23.05.2012 року та не були ним повернуті. Апеляційний суд Київської області своєю ухвалою від 10.04.2014 року залишив вказане рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області без змін. Позивач вказує, що відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із довідки від 09.07.2014 за № 4957, виданої ВДВС Києво- Святошинського районного управління юстиції, на даний час відповідачем рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 березня 2014 року не виконане. У звязку з цим та з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог просила стягнути з відповідача 21228,86 грн. відсотків річних та 83543,44 збитків від інфляції за період з 08.06.2012 року по 31.03.2015 року.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 31 березня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 та 81677,01 грн., 7565,04 грн. 3% річних та 892,42 грн., судових витрат, у задоволенні іншої частини позову відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вважає, що позовні вимоги позивача були необґрунтовані, судом першої інстанції не звернуто уваги на те, що чинним законодавством відокремлено правовідносини, які регулюються ст. 1212 ЦК України та ст. 625 ЦК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.03.2014р., яке набрало законної сили 10.04.2014р. з відповідача було стягнуто на користь позивача 258543,00 грн. безпідставно отриманих коштів, оскільки грошове зобовязання відповідача повернути кошти виникло саме з моменту набрання рішенням законної сили, тому саме з цієї дати підлягає стягненню та нарахуванню 3% річних та інфляційні втрати. Відповідачем дані обставини не спростовані належними та допустимими доказами.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обовязків може бути рішення суду.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.03.2014 року стягнуто з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_4 кошти у розмірі 258543,00 грн. (а.с.6-11).

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10.04.2014 року вказане рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області залишено без змін, рішення набрало законної сили 10.04.2014року. (а.с. 12-14).

Відповідно до довідки від 09.07.2014 за № 4957, виданої ВДВС Києво- Святошинського районного управління юстиції на даний час відповідачем вказане вище рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області не виконане (а.с.15).

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06.03.2014р. про стягнення з відповідача на користь позивача 258543,00 грн. у відповідача виникло грошове зобовязання. Дане зобовязання повернути кошти виникло саме з моменту набрання рішенням законної сили, то саме з цієї дати підлягає стягненню та нарахуванню 3% річних та інфляційні втрати визначені положенням ст. 625 ЦК України. Відповідачем дані обставини не спростовані належними та допустимими доказами.

Доводи апеляційної скарги про те, що чинним законодавством відокремлюються правовідносини, які регулюються ст. 1212 ЦК України та 625 ЦК України не заслуговують на увагу, оскільки будь-яке зобовязання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобовязанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена у рішенні Верховного ОСОБА_1 України від 01.10.2014 року справа № 6-113цс14, а також від 05.12.2011 року у справі № 3-125гс11.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції викладених в рішенні не спростовують.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 31 березня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: