Справа № 751/7732/13-ц Провадження № 22-ц/795/141/2015 Категорія - цивільнаГоловуючий у I інстанції - Гордійко Ю. Г. Доповідач - Вінгаль В. М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіВІНГАЛЬ В.М.
суддів:КУЗЮРИ Л.В., ГУБАР В.С.
при секретарі:Шкарупі Ю.В.
за участю:ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5, представників відповідача : ОСОБА_6, ОСОБА_7, представника Чернігівської міської ради Приходько М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_9 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2014 року у справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, виселення без надання іншого жилого приміщення, треті особи: Чернігівська міська рада, Комунальне підприємство «Новозаводське» Чернігівської міської ради, Орган опіки та піклування Новозаводської районної у м. Чернігові ради, ОСОБА_10,

в с т а н о в и в:

В липні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_9, уточнивши позовні вимоги 07.10.2013 року, 04.11.2013 року та 15.10.2015 року, в якому просив встановити факт непроживання, визнання особи такою, що втратила право користування АДРЕСА_1 з 01.01.2003 року, встановити факт самовільного незаконного вселення, визнати особу такою, що не набула право користування жилим приміщенням, виселити ОСОБА_9 разом з неповнолітніми дітьми ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 обґрунтовував тим, що з 2003 року у спірній квартирі проживали ОСОБА_13 (мати) та позивач.

З 2003 року відповідач забравши свої речі, добровільно залишив спірну квартиру, а тому відповідно до ст. 71 ЖК України ОСОБА_9 втратив право на користування даною квартирою. В 2008 році ОСОБА_9 самовільно вселився у квартиру, вселив дружину та безпідставно зареєстрував дітей.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт непроживання ОСОБА_9 в квартирі АДРЕСА_1 з 01.01.2003 року по лютий 2008 року.

Визнано ОСОБА_9 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 з 01.01.2003 року.

Визнано ОСОБА_9 таким, що не набув право користуванням квартирою АДРЕСА_1 після самовільного незаконного вселення у лютому 2008 року.

Виселено ОСОБА_9 разом з неповнолітніми дітьми - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 572 грн. 90 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити в повному обсязі.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що з рішенням суду він не може погодитись, оскільки воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з підстав невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи виходячи з наступного.

Апелянт зазначає, що в липні 2003 року шлюб між ним і ОСОБА_13 було розірвано, але враховуючи положення ст. 64 ЖК України, після розірвання шлюбу він продовжував постійно проживати у спірній квартирі та залишався зареєстрованим в ній, залишився носієм тих же прав і обов'язків, якими володів до розірвання шлюбу з ОСОБА_13

Зазначає, що використовуючи своє право користування квартирою зареєстрував у квартирі свою доньку ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_14 ІНФОРМАЦІЯ_2. Апелянт зазначає, що після смерті матері позивач ОСОБА_4 до 2012 року не заперечував проти його проживання у квартирі і його малолітніх дітей. Вважає, що ОСОБА_4 втратив право користування спірною квартирою, його статус по відношенню до квартири змінився, він вже не є наймачем квартири, а правовідносини, що існують, не регулюються положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК України. ОСОБА_4 після скасування судових рішень про виселення ОСОБА_9 і його малолітніх дітей, 29.07.2013 року приватизував її та 26.05.2014 року подарував її своїй доньці ОСОБА_15 ІНФОРМАЦІЯ_3.

На думку апелянта, суд не врахував роз'яснень викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли при застосуванні Житлового Кодексу України», а також порушив норми процесуального права, не врахувавши висновків і мотивів скасування Вищим спеціалізованим судом України попередніх судових рішень у цій справі.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні з наступних підстав.

Рішенням Новозаводського районного суду від 21.01.2013 року частково задоволено вимоги ОСОБА_4 Визнано протиправними дії ОСОБА_9 та ОСОБА_16 по створенню перешкод ОСОБА_4 у користуванні АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_4 у АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_9, ОСОБА_16 разом з малолітніми дітьми: ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_9 та ОСОБА_16 на користь ОСОБА_4 по 1000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_16 до ОСОБА_4, ОСОБА_9 про визнання права користування жилим приміщенням. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_9 до ОСОБА_4, КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради про визнання наймачем квартири.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 18.03.2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 відхилено, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.01.2013 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.07.2013 року касаційну скаргу ОСОБА_9 задоволено частково. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21.01.2013року та ухвала апеляційного суду Чернігівської області від 18.03.2013 року в частині виселення ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12 скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині судові рішення залишені без змін.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09.12.2013 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_9 про визнання втратившим право користування жилим приміщенням та виселення без надання іншого житлового приміщення відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 17 березня 2014 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 09 грудня 2013 року скасовано. Позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано ОСОБА_9, таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 з 01.01.2003 року.

Виселено ОСОБА_9 та неповнолітніх ОСОБА_11, ОСОБА_12 з квартири АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою ВССУ України від 09.07.2014 року рішення суду першої інстанції та апеляційного суду скасовані і справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Оскаржуваним рішенням задоволені позовні вимоги ОСОБА_4

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_9 добровільно не проживав у спірній квартирі з 01.01.2003 року по 2008 рік. У лютому 2008 року ОСОБА_9 самовільно вселився у спірну квартиру без згоди позивача ОСОБА_4, потім незаконно зареєстрував у спірній квартирі своїх неповнолітніх дітей ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які не є членами сім'ї ОСОБА_4

З таким висновком суду погоджується апеляційний суд з наступих підстав.

Судом по справі встановлено, що спірна квартира до 2013 року належала до державного жилого фонду і перебувала на балансі у КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради, а на даний час власником спірної квартири є ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 26.05.2014 року, а тому суд першої інстанції розглядаючи справу в межах заявлених вимог обґрунтовано послався на норми закону, які регулювали спірні правовідносини до 2013 року : ЖК України та ст. ст.11, 15, 16 ЦК України.

Позивач ОСОБА_4 в спірній квартирі проживав з дня свого народження(1989року) і до смерті своєї матері ОСОБА_13.(2008 рік).

Показами свідків ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 та ОСОБА_21, наданих в попередніх судових засіданнях, які узгоджуються між собою і спростовують пояснення свідка ОСОБА_22, підтверджується, що ОСОБА_9 в період з 2003 року по 2008 рік був відсутній в квартирі АДРЕСА_1 та вселився в лютому - березні 2008 року, згодом вселив дочку ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, а після народження 03.10.2010 року вселив та зареєстрував сина ОСОБА_12 (а.с. 238 т. 2).

Тобто, відповідач вселився в квартиру після смерті матері позивача, шлюб між якими було розірвано рішенням суду від 03.07.2003 року. Під час тимчасової відсутності позивача, якому на день смерті матері, виповнилося лише 18 років, відповідач без згоди позивача вселився самовільно в квартиру, змінивши вхідні двері та замки та чинив перешкоди проживанню позивача. Дані обставини встановлені попередніми судовими рішення, залишеними без зміни вищестоящою інстанцією. Відсутність згоди ОСОБА_4 на їх вселення також випливає зі змісту зустрічних позовних заяв ОСОБА_9 і ОСОБА_16 (а.с. 98-99, 133-134).

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що відповідач без поважних причин був відсутній у спірній квартирі понад шість місяців - з 2003 року по 2008 рік і відповідно до положень ст. ст. 212, 214 ЦПК України цьому факту було надано належну правову оцінку.

Апеляційний суд не може погодитись з доводами відповідача про те, що він набув право користування спірною квартирою, оскільки відповідач 08.06.2006 року уклав шлюб з ОСОБА_9, від якого вони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_5, місце проживання яких відповідач без згоди позивача зареєстрував у квартирі, а крім того, з 1994 року ОСОБА_9 зберігає право власності на 1/2 частину трикімнатної АДРЕСА_2. Сама по собі реєстрація відповідача з дітьми у квартирі, за наявності інших доказів у справі про не проживання відповідача у квартирі з 2003 року не дає підстав для збереження за ним права користування спірною квартирою.

До того ж, право ОСОБА_9 на користування спірним жилим приміщенням у ході розгляду даної справи не визнає ні власник житла - Чернігівська міська рада, ні його балансоутримувач - КП «Новозаводське» Чернігівської міської ради.

До 13.05.2013 року ні ОСОБА_4 ні ОСОБА_9 не були квартиронаймачами даної квартири, так як згідно з особовим рахунком квартири її наймачем рахувалась померла ОСОБА_13, що підтверджується даними особового рахунку НОМЕР_1, відповідно до якого наймачем з 13.05.2013 року є ОСОБА_4

Виселяючи ОСОБА_9 і дітей з квартири, суд обґрунтовано виходив з того, що вони не мають законного права користування спірним жилим приміщенням, тому вони підлягають виселенню з цього приміщення. Малолітні діти ОСОБА_9 - ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вселилася до квартири не як члени сім'ї наймача цієї квартири, а як члени сім'ї ОСОБА_9, який з моменту вселення і по цей час не має законного права користування квартирою.

Крім того, відповідно до постанов про закінчення виконавчого провадження ВП № 37372829 та ВП № 37373416 від 17.06.2013 року (а.с. 386, 392 т. 1) по виконавчому листу № 2/751/56/2013 виданого 01.04.2013 року, ОСОБА_9, ОСОБА_16 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2 виселено з спірної квартири. Зазначених осіб знято з реєстрації, що підтверджується особовим рахунком НОМЕР_1 від 21.05.2013 року (а.с. 376 т. 1).

Виселення без надання іншого житла відповідає положенням ст.ст. 64, 65 і 109 ЖК УРСР (п. 41 листа Верховного Суду України від 26.05.2001 р. «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право)), ст. 47 Конституції України, ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР.

За таких підстав, апеляційний суд не вважає, що рішення суду в цій частині, як законне і обґрунтоване підлягає залишенню без зміни.

Перевіряючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою з 01.01.2003 року підлягає зміні з наступних підстав.

Установивши правильно обставини справи щодо не проживання відповідача з 01.01.2003 року, суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач втратив право користування спірною квартирою з 01.01.2003 року, оскільки відповідно до положень ст. 71 ЖК України особа зберігає право користування жилим приміщенням протягом шести місяців, а тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив право користування квартирою з 01.07.2003 року.

Керуючись ст.71 ЖК України, ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 листопада 2014 року в частині визнання ОСОБА_9 з 01.01.2003 року таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 змінити, визнавши його таким, що втратив право користування квартирою з 01.07.2003 року.

В іншій частині рішення суду залишити без зміни.

Рішення набирає чинності негайно і може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:Судді: