Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/2101/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Волошина Н. Л.
Доповідач Письменний О. А.
РІШЕННЯ

Іменем України

16.09.2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді Письменного О.А.,

суддів Дуковського О.Л., Фомічова С.Є.,

при секретарі Лазаренко-Шаповалової В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кіровограді апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08.07.2015 року в цивільній справі за їх позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, за участю третіх осіб без самостійних вимог - Світловодської міської ради та її Виконавчого комітету, про визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та виселення, -

Встановила:

У березні 2015 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право проживання в квартирі, та виселення

З врахуванням уточнень, просили ухвалити рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, виселення їх з неї та зняття з реєстраційного обліку за цією адресою.

В обґрунтування заявлених вимог посилалися на те, що до 30.03.2004 року були користувачами жилого приміщення - квартирою АДРЕСА_1, основним наймачем якого був ОСОБА_6, який для ОСОБА_2 був чоловіком, а для ОСОБА_3 є батьком. Рішенням Світловодського міського суду Кіровоградської області від 14.01.2004 року їх визнано такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Скориставшись вказаним рішенням, ОСОБА_6 зняв їх з паспортної реєстрації та незаконно приватизував спірну квартиру на себе одного, чим незаконно позбавив їх права на приватизацію цієї квартири. Незаконно отримавши свідоцтво про право власності на спірну квартиру, ОСОБА_6 продав її ОСОБА_4 шляхом укладення договору купівлі-продажу від 16 липня 2004 року.

Вказали, що ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 16 січня 2008 року рішення Світловодського міського суду Кіровоградської області від 14.01.204 року про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, скасовано і закрито провадження.

Також вказали, що рішенням Світловодського міськрайонного суду від 14 вересня 2009 року визнано недійсним договорі купівлі - продажу від 16 липня 2004 року, укладений між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_4, а рішенням Світловодського міськрайонного суду від 29 листопада 2012 року визнано право обох позивачів на проживання у цій квартирі та вселено їх у вказане житлове приміщення відповідно до вимог ст.61 ЖК України.

Вважають, що оскільки відповідачі втратили право власності на дане житло, а права позивачів на користування ним поновлені, то з підстав ст.ст.61,109 ЖК України, ст.ст.382,383 ЦК України ОСОБА_4 та ОСОБА_5, який там теж проживає, підлягають виселенню з займаного житлового приміщення без надання їм іншого житла.

Рішенням від 08 липня 2015 року Світловодський міськрайонний суд Кіровоградської області в задоволенні позову ОСОБА_2 і ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовив повністю.

В апеляційній скарзі позивачі просили рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов і, з рахуванням доповнень, визнати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, - недійсною та скасувати її.

При цьому посилались на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, та таким, що ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, суд безпідставно, на їх думку відмовив у прийнятті до спільного розгляду заяву про доповнення позову вимогою про визнання державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 Крім того, вважають, що посилання суду на відсутність у них договору найму спірного житлового приміщення не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки вони вселені в квартиру судовим рішенням, яким відновлено їх право на користування цим житлом, а також такий договір вони мають намір укласти після настання реальної можливості користуватись житлом, після виселення відповідачів. Заперечують проти висновку суду, що вони не мають законного права на пред'явлення позову до відповідачів, оскільки не є її власниками.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не з'явились, надали письмове заперечення проти апеляційної скарги. Просили визнати апеляційну скаргу безпідставною та відхилити її.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, яка також представляла інтереси ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 16 січня 2008 року рішення Світловодського міського суду Кіровоградської області від 14.01.204 року про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1, скасовано і провадження в справі закрито.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 14 вересня 2009 року визнано недійсним договорі купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 липня 2004 року, укладений між продавцем ОСОБА_6 та покупцем ОСОБА_4.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 29 листопада 2012 року визнано право ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на проживання у спірній квартирі та вселено їх у вказане житлове приміщення відповідно до вимог ст.61 ЖК України.

Судом також встановлено, що вселення позивачів не відбулося, оскільки в даній квартирі проживають та зареєстровані ОСОБА_4 та її син ОСОБА_5, (довідка ЖЕКу №3 (а.с.96)), що є перешкодою для вселення.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 суд першої інстанції послався на те, що спірна квартира АДРЕСА_1 на даний час входить до складу жилих приміщень у будинках державного житлового фонду, користування якими здійснюється відповідно до вимог ст.. 61 ЖК України. Оскільки спірна квартира не перебуває у власності позивачів, суд дійшов висновку, що підстав для виселення відповідачів немає.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Право на житло охороняється ст. 47 Конституції України. Стаття 311 ЦК України закріплює принцип непорушності житла фізичної особи. Відповідно до гл. 29 ЦК України кожна фізична особа особисто або разом із іншими особами має право на захист своїх житлових прав, яке реалізується нормами, що забезпечують захист права власності. Всім фізичним особам - власникам та користувачам житла забезпечуються однакові умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень гл.29 цього Кодексу.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист право на повагу до житла особи поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

З огляду на вказане, висновок суду першої інстанції про те, що позивачі не вправі ставити питання про виселення відповідачів зі спірної квартири, оскільки не є її власниками, є помилковим.

Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними вимоги позивачів про визнання ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірним житлом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 користувалася спірним житлом як його власник внаслідок укладення з продавцем ОСОБА_6 договору купівлі - продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 липня 2004 року. Рішенням Світловодського міськрайонного суду від 14 вересня 2009 року, яке набрало чинності, даний договір купівлі-продажу визнано недійсним.

За правилами ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України, правочин визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Таким чином, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 16 липня 2004 року, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_4 вважається недійсним з моменту його вчинення і не створив для його учасників жодних правових наслідків.

З огляду на вказане, ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_5 не можна вважати такими, що набули права користування спірним житлом. Реєстрація їх місця проживання в даній квартирі в державних органах реєстрації фізичних осіб не надає їм такого права.

Таким чином, оскільки у ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_5 відсутні будь-які правові підстави, що дають право проживання у спірній квартирі, вимоги позову про виселення їх з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

За правилами ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Тому, колегія суддів не розглядає вимоги апеляційної скарги щодо визнання державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, - недійсною та скасування її, оскільки суд першої інстанції ці вимоги не розглядав і рішення щодо них не ухвалював.

Зважаючи на те, що до участі в справі не залучені представники органів державної реєстрації фізичних осіб, суд не може своїм рішенням зобов'язати їх зняти відповідачів з реєстрації в спірній квартирі.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що дане рішення є підставою для зняття ОСОБА_4 та її сина ОСОБА_5 з реєстраційного обліку фізичних осіб, що зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 в разі відповідного звернення повноважних осіб.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до пункту 2 частини першої статті 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неправильно встановлені фактичні обставини справи, що полягає у неповному з'ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права (стаття 309 ЦПК України).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області,-

Вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 08 липня 2015 року скасувати.

Позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право проживання в квартирі, та виселення, задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4, ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: