Справа № 143/1326/15-ц Провадження № 22-ц/772/3473/2015Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Марчук В.С., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 6 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору недійсним і стягнення коштів,

В с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору фінансово лізингу недійсним і стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 14 вересня 2015 року він уклав із ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» договір фінансового лізингу № 002742, за умовами якого товариство взяло на себе зобовязання придбати предмет лізингу автомобіль ЗАЗ Forza у власність і передати йому у користування. Для цього він мав сплатити 10 % вартості автомобіля. У цей же день він по квитанції сплатив перший внесок в сумі 16 180 гр., виходячи із повної вартості автомобіля 161 800 гр. ОСОБА_3 пізніше він дізнався, що ці кошти не являються авансовим платежем, а сплачені як комісія за організацію і оформлення договору, про що представник товариства не повідомила його. Представник компанії не надала йому можливості ознайомитися зі змістом договору, пославшись на те, що вже обідня перерва і у договорі записано все те, що вона пояснила йому. При цьому запевнила, що автомобіль доставлять за його адресою завтра. Підписавши договір і отримавши його один примірник, він поїхав додому чекати на доставку автомобіля. Оскільки на наступний і послідуючі дні автомобіль йому не доставили, він телефонував до представника компанії, яка пояснила, що доставка затримується за різних причин. Тоді він зателефонував на гарячу лінію, де йому повідомили, що для отримання автомобіля він повинен сплатити іще 50 % його вартості, а сплачені ним 10 % не являються авансовим платежем, а за укладення договору. Тоді він по телефону звернувся до того представника, який оформляв договір і вона повідомила, що тих 10 % він сплатив за автомобіль, а не за договір, а про 50 % вона забула йому сказати, але якщо йому щось не подобається, то він може звернутися до центрального офісу і розірвати договір. Укладаючи даний договір, він думав, що це договір купівлі-продажу автомобіля з розстрочкою платежів. Однак обставини укладення договору свідчать про нечесну підприємницьку практику з боку товариства, а сам договір не відповідає вимогам закону, у звязку з чим він просив визнати цей договір недійсним і стягнути з товариства на його користь сплачені кошти в сумі 16 180 гр.

Рішенням Погребищенського районного суду Вінницької області від 6 листопада 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Зазначив, що рішення суду не відповідає вимогам закону та ухвалено внаслідок неправильного застосування норм матеріального права і з порушенням норм процесуального права.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник відповідача, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не зявився, надіслав письмові заперечення, у яких просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим: суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішує справу згідно із законом, ухвалюючи рішення на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

По справі встановлено, що ТОВ «Лізингова компанія Еталон» і ОСОБА_2 14 вересня 2015 року уклали договір фінансового лізингу № 002742, за умовами якого (пункт 1.1) товариство зобовязалося придбати та передати на умовах лізингу у користування ОСОБА_2 майно предмет лізингу, визначений у п. 3.1 цього договору автомобіль ЗАЗ Forza, 1,5 механіка, який зобовязується прийняти предмет лізингу і сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с.10-15)

У пункті 3.1 договору зазначено, що предметом лізингу по даному договору є автомобіль ЗАЗ Forza 1,5 механіка.

На виконання договору ОСОБА_2 на транзитний рахунок товариства сплатив 14 вересня 2015 року суму в розмірі 16 180 гр., зазначивши призначення платежу: сплата за товар за автомобіль згідно договору № 002742 (а. с. 20).

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій сторін (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (частина 1).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Поняття фінансового лізингу надається у статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», який являє собою вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Пунктом 1.1 договору відповідач взяв на себе зобовязання придбати і передати позивачу майно автомобіль, тобто даний договір є договором непрямого лізингу.

Відповідно до частини 1 ст. 807 ЦК України і частини 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Стаття 184 ЦК України річчю, визначеною індивідуальними ознаками називає таку річ, яка наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними (частина 1).

Частиною 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що істотною умовою договору лізингу є предмет лізингу.

Відповідно до частини 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу.

У пункті 2 договору фінансового лізингу, який дає визначення термінів, зазначено, що предметом лізингу є транспортний засіб, зазначений в п. 3.1 договору (автомобіль, сільськогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та інше), що підлягає обовязковій державній реєстрації; специфікація додаток № 3 до договору, в якому визначаються певні особливості предмета лізингу (марка, модель, вартість).

У пунктах 3.1 і 3.2 договору зазначено, що предметом лізингу по договору є автомобіль ЗАЗ Forza 1,5 механіка, вартість якого вказана у додатку № 1: 161 800 гр. (а. с. 10, 18).

Специфікація у додатку № 3 до договору містить лише: марку автомобіля ЗАЗ Forza 1,5 (мех.), кількість 1, еквівалент 7 043,97 гр., ціна 161 800 гр. (а. с. 16).

Індивідуальними ознаками автомобіля, зокрема, являються: марка, модель, тип, обєм двигуна, тип пального, колір, дата випуску, вартість тощо.

Зі змісту договору і додатку № 3 до нього (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу автомобіль, не визначений, оскільки відсутні його технічні й індивідуальні характеристики, рік випуску, продавець тощо.

Отже, укладений сторонами договір фінансового лізингу не містить обовязкових істотних умов договору, оскільки він не містить таких індивідуальних ознак автомобіля, який наділений тільки йому властивими ознаками, що вирізняють цей автомобіль із поміж інших однорідних авто.

Пунктом 8 договору передбачені лізингові платежі, які складаються із: першого лізингового платежу (пункт 8.2.1), періодичного авансового платежу ціни предмета лізингу (пункт 8.2.2) і другого лізингового платежу (пункт 8.2.3).

Перший лізинговий платіж (пункт 8.2.1.) складається із: комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі «комісія за організацію», яка розраховується у додатку № 1 до договору; авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, який визначений у додатку № 1 до договору; комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, як платіж, що покриває витрати лізингодавця повязані з організацією передачі предмета лізингу на користь лізингоодержувача, визначений в додатку № 1 до договору.

Періодичний авансовий платіж ціни предмета лізингу (пункт 8.2.2) вираховується за формулою: ПАП = АП : ТС, де ПАП періодичний авансовий платіж; АП авансовий платіж, ТС термін сплати авансового платежу.

Другий лізинговий платіж (пункт 8.2.3) складається з періодичних лізингових платежів, кількість яких відповідає кількості періодів лізингу, зазначених у додатку № 2 до договору. Періодичний лізинговий платіж складається з: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплата відсоткової ставки за користування предметом лізингу (вказаної в додатку №2 до договору); сплата комісії за супроводження договору (розмір комісії вказано в додатку № 2 до договору.

У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізонгодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобовязаний прийняти такі зміни (пункт 8.3 договору).

Лізингодавець може письмово повідомити лізингоодержувача про суму лізингового платежу, що належить до сплати згідно з цим договором, до чергової дати платежу (пункт 8.4 договору).

Коригування розмірів лізингових платежів, у випадках, передбачених цим договором, не призводить до збільшення загальної вартості предмета лізингу. Відповідно також не збільшується і частина лізингових платежів, які відшкодовують (компенсують) частину вартості предмета лізингу. Зазначене коригування індексує частину лізингових платежів комісію (винагороду) лізингодавцю в частині витрат на фінансування предмету лізингу (пункт 8.8 договору).

Пунктом 2.1 договору термін «авансовий платіж» визначений як сума, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу, в розмірі вказаному у додатку № 1 до договору, сплачена лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця до дати передачі предмета лізингу; дата платежу означає дату сплати лізингоодержувачем будь-якого лізингового платежу, визначеного в додатку № 1 та № 2 до цього договору.

У додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу вказана у розмірі 161 800 гр., відсоток платежу (з урахуванням посилання договору у п.2.1 на додаток № 1) 50,00 %, авансовий платіж 80 900 гр.; щомісячний платіж 6 741,67 гр., комісія за організацію (10 %) 16 180 гр., комісія за передачу (3 %) 4 854 гр. (а. с. 18).

У цьому ж додатку № 1 період лізингу зазначений 12, погашення вартості предмета лізингу по 6 741,67 гр., всього 80 900 гр. (а. с. 18).

Пунктом 1.2 договору визначено строк користування лізингоодержувачем предметом лізингу, який складається з періодів (місяців) згідно з графіком сплати лізингових платежів (додаток № 2 до договору) та починається з дати підписання сторонами акту приймання-передачі предмета лізингу за формою встановленою лізингодавцем.

Пунктом 2.1 договору визначено поняття графіка сплати періодичних лізингових платежів це додаток № 2 до договору, в якому визначається строк лізингу, графік платежів (розмір лізингових платежів після отримання предмету лізингу, періодичність сплати лізингових платежів).

У додатку № 2 до договору зазначена вартість предмета лізингу 161 800 гр., авансовий платіж 50,00 %, сума авансу 80 900 гр., викупна вартість 2 427 гр., відсоткова ставка 12,50 %, комісія 5,00 %, період лізингу 60 місяців, щомісячний платіж 2 032,39 гр. ОСОБА_4 автомобіля після оплати: авансовий платіж 80 900 гр., комісія за передачу предмета лізингу 4 854 гр., всього 85 754 гр.

Також у додатку № 2 міститься графік сплати періодичних лізингових платежів, у якому відображено: період лізингу - 60, погашення вартості предмета лізингу починаючи із суми 852,60 гр. і закінчуючи сумою 2 003,17 гр.; погашення відсотків починаючи із суми 842,71 гр. і закінчуючи сумою 20,87 гр.; комісія; всього розмір періодичного платежу 2 032,39 гр. (а. с. 17).

Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Умови договору фінансового лізингу від 14 вересня 2015 року таким вимогам закону не відповідають, оскільки містять у собі платежі не передбачені статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Пунктом 1.3 договору визначено, що замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток № 3 до цього договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію і авансового платежу у повному обсязі.

Підписавши від імені ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» договір фінансового лізингу представник компанії ОСОБА_5 (а. с. 10-15), видала ОСОБА_2 рахунок для оплати, у якому призначення платежу зазначила плата за договором № 002742 (а. с. 19).

Із квитанції № 66-1292К від 14 вересня 2015 року вбачається, що платник ОСОБА_2 сплатив суму 16 180 гр.; призначення платежу: оплата за товар за автомобіль згідно договору № 002742 (а. с. 20).

Зі змісту договору фінансового лізингу та додатків до нього № 1 та № 2 вбачається, що сплачена позивачем сума у розмірі 16 180 гр. являється комісією за організацію, яка згідно п. 2.1 договору є одноразовою платою лізингоодержувачем лізингодавцю за перевірку, розгляд та підготовку документів для оформлення даного договору, моніторинг, систематизацію та аналіз даних, отриманих з різних джерел по всій території України, зустрічі та перемовини з дилерами та дистрибюторами на предмет дії та відшкодування інших витрат лізингодавця, що повязані з його виконанням (у тому числі не зазначені в цьому договорі, але що можуть виникнути у лізингодавця в процесі його виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до пункту 17 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

Визначення умов договору приєднання закон відносить до питань внутрішньої діяльності лізинговою компанії, перевірка, розгляд та підготовка документів для укладення договору не являється такою послугою, яка визначена Законом України «Про захист прав споживачів» у п. 17 статті 1, а також частина 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не передбачає лізингового платежу повязаного з укладенням самого договору фінансового лізингу.

Тому включення таких витрат в ціну договору і зобовязання споживача їх оплатити не відповідає вимогам закону.

У пункті 5.4 договору зазначено, що розмір комісії за організацію та комісії за передачу предмета лізингу встановлюється в додатку № 1. У разі збільшення вартості предмета лізингу до моменту його замовлення лізингодавцем, відповідно до п.1.3 цього договору, лізингоодержувач повинен одноразово сплатити різницю такої вартості до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем з метою відповідності відсоткового розміру авансового платежу визначеного в додатку № 1 до цього договору фактичній вартості предмета лізингу на момент його купівлі у продавця, а також одноразово сплатити різницю комісії за організацію до моменту купівлі предмета лізингу лізингодавцем. У разі зменшення вартості предмета лізингу на момент його передачі лізингоодержувачу різниця комісії за організацію поверненню не підлягає. В такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть розраховані, визначені та встановлені в додатковій угоді до даного договору.

Такі умови договору є несправедливими, оскільки відповідно до вимог викладених у пункті 13 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», несправедливими є, зокрема, умови договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Договором передбачений випадок зменшення вартості предмета лізингу, проте договором не визначені зобовязальні дії лізингодавця, відносно повернення повністю або частково сплаченого лізингоодержувачем авансового платежу та інших платежів, як надмірно сплаченої суми.

Договором фінансового лізингу у пункті 4.3 визначені права лізингодавця. Пунктом 4.3.5 договору надано право лізингодавцю на розірвання договору в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору, при цьому, лізингодавець не зобовязаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору.

Пунктом 4.3.6 надано права лізингодавцеві в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, по причинам, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.12 цього договору.

Згідно пункту 12.12 договору у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20 % від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Такі умови договору беззаперечно є несправедливими з огляду на те, що наслідком розірвання договору з ініціативи лізингодавця є неотримання транспортного засобу лізингоодержувачем, та ще й при цьому понесення ним неоправданих витрат: утримання штрафу у розмірі 20 % від сплаченого авансового платежу і повне неповернення йому сплаченої суми комісії за організацію.

Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими являються також умови договору про: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункт 3); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника) (пункт 7); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11).

Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими (частина 1). Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (частина 2). Несправедливими є, зокрема, умови договору про установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (пункт 10 частини 3).

Наведений у частині 3 статті 18 Закону перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (частина 4).

Як вбачається із матеріалів справи укладений сторонами 14 вересня 2015 року договір фінансового лізингу є досить обємним на 12 аркушах мілким шрифтом; є юридично складним і утрудненим для одноразового сприйняття при читанні, у звязку з чим для його прочитання, детального вивчення і зрозуміння його положень потребується досить тривалий проміжок часу.

Позивач по справі не має юридичної освіти, тобто являється юридично необізнаним, у тому числі із таким видом договору як фінансовий лізинг, при укладенні договору потребував певного часу для ознайомлення із умовами цього договору, якого представник компанії йому не надала.

Такі обставини не були враховані представником компанії ОСОБА_5 при укладенні договору фінансового лізингу.

Відповідно до правил пункту 2 частини 6 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Згідно положень статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється (частина 1).

Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною (частина 1).

Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що, якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману, зокрема, стосовно: ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг (пункт 3).

Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У частині третій зазначеної статті міститься перелік форм підприємницької діяльності, заборонених як таких, що вводять в оману, який

не є вичерпним.

Відповідач, укладаючи із позивач договір фінансового лізингу, ввів його в оману, приховавши призначення першого платежу комісії за організацію в сумі 16 180 гр. під платіж за договором, який за умовами договору не повертається за любих випадків і не являється сплатою першого платежу по договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно загальних вимог необхідних для чинності правочину, викладених у частині 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недійсний правочин, за правилами частини 1 ст. 216 ЦК України, не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

За правилами статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

З урахуванням наведеного та на виконання вимог статті 212 ЦПК України колегія суддів, всебічно, повно, обєктивно і безпосередньо оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і у їх сукупності, прийшла до висновку про законність вимог позивача і задоволення заявленого ним позову.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Тому апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення суду підлягає до скасування з ухваленням рішення про задоволення позову.

Відповідно до частин 1, 3, 5 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилами статті 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору; його розмір, порядок сплати, повернення і звільнення встановлюються законом.

Законом України «Про судовий збір» у частині 3 статті 6 визначено сплату судового збору за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

За подання до суду апеляційної скарги на рішення суду (пункт 6) 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Згідно вимог частин 3 і 5 ст. 88 ЦПК України судовий збір в дохід держави стягується із відповідача в розмірі: 974,40 гр. ( 487,20 + 487,20) за подачу позовної заяви до суду і 1071,84 гр. ( 535,92 + 535,92) за подачу до суду апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст. 184, 203, 215, 216, 634, 806, 807 ЦК України, ст. 79, 88, 212, 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 6 листопада 2015 року скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів, задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 002742 укладеного 14 вересня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» ( п/р 2140 в ПАТ «КБ «Приватбанк» МФО 300711, юридична адреса 01133 м. Київ-133 вул. Кутузова, 18/7 к. 613), на користь ОСОБА_2 (інн. НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 22200) кошти сплачені на виконання договору фінансового лізингу в сумі 16 180 гр. та в дохід держави судовий збір в сумі 974,40 гр. за подачу позовної заяви до суду першої інстанції та 1071,84 гр. при подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ ОСОБА_6

Судді: /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно з оригіналом:

Суддя: М.В. Матківська