Апеляційний суд Житомирської області
Справа №274/4637/14-ц Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 21 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Павицької Т.М.

суддів Жигановської О. С., Трояновської Г.С. з участю секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи- реєстраційна служба Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, зобов'язання вчинити дію, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 грудня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2013 року залишено без змін рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2013 року, яким на його користь стягнуто з ОСОБА_2 кошти в сумі 2 475 552 грн. 95 коп. та 3 219 грн. судових витрат. На підставі виконавчого листа виданого Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області державним виконавцем 06 грудня 2013 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 27 листопада 2013 року ОСОБА_2 подарував ? частину не житлової будівлі по АДРЕСА_1 ОСОБА_3, яка є його донькою. Після відчуження ОСОБА_2 продовжує розпоряджатися спірним майном та здійснює підприємницьку діяльність. Посилаючись на те, що зазначений договір укладений з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів, не направлений на настання реальних правових наслідків є фіктивним, позивач просив визнати договір дарування ? частини нежитлової будівлі недійсним, скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 та зобов'язати реєстраційну службу Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області внести зміни в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 грудня 2014 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 05 вересня 2013 року залишено без змін рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2013 року, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуті кошти в сумі 2 475 552 грн. 95 коп. та 3 219 грн. судових витрат.

27 листопада 2013 року ОСОБА_2, знаючи про судові рішення, подарував ? частину нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 ОСОБА_3, яка є його донькою.

Згідно зі ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 посилався на те, що договів дарування є фіктивним, оскільки був укладений з метою ухилення від виконання рішення суду про стягнення грошових коштів, а не з метою створення договірних реальних правових наслідків.

За ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Відповідно до ст. 57, ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі, зокрема, письмових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

В суді першої інстанції ОСОБА_3 підтвердила, що після укладення договору дарування ОСОБА_2 продовжує займатися підприємницькою діяльністю в приміщенні магазину, оскільки він зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності, а вона проживає в м. Житомирі.

Відповідач ОСОБА_5 під час розгляду справи в суді першої інстанції пояснив, що він маючи досвід продовжує здійснювати діяльність по обслугованню приміщення, яке він подарував своїй доньці ОСОБА_3

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1- ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були власниками нежитлової будівлі по АДРЕСА_1. Їхні частки не були виділені в натурі. Після укладення договору дарування, ОСОБА_2 продовжуває розпоряджатися ? частиною нежитлової будівлі, він як власник укладав договори оренди, отримував орендну плату, сплачував комунальні послуги. З листопада 2013 року ОСОБА_1, як співвласник спірного приміщення з новим власником ? частини нежитлової будівлі ОСОБА_3 не вирішує жодних питань з приводу спірного приміщення, всі питання вирішуються лише із ОСОБА_2 Відповідачка ОСОБА_3 не зверталася до ОСОБА_1 з позовом про виділення її частки в натурі.

Із змісту договору дарування вбачається, що загальний розмір нежитлової будівлі по АДРЕСА_1 становить 557, 5 кв.м. Так, 01 квітня 2014 року СПД ОСОБА_2, СПД ОСОБА_1 як орендодавці передали в оренду 20 кв.м. по АДРЕСА_1 орендарю ОСОБА_7 В цей же день СПД ОСОБА_2, СПД ОСОБА_1 за договором оренди передали в оренду 114 кв.м. по АДРЕСА_1 орендарю ОСОБА_8 Таким чином, фактично в оренду було передано 134 кв. м. спірного приміщення. Спірні договори оренди були укладені від імені ОСОБА_2, після того коли він вже не був власником ? частини нежитлової будівлі. Між тим, ОСОБА_2 після дарування ? частини нежитлової будівлі своїй доньці, продовжував нею користуватися. Вказані обставини в їх сукупності свідчать про те, що спірна нежитлова будівля ОСОБА_3 не передавалася.

Зазначені договори оренди в установленому законом порядку ніким не були оскаржені та є чинними.

Таким чином, відчужуючи спірне майно своїй доньці ОСОБА_2 був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості в сумі 2 475 552 грн. 95 коп. на користь ОСОБА_1, а відтак, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення, шляхом звернення стягнення на ? частину нежитлової будівлі.

З огляду на наведені вимоги закону та обставини справи, колегія суддів вважає, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне приміщення від ОСОБА_2 до його доньки, та вважає встановленим наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання, шляхом звернення стягнення на це майно.

Разом із тим, правових підстав для задоволення позову в частині зобов'язання реєстраційної служби внести запис про скасування державної реєстрації прав власності відповідачки на спірну нежитлову будівлю немає, оскільки рішення суду про визнання договору дарування недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідачки на спірну квартиру, тому права позивача на даний час цим не порушені.

Так, згідно п. 5 ч.1 ст. 19 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили, тому вимоги позивача щодо зобов'язання внести відповідний запис до Державного реєстру прав на нерухоме майно задоволенню не підлягають. Рішення суду про визнання договору недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідачки ОСОБА_3 на спірну будівлю.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304,307,309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 25 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи- реєстраційна служба Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області, приватний нотаріус Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, зобов'язання вчинити дію задовольнити частково.

Визнати недійсним договір дарування ? ідеальної частини нежитлової будівлі, магазин „Ельдорадо„ під літерою А-2, загальною площею 557, 5 кв.м., яка знаходиться по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 27 листопада 2013 року, посвідченого ОСОБА_4 приватним нотаріусом Бердичівського міського нотаріального округу Житомирської області, та зареєстрованого в реєстрі за №1844.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 121 грн. 80 коп. судових витрат з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді