Номер провадження: 22-ц/785/894/15
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.03.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Панасенкова В.О., Драгомерецького М.М.,

при секретарі - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_2 про визнання правочину нікчемним, витребування з чужого незаконного володіння та скасування записів про реєстрацію права власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем та визнання правочину дійсним,

встановила:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення нікчемності правочину. В подальшому позивач звернулась з відповідними вимогами й до ОСОБА_2. Остаточно ОСОБА_3 просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 нікчемним правочином, витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 спірну квартиру та скасувати записи про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача - ОСОБА_5, якій на праві власності належала квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_3 є єдиною спадкоємицею ОСОБА_5 Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається із зазначеної квартири. В вересні 2013 року позивач дізналась про те, що 21 червня 2013 року зазначену квартиру було відчужено за договором купівлі-продажу від імені померлої ОСОБА_5 Покупцем в договорі купівлі-продажу квартири виступав ОСОБА_4 31 жовтня 2013 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено рішення, яким ОСОБА_3 надано додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_5 Позивач звернулась до нотаріальної контори та прийняла спадщину. 30.08.2013 року право власності на спірну квартиру перейшло від ОСОБА_4 до ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу.

26 травня 2014 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з зустрічним позовом про визнання ОСОБА_2 добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 та визнання правочину чинним. Зустрічний позов обґрунтований такими обставинами. В червні 2013 року ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_2 в м. Одесі, яка залишилась йому у спадщину. На отримані гроші ОСОБА_2 вирішив придбати своїй доньці квартиру, та 30.08.2013 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Через деякий час ОСОБА_2 дізнався про те, що вказана квартира раніше належала ОСОБА_5 та була відчужена ОСОБА_4 від імені ОСОБА_5 вже після її смерті. 24.10.2013 року з цього приводу відкрито кримінальне провадження, в якому ОСОБА_2 визнано потерпілим.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов та просив його задовольнити, проти зустрічного позову заперечував.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову, подали письмові заперечення, зазначивши, що правочин, вчинений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 відповідає всім нормам ЦК України, підтримали свій зустрічний позов.

Відповідач ОСОБА_4 неодноразово викликався в судове засідання, жодного разу не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутністю до суду не подав.

Рішенням суду первісний позов був задоволений частково. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 в м. Одесі. В іншій частині позову - відмовлено. Визначено порядок виконання рішення, відповідно до якого рішення є підставою для скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1201 грн. 60 коп.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання добросовісним набувачем та визнання правочину дійсним був залишений без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить його скасувати, та постановити нове рішення, яким в задоволені позову ОСОБА_3 відмовити, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає у зв'язку з тим, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, та вірно послався на діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були встановлені наступні обставини.

ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Відділом ЗАГС Сосновського райвиконкому м. Черкаси 16 червня 1989 року.

Зміна прізвища позивача з "ОСОБА_3" на "ОСОБА_3" підтверджується свідоцтвом про шлюб, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 від 24.11.2012 року, виданим Будинком цивільних обрядів Гомельського міськвиконкому, про що зроблено запис про укладення шлюбу № 1032.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 померла, про що 21 лютого 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис № 1857.

Судом правильно було встановлено, що при житті ОСОБА_5 на праві власності належала квартира АДРЕСА_1, яка була придбана ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 25 лютого 1992 року. Право власності ОСОБА_5 на вказану квартиру було зареєстровано 30 квітня 1992 року в Одеському міжміському бюро технічної інвентаризації № 636 стор. 128 кн. 62доп.

31 жовтня 2013 року рішенням Малиновського районного суду м. Одеси ОСОБА_3 визначено додатковий тримісячний строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5

Як вбачається із листа приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 від 28.10.2014 року за № 299/01-16 ОСОБА_3, 16.12.2013 року подала заяву про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 Однак, у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_3 було відмовлено в зв'язку із тим, що згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що спадкове майно, а саме квартира АДРЕСА_1 відчужена за договором купівлі-продажу 21.06.2013 року та 30.08.2012 року.

21 червня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_5 передає у власність, а ОСОБА_4 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстровано в реєстрі за № 1255.

Судом першої інстанції правильно було зазначено, що відчуження спірної квартири від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 сталося після смерті самої ОСОБА_5

30 серпня 2013 року було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_4 передав у власність, а ОСОБА_2 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_11 та зареєстровано в реєстрі за № 1229.

30 серпня 2014 року відбулася державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на вказану квартиру, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна № 18959312 від 13.03.2014 року.

В судовому засіданні сторонами визнано факт відкриття кримінального провадження щодо ОСОБА_4, якого в теперішній час оголошено в розшук. І ОСОБА_3, і ОСОБА_2 в зазначеному кримінальному провадженні визнано потерпілими.

Надаючи оцінку виниклим між сторонами правовідносинам та надаючи їм правову кваліфікацію суд обґрунтовано вважав, що вони регулюються Главами 16, 29 ЦК України, так як правовідносини виникли у зв'язку із недодержанням сторонами при вчиненні правочину вимог закону та захистом права власності.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні вимог щодо визнання правочину, вчиненому від імені померлої ОСОБА_5 нікчемним, суд правильно керувався наступним.

Як вбачається із змісту ст. 215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом.

При проведенні правового аналізу договору купівлі-продажу від 21 червня 2013 року, укладеного від імені померлої ОСОБА_5 та ОСОБА_4, суд дійшов до правильного висновку, що вказаний правочин є оспорюваним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом із цим, ч. 2 ст. 203 ЦК України передбачено, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Разом із цим, судом встановлено, що на момент укладення та посвідчення договору ОСОБА_5 померла.

При таких обставинах, суд обґрунтовано вважав, що вказаний договір є недійсним, однак, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядаючи справу не інакше як за зверненням фізичної особи, в межах заявлених вимог, не може в резолютивній частині рішення вказати на недійсність правочину.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про витребування від ОСОБА_2 спірної квартири, суд правильно вважав, що ОСОБА_12 обрано належний спосіб захисту свого порушеного права шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача ОСОБА_2

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Задовольняючи позов, суд також правильно вважав, що у ОСОБА_3, згідно зі ст. 1268 ЦК України, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину, право володіння та користування спірною квартирою виникло з часу відкриття спадщини, тобто з дня смерті ОСОБА_5, та вона може захищати свої порушені права відповідно до глави 29 ЦК України.

Разом із цим, відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні позову в частині скасування записів про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 та ОСОБА_2, суд правильно та обґрунтовано зазначав, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є компетенцією органів, визначених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та Постановою КМУ від 17 жовтня 2013 р. № 868 "Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме".

Позивачем не було заявлено вимог до відповідних органів державної реєстрації прав на нерухоме майно, що й унеможливлює задоволення цієї частини позовних вимог. Разом із цим, суд, відповідно до вимог ст. 217 ЦПК України вважав за необхідне визначити порядок виконання рішення, яке буде підставою для органів державної реєстрації прав на нерухоме майно здійснити скасування запису про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2

Що стосується скасування запису про реєстрацію права власності за ОСОБА_4, то суд наголосив на тому, що відповідно до наданої представником позивача інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 13.03.2014 року єдиним записом про право власності на спірну квартиру є запис про право власності ОСОБА_2

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 добросовісним набувачем та визнання правочину дійсним суд першої інстанції на законих підставах керувався наступним.

Добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи, яка підлягає доказуванню. У зв'язку з цим не підлягають розгляду позовні вимоги про визнання набувача майна добросовісним, оскільки відповідно до ст. 338 ЦК України питання добросовісності набуття майна є одним із фактів, що має значення для вирішення справи і встановлюється судом відповідно до ст. 214 ЦПК (про це зазначено в рішенні Верховного Суду України від 19 січня 2011 р. у справі № 6-13839св10).

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на спірну квартиру ОСОБА_2 набув 30 серпня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу, який було посвідчено нотаріально та зареєстровано, в установленому законом порядку. При таких обставинах суд правильно вважав, що ОСОБА_2 дійсно є добросовісним набувачем спірної квартири.

Вимоги ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 30.08.2013 року дійсним також не підлягають задоволенню в зв'язку із тим, що відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Питання про визнання договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 недійсним ніким із сторін не порушувалось, в зв'язку із чим і діє презумпція правомірності вказаного правочину, що і є підставою у відмові в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2

Судові витрати при вирішенні спору розподілені судом відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, частиною першої якої передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Із матеріалів справи вбачається, що в ході розгляду справи ОСОБА_3 було сплачено судового збору на загальну суму 1431 грн. (квитанція № 80023863 від 24.12.2013 р. - 229 грн. 40 коп. - за подання позову немайнового характеру; квитанція № 80025969 від 24.01.2014 р. - 958 грн. - за подання позову майнового характеру; квитанція № 80029366 від 05.03.2014 р. - 121 грн. 80 коп. - заява про забезпечення доказів; квитанція № 80025969 від 20.03.2014 р. - 121 грн. 80 коп. - заява про забезпечення позову).

Судом задоволено вимоги ОСОБА_3 майнового характеру, пред'явлені до ОСОБА_2, за які було сплачено судовий збір на суму 958 грн., в зв'язку із чим судовий збір за подання заяв про забезпечення позову та про забезпечення доказів також повинні бути стягнуті з ОСОБА_2 ( 958 грн. + 121.80 + 121,80 = 1201 грн. 60 коп.).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з діючими нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, та дійшов до правильного висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а в задоволені зустрічного позову слід відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянт не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315, 317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 28 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може бути оскаржена в касаційному порядку до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков