РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/20502/14-ц

пр. № 2/759/1382/15

17 лютого 2015 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Лопатюк Н.Г.,

при секретарі Фещук Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4; третя особа: Товарна біржа «Українська біржа Десятинна» про визнання правочину дійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4; третя особа: Товарна біржа «Українська біржа Десятинна» про визнання правочину дійсним та визнання права власності.

Свої позовні вимоги мотивували тим, що 19 січня 2000 року між ОСОБА_1, який діяв в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з однієї сторони, та ОСОБА_4, відповідачем у справі, та ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, з одругої сторони, було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

Даний договір був укладений та Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» і відповідно до вимог Закону України «Про товарну біржу» зареєстрований 19 січня 2000 року під номером 0073-64.

Попередньо домовившись про всі істотні умови договору, вони з відповідачем та нині покійною ОСОБА_5 підписала договір купівлі-продажу частини квартири від 19.01.2000 року, який був зареєстрований на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна».

Відповідно до п.1 вищевказаного договору, частина вищевказаної квартири куплена ОСОБА_3 (в особі ОСОБА_1.) становить 2/9 частин, та частина квартири куплена ОСОБА_2 (в особі ОСОБА_1.) становить 1/9 частину.

Під час укладання біржового контракту (договору купівлі-продажу) від 19.01.2000 року за №0073-64, їм не було відомо про те, що вказаний договір необхідно укладати саме в нотаріальній формі, а співробітниками товарної біржі не було їм роз'яснено наслідки укладання біржового контракту без нотаріального посвідчення. Тобто, під час укладання зазначеного біржового контракту і в подальшому, вони були впевнені у правильності та законності укладання договору купівлі-продажу.

Вони, сторони за вищевказаним договором купівлі-продажу, в повному обсязі виконали умови даного договору, сплативши 4 800 грн. 00 коп. продавцю за 1/3 частку квартири та прийняли її у власність, що підтверджується п.6 вищевказаного договору купівлі-продажу, а також виконали всі інші зобов'язання за цим договором.

На момент укладання договору, відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору, мотивуючи це тим, що договір купівлі-продажу нерухомого майна ним виконаний також у повному обсязі, укладений та зареєстрований на товарній біржі у встановленому законом порядку на підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу».

Однак, договори, укладені на товарних біржах не підлягають нотаріальному посвідченню, проте, біржові угоди не входять до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, тому вони позбавлені права розпорядитись своїм нерухомим майном, оскільки відсутній належний правовстановлюючий документ.

При вчиненні вказаного правочину, всі дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов'язків, перехід права власності, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу квартири, правочини були реальними і вчинені у формі, дозволеній чинним законодаством України на час їх укладання.

На підставі вищенаведеного, позивачі звернулись до суду з даним позовом та просять суд ухвалити рішення, яким визнати договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, укладений на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» між ОСОБА_1, що діяв в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з однієї сторони та ОСОБА_4, ОСОБА_5, з іншої сторони, за реєстраційним номером №0073-64 від 19 січня 2000 року - дійсним, визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на 2/9 частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/9 частини квартири АДРЕСА_1.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та представник позивачів підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просили суд їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а також письмові пояснення, в яких зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі, а тому суд вважає за можливе розглядати справу у його відсутності.

Вислухавши пояснення позивача та представника позивачів, з'ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов до висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В ході судового розгляду встановлено, що 19 січня 2000 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, з однієї сторони, ОСОБА_1, діючим в інтересах дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ОСОБА_6 та ОСОБА_4 продали 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_7 та ОСОБА_2 в особі ОСОБА_1 купили: ОСОБА_3 - 2/9 частини, а ОСОБА_2 - 1/9 частину вказаної квартири (а.с.8 - копія договору купівлі-продажу).

Вказаний договір був укладений та Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» на виконання біржового контракту, зареєстрованого брокерами на біржі 18 січня 2000 року за номером 0073. У відповідності до ст.15 Закону України від 10 грудня 1991 року «Про товарну біржу» договір зареєстровано на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» за реєстраційним номером №0073-64.

Як пояснив позивач в судовому засіданні, сторони вказаного договору попередньо домовились про всі істотні умови договору, після чого вони з відповідачем та нині покійною ОСОБА_5 підписали договір купівлі-продажу частини квартири від 19.01.2000 року, який був зареєстрований на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна».

Як вбачається з свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_1 виданого ІНФОРМАЦІЯ_7 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 року, про що ІНФОРМАЦІЯ_7 року складено відповідний актовий запис за №7170 (а.с.10 - копія свідоцтва про смерть).

Як вбачається з свідоцтва про право власності на житло від 15.02.1995 року, комісія по приватизації житлового фонду НВО «Електронмаш» посвідчила, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належала на праві власності ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - у рівних долях кожному (а.с.9 - копія свідоцтва про право власності на житло).

Як пояснив позивач в судовому засіданні, під час укладання біржового контракту (договору купівлі-продажу) від 19.01.2000 року за №0073-64, сторонам договору не було відомо про те, що договір купівлі-продажу нерухомості необхідно нотаріально посвідчувати, а співробітниками товарної біржі їм не було роз'яснено наслідки укладання біржового контракту без нотаріального посвідчення.

Як встановлено в ході судового розгляду, сторони за вищевказаним договором купівлі-продажу, в повному обсязі виконали умови договору купівлі-продажу, сплативши 4 800 грн. 00 коп. продавцю за 1/3 частку квартири та прийняли її у власність, що підтверджується п.6 вищевказаного договору купівлі-продажу, а також виконали всі інші зобов'язання за цим договором.

Як пояснив позивач в судовому засіданні, на момент укладання вищевказаного договору, відповідач ухилився від його нотаріального посвідчення, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна ним був виконаний також у повному обсязі, укладений та зареєстрований на товарній біржі у встановленому законом порядку на підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу».

Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно дозакону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Виходячи зі змісту ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлено законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповіднодо ч.1-3 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В частинах 5,6 вищезазначеної норми визначено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст.204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

У відповідності до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджуються письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Виходячи з роз'яснень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Виходячи зі змісту ст.15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня.

Угода - поняття, яке використовувалося у цивільному законодавстві України до прийняття у 2003 році нового Цивільного кодексу України. Наразі замість терміну «угода» використовується термін «правочин». Правочинам присвячена глава 16 Цивільного кодексу України. Так, нею визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути бути односторонніми і та дво- чи багатосторонніми (договір).

Отже, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі.

Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам.

Відповідно до ст.16 вищезазначеного Закону, брокери є фізичними особами, зареєстрованими на біржі відповідно до її статуту, обов'язки яких полягають у виконанні доручень членів біржі, яких вони представляють, щодо здійснення біржових операцій шляхом підшукування контрактів і поданні здійснюваних ними операцій для реєстрації на біржі. Кількість брокерів кожної товарної біржі визначається біржовим комітетом (радою біржі). Брокери вправі пересвідчитися в наявності та якості запропонованого товару, а також у платоспроможності покупця, пропонувати альтернативні умови контрактів та здійснювати будь-які інші дії, що не суперечать інтересам клієнтів. Брокерам забороняється розголошувати комерційні таємниці щодо здійснюваних за їх участю біржових операцій клієнтів, одночасно обслуговувати двох або більше клієнтів, інтереси яких суперечать.

В ході судового розгляду достовірно встановлено, що сторони за вищевказаним договором купівлі-продажу, в повному обсязі виконали умови даного договору, сплативши 4 800 грн. 00 коп. продавцю за 1/3 частку спірної квартири та прийняли її у власність, що підтверджується п.6 договору купівлі-продажу.

Крім того, при вчиненні вказаного правочину, дії сторін були спрямовані на встановлення цивільних прав та обов'язків, перехід права власності, всі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, мали вільне волевиявлення, що відповідало внутрішній волі на досягнення наслідків, а саме купівлі-продажу, правочин був реальними і вчинений у формі, встановлений діючим законодаством України.

Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що грунтуються на вимогах чинного законодаства України, у зв'язку з чим підлягають задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 220, 316, 319, 328, 628, 629 ЦК України, роз'ясненнями п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, Законом України «Про товарну біржу», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 208-209, 212-215, 292-294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4; третя особа: Товарна біржа «Українська біржа Десятинна» про визнання правочину дійсним та визнання права власності - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу, укладений 19 січня 2000 року на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» на виконання біржового контракту, зареєстрованого брокерами на біржі 18 січня 2000 року за номером 0073, між ОСОБА_5 та ОСОБА_4, з однієї сторони, ОСОБА_1, діючим в інтересах дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з іншої сторони, згідно умов якого ОСОБА_5 та ОСОБА_4 продали 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в особі ОСОБА_1 купили: ОСОБА_3 - 2/9 частини, а ОСОБА_2 - 1/9 частину вказаної квартири, - дійсним.

Визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженкою м. Києва, зареєстрованою та проживаючою в АДРЕСА_2, право приватної власності на 2/9 частини квартири АДРЕСА_1, загальна площа якої становить 50,5 кв.м.

Визати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженцем м. Києва, зареєстрованого та проживаючого в АДРЕСА_2, право приватної власності на 1/9 частини квартири АДРЕСА_1, загальна площа якої становить 50,5 кв.м.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Лопатюк Н.Г.