Справа № 307/2674/14-ц
Провадження № 2/307/74/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі: головуючого судді Розман М.М.

при секретарі Цех Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником земельної ділянки площею 0.12 га., що розташована в урочищі Під Лисина Нересницької сільської ради, а відповідач ОСОБА_2 самовільно скосив цю земельну ділянку і без його згоди забрав сіно, чим заподіяв матеріальну шкоду в сумі 1102 гривні та моральну шкоду на суму 3500 гривень. Просить стягнути з відповідача заподіяну матеріальну і моральну шкоду.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав повністю посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини і додатково пояснив, що він у встановленому порядку набув право власності на вказану земельну ділянку площею 0.12 га. , яка розташована в урочищі Під Лисина с. Нересниця. Точної адреси місця розташування цієї земельної ділянки в наявному у нього свідоцтві не зазначено, однак це встановлюється по кадастровому номеру. Раніше ця земельна ділянка перебувала у користування ОСОБА_3, а потім сім'ї ОСОБА_2. Яким чином передав ОСОБА_3 цю ділянку ОСОБА_2 йому не відомо. Він неодноразово говорив відповідачу, щоб приватизував вказану земельну ділянку, той обіцяв, але не зробив, а тому він особисто її приватизував. Доводи відповідача про те, що ця земельна ділянка перебуває у правомірному користуванні його матері вважає безпідставними і вказує, що згідно до законодавства земля бувшим власникам не повертається і ця земельна ділянка не охоплюється площею 0.52 га., яка закріплена за дворогосподарством матері відповідача та вони використовують набагато більшу площу. Просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що ця земельна ділянка, на яку претендує позивач ОСОБА_1, перебуває у правомірному користуванні його матері ОСОБА_4 та він косив на земельній ділянці своєї матері і на її прохання. До цього вказану земельну ділянку їх сім'я користувала ще під час існування колгоспу і він там косив з дитинства. В подальшому, після реорганізації колгоспу, цю ділянку забрав ОСОБА_3, сім'ї якого вона належала до колективізації і який потім продав її його матері. Письмових доказів щодо цього немає. Вказана ділянка розташована по АДРЕСА_1 і іншої землі, крім 0.52 га., яка рахується за дворогосподарством, їх сім'я немає. Решта площі, на яку вказує позивач, належить його бабусі ОСОБА_5 і значиться за АДРЕСА_2. На момент коли він здійснював сінокосіння йому не було відомо, що цю земельну ділянку вже приватизував позивач ОСОБА_1 і вважав, що косить на земельній ділянці своєї матері і скористатися чи не скористатися правом на приватизацію являється правом кожного та в залежності від цього, на його думку, не повинно припинятися правомірне користування земельною ділянкою його матері. Вважає, що позивач таємно від їх сім'ї оформив право на вказану земельну ділянку і їх сім'я має намір оспорити таку приватизацію, оскільки вони справно сплачують земельний податок, не мають заборгованості і дану земельну ділянку від них взагалі ніхто не вилучав. Просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 11.12.2013 року посвідчено право власності позивача ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0.12 га. , що розташована в урочищі Під Лисина Нересницької сільської ради, кадастровий номер :03:001:0177, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва( а.с.3).

Відповідач ОСОБА_2 в травні 2014 році скосив спірну земельну ділянку, яка до цього була у фактичному тривалому і відкритому користуванні його сім'ї, що визнали в судовому засіданні сторони і заяву про що 27.05.2014 року подавав позивач в Тячівський РВ УМВС України в Закарпатській області(а.с. 4).

Сторони в судовому засіданні підтвердили, що спір стосується однієї і тієї земельної ділянки, розташування якої вказали на загальному зображенні( а.с. 57).

Наведені обставини визнані в судовому засіданні сторонами і в порядку ст. 61 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні ствердила, що спірною земельною ділянкою вона користується вже близько 30 років ще при існування колгоспу, а після реорганізації місцевого колгоспу вона її купила від ОСОБА_3, сім'ї якого належала ця ділянка до колективізації. Письмових доказів немає, однак про це всі в селі знають і вона постійно відкрито користувала цю земельну ділянку. Вказану ділянку у неї ніхто не вилучав і про її приватизацію позивачем ОСОБА_1 дізналася тільки в суді. Дана земельна ділянка за нею рахується згідно по господарського обліку. До цього вона мала намір оформити приватизацію, однак їй пояснили, що за відсутністю генерального плану населеного пункту поки що це зробити неможливо. Сінокосіння на вказаній земельній ділянці проводив її син на її прохання.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що зазначена земельна ділянка до колективізації належала його матері, а після реорганізації колгоспу в 90-х роках він повернув її собі. Документів до цього ніяких немає, колишній бригадир колгоспу показав йому місцезнаходження і усно передав. Через деякий час у нього склалося важке матеріальне становище і він продав цю земельну ділянку ОСОБА_4, яка останній час її і користує. Документів на відчуження земельної ділянки він також ніяких немає. Потім, як йому відомо, на цю земельну ділянку став претендувати їх сусід ОСОБА_1.

Відповідно до даних по господарського обліку та довідки виконкому Нересницької сільської ради від 15.12.2014 року за № 2207 за дворогосподарством ОСОБА_4 за АДРЕСА_1 рахується земельна ділянка площею 0.52 га. (а.с.49-52). А за сусіднім дворогосподарством бабусі відповідача ОСОБА_5 за АДРЕСА_2 с. Нересниця рахується земельна ділянка площею о.40 га.(а.с. 53-56).

Відповідно до письмового повідомлення на запит суду Нересницького сільського голови від 11.02.2015 року дані про облік за дворогосподарством ОСОБА_4, мешканки АДРЕСА_1, земельної ділянки площею 0.52 га. Взято з земельно-кадастрової книги , яка була сформована 10.07.1995 року після проведення інвентаризації земельних ділянок по Нересницькій сільській раді. Заборгованості по сплаті податку за земельну ділянку дана сім'я немає( а.с.47).

Інших належних і допустимих доказів сторонами не наведено.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

А згідно до ст.ст. 10 , 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень , крім випадків , встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється одним із способів , передбачених ч. 3 ст. 152 ЗК України, в тому числі шляхом відшкодування заподіяних збитків.

У випадку порушення земельного законодавства шкода відшкодовується відповідно до ст.ст. 211, 212 ЗК України, ст. ст. 22, 1166,1192 ЦК України особами, які її заподіяли.

Статтями 23, 1167 ЦК України визначено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно до змісту ст.. 22 ЦК України до збитків, яких особа зазнала у результаті порушення її цивільного права, зокрема , відносяться доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено(упущена вигода).

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Як встановлено в судовому засіданні відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів щодо придбання його матір'ю на підставі цивільно-правової угоди земельної ділянки площею 0.12 га. , що розташована в урочищі Під Лисина Нересницької сільської ради, кадастровий номер :03:001:0177, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва, а позивач ОСОБА_1 11.12.2013 року набув право власності на земельну ділянку площею 0.12 га. , що розташована в урочищі Під Лисина Нересницької сільської ради, кадастровий номер :03:001:0177, з цільовим призначенням для індивідуального садівництва.

До того земельна ділянка тривалий час перебувала у фактичному відкритому користуванні ОСОБА_4, на прохання якої відповідач ОСОБА_2 у травні 2014 року вчинив сінокосіння цієї ділянки і які вважають, що площа даної ділянки входить до закріпленої за їх дворогосподарством площі.

При цьому будь-яких даних про встановлення меж цієї земельної ділянки довгостроковими межовими знаками і повідомлення відповідача про факт приватизації цієї земельної ділянки позивачем ОСОБА_1 на момент сінокосіння в судовому засіданні не наведено і не спростовано його доводи про те, що на момент коли він здійснював сінокосіння йому не було відомо, що цю земельну ділянку вже приватизував позивач ОСОБА_1 і вважав, що косить на земельній ділянці своєї матері. А відтак суд не може визнати, що між діями саме відповідача і заподіяною шкодою є безпосередній причинний зв'язок та що вина відповідача в цьому є доведеною.

Враховуючи наведене, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати в частині сплати судового збору покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 209-215 ЦПК України, ст.ст. 152, 211, 212 ЗК України, ст. ст. 22, 23, 1166, 1167, 1192 ЦК України, суд,

Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Головуючий : М.М.Розман