У Х В А Л А

Іменем України

29.01.2015 м. Ужгород

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Павліченка С.В., суддів: Бондаренка Ю.О., Собослоя Г.Г.,

при секретарі Маринець Д.М., розглянувши в судовому засіданні апеляційну скаргу Хустського міжрайонного прокурора на рішення Хустського районного суду від 17 червня 2013 року, по справі з позовом Закарпатського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації, Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області до Хустської міської ради, управління Держземагенства в Хустському районі, ОСОБА_1 про скасування рішення Хустської міської ради, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на земельну ділянку і скасування його державної реєстрації,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Хустського районного суду від 17 червня 2013 року відмовлено у задоволенні позову Закарпатського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Закарпатської обласної державної адміністрації Державної інспекції сільського господарства в Закарпатській області про скасування рішення 11 сесії 5 скликання Хустської міської ради від 03.12.2008 року №1041 в частині затвердження проекту відведення земельної ділянки та передачі у власність ОСОБА_1, мешканцю АДРЕСА_1 - земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0,1036 га в м. Хуст в с. Кіреші для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та визнанні недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ №251605 про передачу у приватну власність земельної ділянки загальною площею 0,1036 га ОСОБА_1 та скасуванні його державної реєстрації. В апеляційній скарзі Хустського міжрайонного прокурора ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції, як незаконного та необгрунтованого і постановлення нового рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що земельна ділянка виділена ОСОБА_1 за межами населеного пункту.

При розгляді справи в апеляційній інстанції встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позов прокурора базувався на факті знаходження за межами населеного пункту с. Кіреші земельної ділянка переданої у власність ОСОБА_1 на підставі рішення 11 сесії 5 скликання Хустської міської ради №1041 від 03.12.2008 року.

Прокурор дійшов такого висновку на підставі акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства складеного Державною інспекцією сільського господарства в Закарпатській області.

Однак в тексті акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 25 травня 2012 року № 000011/4/1/6 зазначено, що місцезнаходження даної земельної ділянки зроблено лише на підставі інформації поданої міськрайонним відділом держкомзему від 25.05.2012 року № 2346 і вона знаходиться за межами населеного пункту с. Кіреші.

Разом з тим інші матеріали справи спростовують достовірність факту знаходження даної земельної ділянки за межами населеного пункту.

С. Кіреші не є самостійним населеним пунктом і відноситься до м. Хуст обласного підпорядкування Закарпатської області.

Рішенням Хустської міської ради № 97 від 16.10.1998р. земельна ділянка, на якій розміщений квартал малоповерхової забудови, для перспективного розвитку території була віднесена до земель запасу Хустської міської ради.

Рішеннями №162 від 27.03.2003р. та №342 від 16.06.2007р. Хустська міська рада розробила і затвердила квартал малоповерхової забудови по АДРЕСА_2 на землях Хустської міської ради.

Рішенням № 342 від 16.06.2003 року Хустська міська рада затвердила проект малоповерхової забудови садибного типу в с. Кіреші та перевела землі сільськогосподарського призначення в землі житлової забудови.

Жодне з наведених рішень Хустської міської ради не скасоване і всі вони виконані та діяли на час виділення земельної ділянки ОСОБА_1

Саме на цій земельній ділянці ОСОБА_1 була виділена земельна ділянка в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачених п. "в" ч.3 ст.116 та ст.118 Земельного кодексу України.

Відповідно до змісту рішення Хустської міської ради від 3 грудня 2008 року, та державного акту про право власності на земельну ділянку ОСОБА_1, надана йому земельна ділянка знаходиться в м. Хуст, с. Кереші і має відповідну адресу, назву вулиці і номер.

На земельній ділянці, яку отримав ОСОБА_1 згідно рішення Хустської міської ради №1041 від 03.12.2008р., він збудував будинок, ввів його в експлуатацію і отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно № 9517.

Отже суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, про недоведеність обставин, на які посилався прокурор в обґрунтування позовних вимог. Суд першої інстанції також правомірно послався у своєму рішення на практику Європейського суду з прав людини.

ОСОБА_1 скориставшись своїм правом і не вчинивши жодних порушень отримав земельну ділянку, дозвіл на будівництво житлового будинку, побудував такий будинок і зареєстрував його у встановленому державою порядку.

Задоволення позову прокурора позбавить ОСОБА_1 права на земельну ділянку та унеможливить його право користуватися і розпоряджатися своїм будинком.

З тексту позову вбачається, що він ґрунтується лише на формальних підставах і в який спосіб і які саме інтереси суспільства чи держави порушує ОСОБА_1 мирно володіючи своїм житловим будинком володіння в позову не зазначено.

Матеріали справи також не містять жодних даних , які б свідчили про те, що проживання ОСОБА_1 в своєму, зареєстрованому державою, будинку завдає шкоди суспільним чи державним інтересам.

Відповідно до частини першої ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протококу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 17 ЗУ "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При цьому колегія суддів відхиляє посилання прокурора на те, що порушення при передачі земельної ділянки допущено лише з вини органу публічної влади, оскільки за загальним принципом добросовісність поведінки особи презюмується. Матеріли справи не містять жодних доказів, які б ставили під сумнів добросовісність дій ОСОБА_1 при звернення до органу публічної влади із заявою про надання йому земельної ділянки. Саме по собі таке звернення є лише використання особою наданого їй ст. 118 ЗК України права, що не свідчить поро неправомірність її дій і такі дії не можуть ставитися йому в вину, тобто такі дії є добросовісними.

При цьому колегія суддів констатує, що Європейський суд з прав людини в своїй рішеннях щодо подібних ситуації (в тому числі в справах проти України, зокрема рішення у справі «Україна-Тюмень проти України» від 22.11.2007 року) неодноразово звертав увагу на наступне.

Втручання в право на мирне володіння майном повинно бути здійснено з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., серед інших, рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), від 23 вересня 1982 року, Series A no. 52, p. 26, § 69). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові статті 1 Першого протоколу, включно із другим реченням, яке необхідно розуміти в світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти шляхом вжиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності.

В цьому зв'язку Суд вже встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання та що відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою відповідно до пункту 1 статті 1 Першого протоколу лише за виключних обставин (див. рішення у справах «Святі Чоловічі Монастирі проти Греції» (Holy Monasteries (The) v. Greece) від 9 грудня 1994 року, Series A no. 301-A, p. 35, § 71; «Колишній король Греції» (Former King of Greece), § 89; та вказане вище рішення «Звольски та Звольська проти Республіки Чехія», § 70).

Далі Європейський суд зазначив, що заявник добросовісно отримав майно, не знаючи про те, що орган публічної влади не мав повноважень на його передання, та не було підстав для передбачення, що заявник мав знати про це. Заявник мав щонайменше легітимні сподівання щодо можливості використовувати майно в своїй господарській діяльності.

Європейський суд не вбачає виняткових обставин, здатних виправдати відсутність відшкодування у даній справі, та вирішив, що таким чином на заявника було покладено індивідуальний та надмірний тягар, який порушив справедливий баланс, що мав бути дотриманий між вимогами суспільного інтересу з одного боку, та захистом права на мирне володіння майном з іншого.

Тобто мало місце порушення статті 1 Першого протоколу.

Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. 307, 308, 313 - 315, 317 ЦПК України, Судова палата у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Хустського міжрайонного прокурора відхилити.

Рішення Хустського районного суду від 17 червня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді