Справа № 352/759/13-ц
Провадження № 22-ц/779/727/2015
Головуючий у 1 інстанції Струтинський Р. Р.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Мелінишин Г.П. Пнівчук О.В.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування домоволодіння недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тисменицького районного суду від 19 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулась в суд із позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування домоволодіння, укладений 15 жовтня 2010 року між її батьком ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2, на тій підставі, що, укладаючи даний договір, її батько не розумів значення своїх дій, що було зумовлено його захворюваннями, що відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України є підставою для визнання недійсним такого договору.

Рішенням Тисменицького районного суду від 19 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір дарування домоволодіння по АДРЕСА_1, укладений 15.10.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2.

На дане рішення ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права та неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Зокрема, апелянт не погоджується з тим, що суд у рішенні послався на акт амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи №374, яким встановлено, що захворювання ОСОБА_6 позбавляло його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент укладення договору дарування. Вважаючи даний висновок експертизи необґрунтованим, апелянт подала клопотання про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, у задоволенні якого, як вона стверджує, судом відмовлено безпідставно. Тому просила суд апеляційної інстанції призначити таку експертизу.

З наведених підстав апелянт просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 заперечили проти задоволення апеляційної скарги та просили її відхилити, вважаючи, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 (батьку позивача ОСОБА_4) на праві власності належало домоволодіння по АДРЕСА_1 (а.с.4, 9).

15.10.2010 року між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір дарування житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Колтун Б.М., згідно якого ОСОБА_6 подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.97).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а.с.10).

Позивач ОСОБА_4 просила визнати договір недійсним на підставі ч.1 ст.225 ЦК України, стверджуючи, що ОСОБА_6, укладаючи договір, не розумів значення своїх дій, що було зумовлено його захворюванням, яке вражає центральну нервову систему.

13.09.2013 року місцевим судом за заявою позивача призначено посмертну судово-психіатричну експертизу для встановлення психічного стану ОСОБА_6 на час укладення договору дарування домоволодіння, на вирішення якої поставлено питання: "Чи в момент укладення договору дарування домоволодіння ОСОБА_6 усвідомлював свої дії та міг керувати ними?". Проведення експертизи доручено експертам Івано-Франківського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру (а.с.36).

На виконання даної ухвали суду експертами Михайлів Н.П. та Мазуренко-Ільчук Л.П. дано висновок - Акт амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи №374 від 27 листопада по 01 грудня 2014 року, згідно якого підекспертний ОСОБА_6 страждав стійким хронічним психічним розладом - деменцією змішаного ґенезу (токсичного, судинного); зазначене захворювання позбавляло підекспертного ОСОБА_6 здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент укладення договору дарування домоволодіння від 15.10.2010 року (а.с.52).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що Актом амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 374 від 27 листопада по 01 грудня 2014 року, який є належним та допустимим доказом у справі, встановлено, що внаслідок захворювання ОСОБА_6 був позбавлений здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент укладення договору дарування домоволодіння по АДРЕСА_1 від 15.10.2010 року. Тому суд на підставі ч.1 ст.225 ЦК України визнав договір дарування домоволодіння недійсним.

Проте такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права, що призвело до недоведеності обставин, які суд вважав встановленими.

Так, відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.60 ЦПК України.

За змістом ч.ч.3, 4 ст.60 ЦПК доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

За змістом ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду наведеним нормам процесуального права не відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із висновком експертизи та вважаючи, що він викликає сумнів щодо повноти досліджень та суперечить матеріалам справи, просила призначити по справі повторну судово-психіатричну (посмертну) експертизу, проведення якої просила доручити Комунальному закладу "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" (а.с.98-99).

Проте суд у задоволенні зазначеного клопотання позивача відмовив, мотивуючи тим, що Актом амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 27 листопада по 01 грудня 2014 року надано відповідь на всі питання, поставлені судом, а в клопотанні про призначення повторної експертизи відповідач просить поставити перед експертом аналогічні питання. Суд зазначив, що жодних підстав не довіряти чи сумніватися у наданому суду висновку суд не вбачає (а.с.100).

Таким чином, відмовивши у задоволенні клопотання відповідача про призначення повторної експертизи, суд виходив із того, що вказаний Акт амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 27 листопада по 01 грудня 2014 року є належним та допустимим доказом.

Проте колегія суддів вважає, що до такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.150 ЦПК України, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Згідно роз'яснення, даного у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 року №8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах", повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм , які регламентують порядок призначення і проведення експертизи.

Абзацом 7 ст.4 Закону України "Про судову експертизу" передбачено, що однією із гарантій правильності експертного висновку є можливість призначення повторної експертизи.

З урахуванням наведених норм закону та роз'яснень, апеляційний суд дійшов висновку щодо задоволення клопотання апелянта про призначення повторної судово-психіатричної посмертної експертизи, поскільки апеляційна скарга містить критику ухвали суду першої інстанції про відмову у призначенні повторної експертизи, доводи відповідача на підставі медичних документів обґрунтовують сумнів в правильності висновку первинної експертизи.

Таким чином, під час розгляду справи судом першої інстанції були підстави, передбачені ч.2 ст.150 ЦПК України, для призначення повторної судово-психіатричної експертизи, проте суд, у порушення норм процесуального права, безпідставно відмовив у задоволенні клопотання відповідача, внаслідок чого обставини, які суд вважав встановленими (неможливість ОСОБА_6 розуміти значення своїх дій на момент укладення договору дарування), є недоведеними.

З метою повного, всебічного з'ясування обставин справи та усунення сумнівів у правильності первинної судово-психіатричної експертизи, апеляційний суд призначив повторну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставив наступні питання: 1) чи страждав психічним захворюванням ОСОБА_6 протягом свого життя?; 2) в якому психічному стані знаходився ОСОБА_6 на час складання договору дарування житлового будинку від 15 жовтня 2010 року, тобто чи міг ОСОБА_6 усвідомлювати свої дії та керувати ними на момент укладення договору дарування будинку.

На виконання зазначеної ухвали апеляційного суду комісією експертів КЗ "Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня" в складі: ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, 15.05.2015 року проведено повторну судово-психіатричну експертизу та надано висновок судово-психіатричного експерта №354, який знаходиться у матеріалах справи на аркушах справи 148-151. У ньому експерти дійшли висновку, що у зв'язку з відсутністю в матеріалах справи об'єктивних даних про психічний стан ОСОБА_6 під час укладення договору дарування від 15.10.2010 року встановити чи міг ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не виявляється можливим.

Колегія суддів вважає, що зазначений висновок експерта відповідає вимогам ст.147 ЦПК України, є повним, ясним та обґрунтованим, підстави, які б виклали сумнів у його правильності, відсутні. Тому апеляційний суд вважає, що висновок судово-психіатричного експерта №354 є належним та допустимим доказом у даній справі.

Відповідно до ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Підставою позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування є та обставина, що ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій, тому згідно ч.1 ст.225 ЦК України такий договір слід визнати недійсним. При цьому, зазначену обставину повинен довести позивач.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивач ОСОБА_4 обставин, передбачених ч.1 ст.225 ЦК України, не довела.

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Щодо застосування даної норми Верховним Судом України у абзаці 2 п.16 постанови Пленуму від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам дано роз'яснення, згідно якого правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Як встановлено вище, висновок первинної експертизи є необґрунтованим та викликає сумнів у його правильності, у зв'язку з чим було призначено повторну експертизу, тому висновок первинної експертизи не є належним та допустимим доказом і не може братися судом до уваги.

Натомість, із висновку судово-психіатричного експерта №354 встановлено, що у зв'язку з відсутністю в матеріалах справи об'єктивних даних про психічний стан ОСОБА_6 під час укладення договору дарування від 15.10.2010 року встановити чи міг ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не виявляється можливим.

Будь-яких інших доказів, передбачених ст.57 ЦПК України, які дають підставу для висновку про те, що ОСОБА_6 на момент укладення договору не розумів значення своїх дій, позивачем суду не представлено і такі у матеріалах справи відсутні.

Навпаки, із медичних документів, які долучені до справи та оглянуті судом, слідує, що ОСОБА_6 усвідомлював значення своїх дій, міг ними керувати, психічним захворюванням не страждав і на обліку у невропатолога чи психіатра в лікувальних закладах ніде не перебував.

З огляду на викладене, підстав для визнання недійсним оспорюваного договору дарування на підставі ч.1 ст.225 ЦК України не вбачається.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними, а тому у їх задоволенні слід відмовити.

Враховуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, рішення суду, відповідно до ст.309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Тисменицького районного суду від 19 лютого 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування домоволодіння недійсним відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: Г.П. Мелінишин

О.В. Пнівчук