Номер провадження: 22-ц/785/888/15
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Панасенкова В.О., Драгомерецького М.М.,

при секретарі - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та заявою ОСОБА_3 про приєднання до апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності та вселення,

встановила:

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_2, Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, в якому з урахуванням уточнень (а.с. 134-137) просили суд визнати приватизацію квартири АДРЕСА_1 незаконною; скасувати розпорядження органу приватизації про передачу квартири АДРЕСА_2 у власність ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та визнати недійсним видане на підставі цього розпорядження свідоцтво про право власності на житло; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 на ім'я ОСОБА_2; визнати за позивачами право користування квартирою АДРЕСА_1 в м. Одесі; усунути позивачам перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 в м. Одесі шляхом їх вселення в цю квартиру, а також зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 надати позивачам дублікати ключів від вхідної двері квартири АДРЕСА_2.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4, ОСОБА_5 посилаються на те, що рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів №122 від 17.02.1995р. позивачі - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6.н. були влаштовані до дитячого будинку на повне державне забезпечення.

Згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 15.03.2003р. батьки позивачів - ОСОБА_17 та ОСОБА_7 були позбавлені батьківських прав відносно малолітніх синів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2

Позивачі також вказують, що розпорядженням виконкому Київської райадміністрації Одеської міської ради від 05.06.2001р. було усунено порушення вимог п.3 ст.71 Житлового кодексу України, 129 ч.2, 136 Кодексу про шлюб та сім'ю України у відношенні позивачів, які на той час перебували в школі-інтернаті №4 м. Одеси для дітей-сиріт, та задоволено подання прокуратури Київського району м. Одеси №1510-К-11 від 17.05.2001р. на рішення виконкому народних депутатів Київського району м. Одеси №122 від 09.06.1995 р. про збереження житлової площі АДРЕСА_3 за неповнолітніми ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час їх перебування в дитячому закладі.

На підтвердження проживання позивачів у квартирі АДРЕСА_4 до влаштування до школи-інтернату ОСОБА_4, ОСОБА_5 посилаються на копію заяви ОСОБА_7 від 22.09.1994р., подання №39/35 від 11.01.1995р.

Позивачі також зазначають, що всупереч положень ст. 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування", ст.ст. 7, 8, 18 Закону України "Про охорону дитинства", в порушення інтересів та житлових прав малолітніх дітей 01.03.2001р. квартира АДРЕСА_2 була приватизована в рівних частках ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В 2007 році право власності на 1/3 частку в спірній квартирі, яка належала ОСОБА_6, після його смерті в порядку спадкування перейшло до відповідача ОСОБА_2

Таким чином, позивачі вважають, що приватизація спірної квартири як і подальше спадкування 1/3 її частини є незаконними, оскільки за неповнолітніми на той час позивачами на час приватизації квартири рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів №122 від 17.02.1995р. була закріплена та збережена частина житла.

У 2011 році позивачі звернулись до Київської районної адміністрації Одеської міської ради з питанням про надання їм житла і тоді їм стало відомо про збереження за ними житлової площі в квартирі АДРЕСА_5. На їх звернення до відповідачки ОСОБА_3 з питанням щодо вселення в наведену квартиру, їм було відмовлено. Іншим житлом позивачі не забезпечені.

Викладені обставини зумовили звернення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 із відповідним позовом до суду.

У судовому засіданні ОСОБА_5 та представник обох позивачів наполягали на задоволенні позовних вимог.

Відповідачка ОСОБА_3, її представник, а також представники ОСОБА_2 у судове засідання з'явилися, позов не визнали. У наданому суду письмовому запереченні вказували, що 22 червня 1974 року на підставі ордера № 1663 ОСОБА_6 на склад сім'ї з 4-х осіб (ОСОБА_6, дружина ОСОБА_3, син ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_8.) була надана 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 Вказані особи були прописані та постійно проживали в цій квартирі.

Відповідачі зазначають, що мати позивачів - ОСОБА_8 є дочкою ОСОБА_6 від першого шлюбу та у 1986 року ОСОБА_8, забравши свої особисті речі, пішла з будинку і стала мешкати однією сім'єю з громадянином ОСОБА_17, який навчався в Одеській державній академії будівництва та архітектури. Близько 10 років ОСОБА_8 не спілкувалася з членами своєї сім'ї, і відповідачам не було відомо про місце її проживання.

Відповідачі також вказують, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 1996 року мати позивачів - ОСОБА_8 була визнана такою, що втратила права на житлову площу в квартирі АДРЕСА_6.

Від знайомих відповідачам стало відомо, що ОСОБА_8 зареєструвала брак з ОСОБА_17 і у них народилися діти - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Після відрахування ОСОБА_17 з Одеської державної академії будівництва та архітектури і його від'їзду до Англії ОСОБА_7 з дітьми стала бродяжити. До своєї сім'ї ОСОБА_7 по допомогу ніколи не зверталася і до спірної квартири АДРЕСА_1 вона з дітьми не вселялася.

Відповідачі зазначають, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2013 року була задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2, постанову Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2013 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Київської райадміністрації, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконним рішення суб'єкта владних повноважень скасовано; прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено повністю; визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 823 від 05.06.2001 року, яким збережено житлову площу АДРЕСА_3 за неповнолітніми ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час їх перебування в дитячому закладі.

Таким чином, відповідачі вважають, що розпорядження органу приватизації та свідоцтво про право власності на житло від 12.12.2000 року є законними з моменту їх видачі, оскільки на момент їх видачі у 2000 році не було прийнято розпорядження голови Київської райадміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 823 від 05.06.2001 року, яке в подальшому було визнано судом незаконним та скасовано.

Представник третьої особи - Київської районної адміністрації Одеської міської ради у судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 підтримав, просив суд їх задовольнити. Вказував, що недбале ставлення матері позивачів до своїх обов'язків призвело до того, що її малолітні діти своєчасно не були прописані у квартирі АДРЕСА_2, а тому спірна квартира була приватизована відповідачами без урахування часток дітей та з порушенням їх житлових прав.

Представники Одеської міської ради та Департаменту міського господарства Одеської міської ради у судове засідання не з'явилися, неодноразово належним чином сповіщалися судом про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 245, 246, 249, 250, 260, 261 та інш.).

Рішенням суду позов був задоволений частково. Було визнано незаконним та скасовано розпорядження органу приватизації Управління житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради від 12 грудня 2000 року за №155284 про передачу квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, в приватну спільну часткову власність ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_2.

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житло від 12 грудня 2000 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради згідно з розпорядженням від 12 грудня 2000 року, зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №19-14362, про те, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_2 в рівних частках.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 лютого 2007року, видане державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., на 1/3 частину квартири, що знаходиться у АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_2, зареєстровано у реєстрі за №3-332.

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_4 право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Вселено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 (ІПН НОМЕР_1), ОСОБА_2 усунути ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, шляхом надання їм дублікатів ключів від вхідної двері квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В решті позовних вимог відмовлено.

Встановлений порядок виконання цього рішення суду відповідно до якого це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3, ОСОБА_2 на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вони законні та обґрунтовані.

Так, суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків щодо задоволення позову, вказав, що 22 червня 1974 року на підставі ордера № 1663 ОСОБА_6 на склад сім'ї з 4-х осіб (ОСОБА_6, дружина ОСОБА_3, син ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_8) була надана 3-х кімнатна квартира АДРЕСА_1 Вказані особи були прописані та постійно проживали в цій квартирі.

ОСОБА_8, яка була дочкою ОСОБА_6 від першого шлюбу, пішла з дому і стала мешкати однією сім'єю з громадянином ОСОБА_17, який навчався в Одеській державній академії будівництва та архітектури.

В подальшому ОСОБА_8 зареєструвала шлюб з ОСОБА_17 і у них народилися діти ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 9-10).

Показанні свідків про те, що позивачі ніколи у спірній квартирі не мешкали суперечать поясненням самих позивачів, які вказували, що пам'ятають як мешкали у цій квартирі, та як їх дідусь (батько матері) разом із мачухою вигнали їх зі спірної квартири.

Рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів №122 від 17.02.1995р. позивачі - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 були влаштовані до дитячого будинку на повне державне забезпечення (а.с. 11).

Після цього, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 1996 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 мати позивачів - ОСОБА_8 була визнана такою, що втратила право на житлову площу в квартирі АДРЕСА_6 (а.с. 45).

Розпорядженням виконкому Київської райадміністрації Одеської міської ради від 05.06.2001р. № 823 було усунено порушення вимог п.3 ст.71 Житлового кодексу України, 129 ч.2, 136 Кодексу про шлюб та сім'ю України у відношенні позивачів, які на той час перебували в школі-інтернаті №4 м. Одеси для дітей-сиріт, та задоволено подання прокуратури Київського району м. Одеси №1510-К-11 від 17.05.2001р. на рішення виконкому народних депутатів Київського району м. Одеси №122 від 09.06.1995 р. про збереження житлової площі АДРЕСА_7 за неповнолітніми ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час їх перебування в дитячому закладі (а.с. 16, 57).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 15.03.2003р. батьки позивачів - ОСОБА_17 та ОСОБА_7 були позбавлені батьківських прав відносно малолітніх синів ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 13).

Судом також було зазначено, що свідоцтво про право власності на житло було видано 12 грудня 2000 року ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, тобто особам, зареєстрованим у даному житловому приміщенні (а.с. 83), на підставі розпорядження органу приватизації від 12 грудня 2000 року № 155284 (а.с.231).

Після смерті батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_7 року, відповідачу ОСОБА_2 19.02.2007 року було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частину квартири (а.с. 86-87).

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2013 року ОСОБА_2, було відмовлено в задоволенні адміністративного позову до Київської районної адміністрації Одеської міської ради, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання незаконним рішення суб'єкта владних повноважень у повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2013 року 113-116), залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 червня 2014 року (а.с. 270-271) була задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2: постанову Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2013 року по вказаній справі скасовано, прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 823 від 05.06.2001 року.

Судом також було встановлено, що мати позивачів ОСОБА_8 на момент народження дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, як і на момент передання дітей до дитячого будинку 17.02.1995 року була прописана у квартирі АДРЕСА_2.

Мати позивачів ОСОБА_8 на момент народження дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на момент передання дітей до дитячого будинку у 1995 році, будучи прописаною у квартирі АДРЕСА_2, нехтуючи своїми батьківськими обов'язками, в порушення вищенаведених норм чинних на той час нормативних актів, своїх малолітніх дітей за своїм місцем прописки не прописала, чим істотним чином порушила їх житлові права.

У зв'язку із цим, при розгляді Київським районним судом м. Одеси справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 та при ухваленні рішення суду 09 жовтня 1996 року про визнання матері позивачів - ОСОБА_8 такою, що втратила права на житлову площу в квартирі АДРЕСА_6, питання про місце проживання її малолітніх дітей судом не досліджувалося, орган опіки та піклування до участі у справі не залучався.

Відповідно до п. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку поміщення дітей на виховання в державний дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника - протягом усього часу їх перебування в цьому закладі, у родичів, опікуна чи піклувальника, якщо в жилому приміщенні, з якого вибули діти, залишились проживати інші члени сім'ї.

Виконком Київської районної ради народних депутатів при прийнятті рішення №122 від 17.02.1995р. про влаштування позивачів до дитячого будинку на повне державне забезпечення питання про збереження за ними житла не вирішив, та лише після надходження численних листів зі школи - інтернату (а.с. 146-150) та подання прокурора усунув цей недолік, але, як було встановлено адміністративними судами, із перевищенням повноважень у зв'язку із ліквідацією без правонаступництва Київської районної ради народних депутатів.

Малолітні ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 на момент виникнення спірних правовідносин не здатні були самостійно захищати свої права, не могли самостійно прописатися у спірній квартирі за місцем прописки їх матері, яка бродяжила та жебракувала. Дід та бабка позивачів в порушення вимог ст. 134 КпШС органи опіки і піклування про це не повідомили.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Таким чином, суд вважав, що приватизація спірної квартири відбулась із порушенням вимог закону, без урахування інтересів неповнолітній на той час позивачів, адже рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів №122 від 17.02.1995р. за ними повинна бути збережена частина житла за адресою: АДРЕСА_8 в м. Одесі, що і було підтверджено поданням прокурора та законним за своєю суттю розпорядженням № 823 від 05.06.2001 року голови Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради.

Враховуючи викладене, суд вважав встановленими факти того, що ОСОБА_6 та відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 незаконно здійснили 12.12.2000 року приватизацію вказаної квартири, незаконно отримали свідоцтво про право власності та стали власниками спірної квартири, адже якби Виконком Київської районної ради народних депутатів при прийнятті рішення №122 від 17.02.1995р. про влаштування позивачів до дитячого будинку дотримувався вимог закону та вирішив питання про збереження за позивачами житлової площі, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 мали би право нарівні з відповідачами приватизувати спірну квартиру.

Згідно п. 10 ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

За таких обставин позовні вимоги щодо скасування розпорядження органу приватизації є обґрунтованими та задовольняються судом.

Відповідно до ст. 48 ЦК України в редакції 1963 року, недійсною є угода, що не відповідає вимогам закону в тому числі порушує майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

У статті 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло.

З огляду на встановлену судом незаконність набуття права власності ОСОБА_6, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_8 шляхом її приватизації, суд вважав за необхідне визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 12 грудня 2000 року, видане Управлінням житлово-комунального господарства Виконкому Одеської міської ради на підставі розпорядження від 12 грудня 2000року, суд також вважає, що відповідач ОСОБА_2 в подальшому незаконно одержав у спадщину 1/3 спірної квартири після смерті ОСОБА_6, а тому свідоцтво про право на спадщину за законом від 19 лютого 2007 року, видане державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сегенюк С.Б., на 1/3 частину квартири слід визнати недійсним, оскільки його видача також призвела до порушення житлових прав позивачів.

При цьому, скасовуючи розпорядження органу приватизації та визнаючи недійсним видане на його підставі свідоцтво про право власності, суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги про визнання приватизації незаконною, оскільки ця вимога є абстрактною та вона конкретизується у інших вимогах позову.

Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім'ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім'ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.

Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до положень ст.ст. 17, 18 зазначеного закону батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла.

Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Як до, так і після набуття чинності зазначеними законами у 2001 та 2005 роках відповідно лише школа - інтернат, в якій перебували позивачі (а не орган опіки та піклування) вживала заходів, спрямованих на збереження житла за ОСОБА_5, ОСОБА_4 та їх реєстрацію у спірній квартирі, проте ніяких результатів щодо реєстрації дітей ці дії не принесли.

Підсумовуючи вищенаведене, суд визнав за позивачами право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, вселяє їх у спірну квартиру, зобов'язує відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_2 не перешкоджати позивачам у користуванні квартирою, шляхом надання їм дублікатів ключів від вхідної двері квартири, а також в порядку ст. 217 ЦПК України встановив порядок виконання цього рішення суду відповідно до якого це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3, ОСОБА_2 на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, при винесенні свого рішення повинен дослідити належні та допустимі докази, які були надані сторонами.

Позивачі не надали жодного належного та допустимого доказу в обґрунтування своїх позовних вимог, суд вирішив справу на підставі їх пояснень, не допитавши їх у відповідності до ст.62 ЦПК України як свідків.

При цьому суд не надав належної оцінки показам свідків, які давали пояснення по справі про те, що позивачі жодного дня не проживали у спірній квартирі, вказавши при цьому, що ці свідчення суперечать поясненням позивачів, не вказавши в якій частині суперечать, чи суперечать ці свідчення матеріалам справи.

Суд також не надав належної уваги тим обставинам що відповідачі дізналися про існування позивачів тільки після того, як до них стали звертатися працівники дитячого будинку щодо прописки позивачів в 2003-2005 роках.

Жоден письмовий доказ або показання свідків про проживання позивачів на спірній житловій площі в матеріалах справи не міститься, позивачами не надавався, судом не досліджувався.

Навпаки, в матеріалах справи містяться численні письмові докази того, що мати позивачів покинула спірну квартиру ще за часів Радянського Союзу, в квартирі не мешкала та не появлялася, речей своїх не залишала, при народженні позивачів мешкала за іншими адресами.

Ці письмові докази судом не були досліджені, про їх існування суд в своєму рішенні не зазначив.

Рішенням виконкому Київської районної ради народних депутатів №122 від 17.02.1995р. позивачі - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 були влаштовані до дитячого будинку на повне державне забезпечення (а.с. 11-12).

При цьому в даному рішенні зазначено, що мати позивачів ОСОБА_7 більше 10 років за місцем прописки не мешкає, з 1991р. мешкала без прописки у гр. ОСОБА_15 за адресою АДРЕСА_9.

Ця обставина також підтверджується заявою ОСОБА_15 (а.с.181).

Розпорядженням виконкому Київської райадміністрації Одеської міської ради від 05.06.2001р. № 823 було усунено порушення вимог п.3 ст.71 Житлового кодексу України, 129 ч.2, 136 Кодексу про шлюб та сім'ю України у відношенні позивачів, які на той час перебували в школі-інтернаті №4 м. Одеси для дітей-сиріт, та задоволено подання прокуратури Київського району м. Одеси №1510-К-11 від 17.05.2001р. на рішення виконкому народних депутатів Київського району м. Одеси №122 від 09.06.1995р. про збереження житлової площі АДРЕСА_7 за неповнолітніми ОСОБА_5 та ОСОБА_4 під час їх перебування в дитячому закладі (а.с. 16, 57).

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03.10.2013 року 113-116), залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05 червня 2014 року (а.с. 270-271) була задоволена апеляційна скарга ОСОБА_2: постанову Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2013 року по вказаній справі скасовано, прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено повністю, визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Київської районної адміністрації виконавчого комітету Одеської міської ради № 823 від 05.06.2001 року.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 1996 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_8 мати позивачів - ОСОБА_8 була визнана такою, що втратила право на житлову площу в квартирі АДРЕСА_6 (а.с. 45).

При цьому цим рішенням було встановлено, що ОСОБА_8 покинула спірну квартиру ще до народження дітей - в 1986р. з цього часу в ній не проживає (про свідчать акти про не проживання за 1994, 1995, 1996 роки) за медичною допомогою не зверталась за цією адресою, з 25.05.1991р. прописана в м. Херсоні у військовому містечку №6 (згідно повідомлення командира в/ч А-1604 та довідки адресного бюро м. Херсона).

Одеська Державна Академія Будівництва та Архітектури надала довідку від 02.04.2013р. про те, що ОСОБА_8 разом із двома дітьми проживала в гуртожитку на той час інституту без відповідного дозволу з 1986р. по час відчислення ОСОБА_4 в квітні 1991р. (а.с.201).

На час народження позивачів, їх мати ОСОБА_8 при надходженні до пологових будинків вказувала своє місце проживання за адресами АДРЕСА_10

Позивачі на обліку в медичних закладах за спірною адресою жодного дня не перебували. (а.с.209).

Вказані докази однозначно свідчать про те, що позивачі ніколи не проживали та не були прописані чи зареєстровані за спірною адресою.

Відповідно до ст. 32 Закону України "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування" За дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, вякому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадку поміщення дітей на виховання в державний дитячий заклад, до родичів, опікуна чи піклувальника - протягом усього часу їх перебування в цьому закладі, у родичів, опікуна чи піклувальника, якщо в жилому приміщенні, з якого вибули діти, залишились проживати інші члени сім'ї.

Позивачі перебували в дитячому будинку з 1995р. по 2006 рік.

Після 2006р. вони були неодноразово прописані та проживали за різними адресами в м. Одесі та Одеській області, про що свідчать штампи в їх паспортах.

На вищевказані обставини суд не звернув своєї уваги, належної оцінки не надав, виніс рішення без повного і всебічно з'ясованих обставин, на які позивачі посилалися як на підставу своїх позовних вимог, без підтвердження їх належними та допустимими доказами.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

В той же час, колегія суддів звертає свою увагу на те, що винесене по справі рішення апеляційної інстанції не є перепоною для звернення позивачів до відповідного органу для постановки на квартирний облік як дітей - сиріт.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2014 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, Одеської міської ради, Департаменту міського господарства Одеської міської ради, третя особа - Київська районна адміністрація Одеської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право власності та вселення відмовити.

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков