У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.
суддів: Ізмайлової Т.Л., Наумчука М.І.,Мостової Г.І., Олійник А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, треті особи: Зимноводівська сільська рада Пустомитівського району Львівської області, Львівське обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ майна подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_7, на заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 16 жовтня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

У березні 2006 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що він з 1983 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, який було розірвано 08 грудня 2005 року. В період шлюбі вони придбали земельні ділянки: по АДРЕСА_1; по АДРЕСА_2; по АДРЕСА_3; квартиру в АДРЕСА_4. Оскільки добровільної згоди між ними про поділ вказаного майна не досягнуто, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2006 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 майно, а саме: земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку площею 9,27 сот. У АДРЕСА_2, на якій знаходиться незавершене будівництво, земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового у АДРЕСА_3, квартиру АДРЕСА_4 та автомобільний гараж, що знаходиться біля будинку АДРЕСА_5.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_2, на якій знаходиться незавершене будівництво площею 9,27 сот. та земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_3.

Визнано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_4 та автомобільний гараж, що знаходиться біля будинку АДРЕСА_5.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 03 серпня 2012 року вищевказане заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2006 року скасовано та справу призначено до судового розгляду.

У січні 2013 року ОСОБА_7 звернулася до Пустомитівського районного суду Львівської області з зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Вимоги за позовом обґрунтовувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 26 листопада 1983 року по 14 листопада 2005 року. За час перебування у шлюбі ними було придбано земельні ділянки для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, які розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_3; житловий будинок з господарськими спорудами № 2, розташований на вказаній земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2, та зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_9

Оскільки згоди щодо поділу спільного майна подружжя між ними не досягнуто, позивач просила суд визнати вищевказане майно спільною сумісною власністю сторін як подружжя та провести поділ спільного майна сторін як подружжя, виділивши ОСОБА_7: 2/3 ідеальних частин вказаного житлового будинку з господарськими спорудами; по 1/2 ідеальній частині вказаних вище земельних ділянок; виділити ОСОБА_6 1/3 ідеальну частину житлового будинку з господарськими спорудами та по 1/2 ідеальній частині спірних земельних ділянок.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 листопада 2013 року позов ОСОБА_6 залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, у зв'язку з повторною неявкою позивача в судове засідання без поважних причин.

Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 листопада 2013 року позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0927 га, кадастровий № :01:004:0322, яка розташована за адресою: АДРЕСА_6.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 земельну ділянку для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0980 га, кадастровий № :01:004:0323, яка розташована за вказаною вище адресою.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_6 житловий будинок з господарськими спорудами № 2, розташований за адресою: АДРЕСА_6, та зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_6 Проведено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6: виділено ОСОБА_7 Ѕ ідеальну частину житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_6; Ѕ ідеальну частку земельної ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0980 га та Ѕ ідеальну частку земельної ділянки для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0927 га, кадастровий :01:004:0322, які розташовані за адресою: АДРЕСА_6.

У задоволенні позовних вимог в частині виділення ОСОБА_6 1/3 ідеальної частини спірного житлового будинку з господарськими спорудами та по 1/2 ідеальній частині обох спірних земельних ділянок відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 16 жовтня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_6, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд: площею 0,0927 га, кадастровий № :01:004:0322 та площею 0,0980 га, кадастровий № :01:004:0323.

Поділено спільне майно подружжя ОСОБА_7 і ОСОБА_6, визнавши за ОСОБА_7 і ОСОБА_9 право власності на 1/2 ідеальну часку за кожним на земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_6, з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд: площею 0,0927 га, кадастровий № :01:004:0322; площею 0,0980 га, кадастровий № :01:004:0323. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_7, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, та задовольнити позов у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки спірні земельні ділянки придбані під час перебування сторін у шлюбі, а тому є спільним майном подружжя, а також із того, що спірний житловий будинок також є спільним майном подружжя, оскільки збудований за спільні кошти та спільними зусиллями ОСОБА_7 та ОСОБА_6, то позивач, відповідно до вимог ст. ст. 60, 61, 69, 70 СК України, набула право власності на Ѕ ідеальну частку вказаного майна. Що стосується відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 про визнання за ОСОБА_6 право власності на Ѕ ідеальну частку вказаного майна, то суд першої інстанції виходив із положень ст. ст. 15, 16 ЦК України та вважав, що права надані особі вказаними нормами закону є індивідуальними та можуть бути реалізовані лише суб'єктом права та інтереси якого порушені.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні за ОСОБА_9 права власності на Ѕ частину спірних земельних ділянок та ухвалюючи в цій частині нове про задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із рівності часток сторін та необхідності визнання за кожним із них права власності на Ѕ частку спірних земельних ділянок.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимоги в частині визнання спільним майном подружжя житлового будинку АДРЕСА_6 та його поділ, та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що спірний будинок побудований сторонами під час шлюбу, а також з того, що свідоцтво про право власності на вказаний будинок було отримано ОСОБА_9 26 лютого 2009 року, тобто після розірвання шлюбу, а тому вказане майно не є майном подружжя, а тому не підлягає поділу.

Проте, повністю з такими висновками судів погодитися не можна з наступних підстав.

Судами встановлено, що з 26 листопада 1983 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 08 грудня 2005 року рішенням суду. Вони є батьками двох повнолітніх дітей.

27 червня та 08 серпня 1996 року, під час перебування у шлюбі сторонами придбано спірні земельні ділянки площею 0,0980 га та 0,0927 га у с. Зимна Вода Пустомитівського району Львівської області. Покупцем у договорах купівлі-продажу земельних ділянок зазначено ОСОБА_7

24 лютого 2006 року ОСОБА_6 зареєстрував шлюб із ОСОБА_10

26 лютого 2009 року Зимноводівською сільською радою ОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_6.

30 березня 2009 року проведено державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на зазначений вище будинок.

29 серпня 2012 року ОСОБА_6 видано державні акти про право власності на земельні ділянки, розташовані у АДРЕСА_6: площею 0,0980 га та 0,0927 га з цільовим призначенням для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 11 серпня 2006 року.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Крім того, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Суд першої інстанції вказаних вимог закону не врахував, та в порушення вимог ст. 71 СК України здійснив поділ майна подружжя в ідеальних частках, а не в натурі, не навівши правового обґрунтування щодо такого поділу, та не звернув уваги на п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, якою роз'яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог щодо визнання спільним майном подружжя житлового будинку АДРЕСА_6 та його поділу, апеляційний суд дійшов передчасного висновку, що вказаний будинок не є спільним майном подружжя, зауваживши, що матеріалами справи підтверджується, що спірний будинок належить на праві власності ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 26 лютого 2009 року, оскільки свідоцтво про право власності на вказаний будинок, яке видано після розірвання шлюбу, не може свідчити про те, що вказаний будинок є власністю лише ОСОБА_6

Крім того, суд не звернув уваги на те, що ОСОБА_6 звертаючись до суду з позовом у 2006 році про поділ майна подружжя зазначав, що на земельній ділянці, яка розташована по АДРЕСА_6 знаходиться незавершене будівництво, та відповідно не надав правової оцінки тому, що ОСОБА_6 визнавав, що спірний будинок вони починали будувати з ОСОБА_7 Також наявність спірного будинку ще станом на 31 липня 2006 року підтверджується Висновком судової будівельно-технічної експертизи № 2150 від 31 липня 2006 року, в мотивувальній частині якого зазначено, що на земельній ділянці площею 0,0927 га в АДРЕСА_2 знаходиться житловий будинок, незавершений будівництвом, на який відсутня проектно-технічна документація.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, вирішуючи даний спір не з'ясував фактичні обставини справи, а саме, який ступінь готовності спірного будинку був на момент припинення шлюбних відносин і чи можна з урахуванням вказаних обставин провести його поділ в натурі чи залишити його одній із сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Отже, судові рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_7 задовольнити частково.

Заочне рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 07 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 16 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник