АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД М. КИЄВА
Справа № 22-2160 Головуючий у 1-й інстанції - Мальченко О.В.
Доповідач - Пікуль А.А.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2015 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Пікуль А.А.

суддів Невідомої Т.О.

СоколовоїВ.В.

при секретарі Бугаю О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Згурівської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання та виготовлення проїзного документа без згоди батька,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей та сім'ї Згурівської районної державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд за кордон на постійне місце проживання та виготовлення проїзного документа без згоди батька.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального права, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю (а.с.87-92).

Заслухавши доповідь судді Пікуль А.А., пояснення учасників судового розгляду: позивача та її представника - ОСОБА_6, які підтримали подану апеляційну скаргу та просили суд її задовольнити, представника відповідача - ОСОБА_7, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з наступного.

Сторони перебували в шлюбі з 27 листопада 2007 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 5 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано.

19 липня 2014 року між позивачем та громадянином ФРН ОСОБА_9 зареєстрований шлюб у Відділі реєстрації актів громадянського стану м. Меммінгерберг.

Відповідач дозволу на виїзд дитини за кордон на постійне місце проживання не надав, оскільки це позбавить його можливості спілкуватись з сином, брати участь у його вихованні, що порушить його законні права та законні права дитини виховуватись батьком.

За встановлених обставин та за відсутності в чинному законодавстві України правового механізму вирішення питання в судовому порядку про виїзд дитини без згоди одного з батьків за кордон на постійне місце проживання, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що висновки районного суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог не відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Судом невірно застосовані до спірних правовідносин норми матеріального права.

Указані обставини, ураховуючи положення ст. 309 ЦПК України, дають суду апеляційної інстанції підстави для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову виходячи з наступного.

Відповідно до положень абзацу другого частини другої статті 4 Закон України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України"від 21 січня 1994 року № 3857-XII, якою визначений порядок оформлення документів для виїзду громадянина України за кордон, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно з вимогами п. п. 10, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення для оформлення паспорта, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 р. № 231 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 р. №380) у разі виїзду на постійне проживання за кордоном додатково додаються, зокрема: копія свідоцтва про народження (для дітей до 18-річного віку); засвідчені в установленому порядку заяви батьків, які залишаються в Україні; у разі виїзду дітей з одним із батьків - засвідчена в установленому порядку заява другого з батьків, який залишається в Україні, про відсутність неврегульованих аліментних зобов'язань. Оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

Згідно з підпунктом другим п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема: якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків

Ураховуючи вищенаведені положення чинного законодавства у контексті обставин даної справи та у сукупності з положеннями глав першої-другої розділу першого ЦПК України, висновок районного суду про те, що в чинному законодавстві України відсутній правовий механізм вирішення в судовому порядку питання про виїзд дитини без згоди одного з батьків за кордон на постійне місце проживання, не відповідає закону.

Відповідно до положень сімейного законодавства України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними правовими актами, визнаними в Україні.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням, зокрема, інтересів дитини.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 7-9 ст. 7 СК України).

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.1-2 ст. 155 СК України).

У даному випадку батьки дитини розлучені, проживають окремо і батько заперечує проти виїзду сина разом із матір'ю на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина із посиланням на порушення унаслідок цього його батьківських прав та прав сина на виховання батьком.

Указані заперечення не можуть бути прийняті судом у якості підстав для відмови у задоволенні позову виходячи з наступного.

За правилом ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У даному випадку, як убачається із взаємоузгоджених пояснень сторін у цій частині, з моменту припинення у серпні 2013 року шлюбно-сімейних відносин сторін (дата встановлена рішенням суду у справі про розірвання шлюбу) і до часу розгляду даної справи, їх спільна дитина - син ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає окремо від батька разом з матір'ю, ОСОБА_4

Таким чином до пред'явлення даного позову місце проживання дитини було визначене за обопільною згодою батьків разом з матір'ю, спорів щодо участі батька у вихованні дитини не виникало. Суду не надано доказів, що такі спори існували і вирішувалися у порядку, визначеному ст. ст. 158-159 СК України.

Доказів того, що мати дитини у порушення вимог ч. 3 ст. 157 СК України перешкоджає батькові спілкуватися з ОСОБА_11 та брати участь у вихованні сина, суду також не надано. Навпаки, у матеріалах справи наявні докази на підтвердження тієї обставини, що мати після розірвання шлюбу, у період окремого проживання дитини від батька надавала ОСОБА_5 дозвіл на виїзд сина за кордон у супроводі батька (а.с.29-38).

Таким чином у взаємовідносинах сторін з приводу спілкування батька із сином та участі батька у його вихованні є довіра до батька зі сторони матері, визнання і дотримання матір'ю батьківських прав ОСОБА_5 та готовність матері сприяти батьку у здійсненні ним батьківських прав і виконанні батьківських обов'язків щодо свого малолітнього сина ОСОБА_11.

Матір дитини після розірвання шлюбу з батьком ОСОБА_11 уклала новий шлюб із громадянином Федеративної Республіки Німеччина, має посвідку на проживання у ФРН, стала на облік у м. Беркхайм, має дозвіл на здійснення трудової діяльності (працевлаштування) на території ФРН (а.с.15-20; 117-122).

Наявні у матеріалах справи письмові докази підтверджують той факт, що за новим місцем постійного проживання - на території Федеративної Республіки Німеччина, дитина буде проживати у сім'ї разом з матір'ю та її чоловіком-громадянином ФРН, який має стабільне джерело доходу, має постійне місце проживання - квартиру, застрахував дружину та її сина в Німеччині в рамках обов'язкового медичного страхування; дитина отримає місце в дитячому садочку за місцем проживання - у Беркхаймі (а.с.21-23; 49-57).

У розпорядженні суду відсутні докази того, що після припинення шлюбно-сімейних відносин з позивачем і до даного часу батько здійснює щоденне, чи принаймні щотижневе, особисте піклування за сином і позбавлення дитини такого піклування внаслідок переїзду на постійне місце проживання до іншої країни негативно вплине на психоемоційний чи фізичний стан дитини.

Навпаки, з пояснень матері убачається і ці доводи не спростовані відповідачем, що батько дитини бачиться із сином епізодично, а на час апеляційного розгляду справи поїхав працювати у Вірменію і спілкується з дитиною через засоби комунікації.

З огляду на викладене немає підстав вважати, що намір ОСОБА_4 виїхати разом із дитиною, місце проживання якої визначене батьками за їх згодою разом із матір'ю, на постійне місце проживання до ФРН направлений на позбавлення сина батьківського піклування та на створення батькові перешкод у спілкуванні з ОСОБА_11, створенні батьку перешкод приймати участь у вихованні сина.

Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 рокумалолітня дитина не повинна, крім випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

За новим місцем проживання ОСОБА_8 не буде розлучений зі своєю матір'ю, до якої згідно з даними акту обстеження житлово-побутових умов проживання сім'ї, проведеного службою у справах дітей та сім'ї за місцем проживання дитини, дитина дуже прив'язана, між сином та матір'ю існує дуже тісний емоційний зв'язок.

Крім того, ураховуючи обставини житлово-побутових умов дитини на території ФРН, а також загальновідомий факт, що Федеративна Республіка Німеччина є провідною високорозвиненою європейською державою-членом Європейського Союзу, за новим місцем проживання дитина буде мати усі можливості для: збереження здоров'я; фізичного, духовного та морального розвитку; здобуття належної освіти.

За встановлених обставин, ураховуючи: вік дитини; прив'язаність дитини до матері; ступінь участі батька у вихованні дитини, заперечення ОСОБА_5 проти виїзду сина разом із матір'ю на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина суперечать інтересам дитини і не відповідають засадам справедливості, добросовісності та розумності сімейних відносин.

Ураховуючи наведене суд приходить до висновку про наявність правових підстав для надання дозволу на виготовлення малолітньому сину сторін ОСОБА_11 проїзного документа дитини для виїзду за кордон та надання йому дозволу на виїзд з України разом з його матір'ю, ОСОБА_4, на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина без згоди батька, ОСОБА_5

За правилом ст. 88 ЦПК при задоволенні позову понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 365 грн. 40 коп. (243,60 + 121,80; а.с.1, 93) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Ураховуючи положення ст. 367 ЦПК України підстав для негайного виконання рішення в частині виготовлення проїзного документа дитини для виїзду за кордон немає.

Керуючись ст.303, 307, 309, 313-316 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 листопада 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Надати дозвіл на виготовлення малолітньому ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, проїзного документа дитини для виїзду за кордон без згоди батька, ОСОБА_5.

Надати дозвіл на виїзд з України ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з його матір'ю ОСОБА_4, на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина без згоди та супроводу батька, ОСОБА_5.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 365 грн. 40 коп. (Триста шістдесят п'ять грн. 40 коп.) на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: А.А. Пікуль

Судді: Т.О. Невідома

В.В. Соколова