АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________________
Справа № 685/464/13-ц
Провадження № 22-ц/792/262/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого-судді Ярмолюка О.І.,

суддів Власенка О.В., П'єнти І.В.,

при секретарі Шевчук Ю.Г.,

з участю представниці позивача Москалюк С.А.,

відповідачки ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_4 на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 2 грудня 2014 року,

встановила:

У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначило, що за умовами кредитного договору від 3 березня 2008 року № HMТWGІ банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 300000 грн. на строк до 3 листопада 2029 року під 15% річних. У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 передав банку в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1. ОСОБА_4 не виконує своїх обов'язків зі сплати кредиту та процентів, внаслідок чого станом на 15 серпня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 964939 грн. 56 коп., яка складається з 299010 грн. 40 коп. неповернутого кредиту, 364203 грн. 11 коп. процентів, 240626 грн. 05 коп. пені за порушення позичальником зобов'язання за кредитним договором, 61100 грн. штрафу за порушення позичальником строків платежів. Банк вправі достроково стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором, одержавши задоволення за рахунок предмета іпотеки, що є підставою для виселення відповідачів з житлового будинку.

За таких обставин ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило суд: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 964939 грн. 56 коп. звернути стягнення на житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 124,2 кв.м., житловою площею 79,3 кв.м. шляхом його продажу з укладенням банком від імені ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням банком витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити відповідачів з житлового будинку по АДРЕСА_1, зі зняттям їх з реєстраційного обліку.

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 2 грудня 2014 року позов задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» за кредитним договором на суму 720671 грн. 64 коп., яка складається з 297463 грн. 67 коп. неповернутого кредиту, 254261 грн. 78 коп. процентів, 168946 грн. 19 коп. пені, звернуто стягнення на житловий будинок по АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_4 з указаного житлового будинку. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 2973 грн. 06 коп. судового збору.

Додатковим рішенням від 16 грудня 2014 року встановлено початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення дій по реалізації предмета іпотеки.

Суд виходив з того, що ОСОБА_4 не виконав грошового зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого банк вправі задовольнити свої вимоги в межах позовної давності за рахунок предмета іпотеки, а ОСОБА_4 підлягає виселенню з житлового будинку. У справі відсутні докази одержання ОСОБА_2 письмової вимоги банку про добровільне звільнення житлового будинку, тому її не може бути виселено з нього.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати основне рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати основне рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові у повному обсязі посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Заслухавши учасників процесу та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги та заперечення сторін, зазначив у судовому рішенні обставини, які не підтверджені достатніми доказами, неправильно витлумачив закон (ст. 33 Закону України від 5 червня 2003 року № 898-ІV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-ІV), який підлягав застосуванню, та не дотримався положень ст.ст. 10, 59, 60, 61, 64, 212 ЦПК України.

У зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, недоведеністю цих обставин, які суд вважав встановленими, порушенням судом норм матеріального та процесуального права рішення суду в частині задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_4 підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового рішення.

Згідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України має бути змінений розподіл судових витрат.

Встановлено, що 3 березня 2008 року закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», яке в подальшому змінило свою назву на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», і ОСОБА_4 укладено договір про іпотечний кредит № HMТWGІ, за умовами якого банк надав останньому кредит на придбання житла у розмірі 300000 грн. на строк до 3 листопада 2029 року під 15 % річних (п.п. 1.1, 1.3 кредитного договору).

ОСОБА_4 зобов'язався щомісячно до 3 числа, починаючи з наступного місяця після укладення сторонами кредитного договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані банком проценти ануїтетними платежами в сумі не менше 3951 грн. 61 коп. (п. 2.4 кредитного договору).

У випадку, якщо права кредитора за цим договором не будуть відступлені на користь будь-якої третьої особи, банк мав право змінити розмір процентної ставки до розміру звичайної кредитної ставки, що встановлена у кредитора для таких видів кредитів, без укладення сторонами відповідної угоди про внесення змін до кредитного договору. При цьому кредитор не пізніше ніж за 14 календарних днів до дня зміни розміру процентної ставки в сторону збільшення зобов'язався повідомити позичальника про встановлення нової процентної ставки, зазначивши її розмір та дату початку дії такої ставки, шляхом направлення поштою відповідного рекомендованого листа за адресою позичальника. У разі незгоди з новим розміром процентної ставки позичальник у строк не пізніше ніж за 7 календарних днів до дати початку її дії, вказаної у повідомленні, мав надати на адресу кредитора письмове повідомлення (відповідь) про свою незгоду з новою процентною ставкою. При отриманні банком від позичальника такого повідомлення (відповіді) кредитний договір вважався розірваним з дати, що була визначена як початок дії нової процентної ставки, і до цієї дати позичальник зобов'язався повернути кредитору суму кредиту в повному обсязі, винагороду та проценти за фактичний строк його користування, виконати інші зобов'язання за договором. Неподання позичальником на адресу банку письмових заперечень проти нової процентної ставки вказувало на його згоду з цією ставкою (п.п. 8.8, 8.9 кредитного договору).

Сторони домовились, що при порушенні ОСОБА_4 обов'язків, передбачених п.п. 1.1, 2.4 кредитного договору, в тому числі строків погашення кредиту, останній повинен був сплатити банку проценти за користування кредитом у подвійному розмірі. Ця умова кредитного договору мала вступити в дію з моменту зворотного відступлення прав вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» по цьому договору (п.п. 6.2, 6.5 кредитного договору).

За порушення позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п. 2.4, 6.2 кредитного договору, останній зобов'язався сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення. При порушенні ОСОБА_4 строків платежів по зобов'язанням, передбачених цим договором більше ніж на 30 днів, він мав сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми невиконаного зобов'язання (п.п. 6.4, 6.6 кредитного договору).

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_4 встановили, що банк вправі вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту в частині або в цілому, сплати процентів за його користування та інших платежів у випадку невиконання або неналежного виконання останнім будь-яких зобов'язань за цим договором, у тому числі прострочення сплати чергового платежу за кредитом та процентів за користування кредитом понад 2 місяці (п. 5.2.4 кредитного договору).

При надходженні від позичальника коштів на виконання зобов'язання за цим договором погашення заборгованості мало здійснюватися у наступній черговості: відшкодування витрат банку, що виникли з метою реалізації його прав кредитора та іпотекодержателя; сплата комісії, пені, прострочених процентів, простроченої заборгованості по кредиту, строкових процентів, строкової заборгованості по кредиту (п. 2.6 кредитного договору).

3 березня 2008 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_4 уклали іпотечний договір № HMТWGІ, посвідчений приватним нотаріусом Теофіпольського районного нотаріального округу Хмельницької області ОСОБА_5 В забезпечення виконання своїх обов'язків за кредитним договором ОСОБА_4 передав банку в іпотеку житловий будинок по АДРЕСА_1, загальною площею 124,2 кв.м., житловою площею 79,3 кв.м. Відповідачі проживають і зареєстровані у цьому житловому будинку.

З 3 серпня 2008 року банк в односторонньому порядку збільшив процентну ставку за користування кредитом до 25,08% річних на підставі п. 8.8 кредитного договору, а з 12 квітня 2011 року позивач згідно п.п. 6.2, 6.5 кредитного договору став нараховувати проценти на прострочену заборгованість по кредиту з розрахунку 50,16% річних.

26 січня 2013 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» надіслав ОСОБА_4 письмову вимогу від 25 січня 2013 року № 30.1.0.0/UI9 про усунення порушення грошового зобов'язання за кредитним договором. При цьому банк попередив останнього про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання ними порушеного зобов'язання в тридцяти денний строк з дня отримання цієї вимоги та звільнення житлового будинку.

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються наявними в справі письмовими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком /ч. 1 ст. 546 ЦК України/.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.ст. 572, 575 ч. 1 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Як передбачено частинами 1 і 3 статті 33 Закону № 898-IV, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У відповідності до ч. 1 ст. 40 Закону № 898-IV звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини /ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 61 ЦПК України/.

Суд першої інстанції вважав встановленим факт невиконання ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором.

Разом із тим, цей висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно до ч. 1 ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

У відповідності до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті /ст. 212 ЦПК України/.

Відповідачі заперечили існування заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що ОСОБА_6 сплачує банку ануїтетні платежі своєчасно та у повному розмірі, а ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» неправомірно підвищило процентну ставку за кредитом.

Виписка по рахунку позичальника /т. 1 а.с. 244-250, т. 2 а.с. 1-13/ та квитанції /т. 1 а.с. 68-76, 134-135/ свідчать про те, що протягом 2008-2014 років ОСОБА_4 здійснював платежі на виконання умов кредитного договору.

Із розрахунку заборгованості за договором № HMТWGІ від 3 березня 2008 року, укладеного ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_4, станом на 15 серпня 2013 року /т. 1 а.с. 127-128/ вбачається, що ця заборгованість обчислена банком з підвищеної процентної ставки.

Обґрунтовуючи правомірність підвищення розміру процентів, банк зазначив, що права кредитора за кредитним договором не були відступлені на користь будь-якої третьої особи, в тому числі на користь Державної іпотечної установи, внаслідок чого банк вправі був змінити розмір основної процентної ставки до розміру звичайної процентної ставки, що встановлена у кредитора для таких видів кредитів, тобто до 25,08% річних, а ОСОБА_6 порушив строки виконання грошового зобов'язання, тому на прострочену заборгованість нараховуються проценти у розмірі 50,16% річних. При цьому позивач послався на дотримання ним порядку зміни процентної ставки.

В матеріалах справи відсутнє рішення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зміну з 3 серпня 2008 року розміру процентів за кредитним договором з 15% до 25,08% річних. Наказ правління банку від 25 червня 2008 року № РR-2008-228 /т. 2 а.с. 14-16, 37-39/ достовірно не вказує на те, що він є таким рішенням.

Цим наказом затверджено технологію та план-графік зміни процентної ставки та/або валюти кредиту, і форму додаткової угоди при зміні валюти кредиту по кредитам, виданих у рамках програми з Державною іпотечною установою.

Натомість, додаткова угода до договору про іпотечний кредит від 3 березня 2008 року № HMТWGІ /т. 1 а.с. 16-19/, яка 4 серпня 2008 року укладена сторонами, є підробленою, внаслідок чого рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 10 грудня 2010 року /т. 1 а.с. 77-82/ її визнано недійсною.

Залишаючи рішення суду в цій частині без змін і відмовляючи в позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, апеляційний суд Хмельницької області у своєму рішенні від 12 квітня 2011 року /т. 1 а.с. 83-88/ встановив, що в період дії кредитного договору банк в односторонньому порядку сфальсифікував додаткову угоду та неправомірно збільшив відсоткову ставку за кредитом, що потягнуло збільшення щомісячних платежів та утворення заборгованості по погашенню кредиту. Це унеможливило належне виконання боржником не з власної вини свого зобов'язання за первісною кредитною угодою.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України названі обставини не підлягають доказуванню.

На підтвердження дотримання банком порядку зміни процентної ставки, передбаченого п. 8.9 кредитного договору, позивач подав до суду скановані копії листів від 26 червня 2008 року №№ 20.1.3.2/6-9098, 20.1.3.2/6-7312 /т. 1 а.с. 136, 137/ і реєстри поштових відправлень від 4 липня 2008 року №№ 59і, 60і /т. 1 а.с. 139, 140/.

В силу ч. 2 ст. 64 ЦПК України суд за клопотанням відповідачів витребував у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» оригінали документів, однак банк не надав їх суду посилаючись на відсутність цих документів.

Згідно довідки Хмельницької дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 25 вересня 2013 року № 261/11 /т. 1 а.с. 138/ інформація щодо вказаних поштовий відправлень відсутня.

Матеріали справи не містять допустимих доказів про направлення банком ОСОБА_4 повідомлення про зміну процентної ставки, отже позивачем не додержано встановлений порядок зміни розміру процентів за кредитом.

Умови кредитного договору щодо сплати боржником процентів у подвійному розмірі на прострочену заборгованість мали вступити в дію з моменту зворотного відступлення прав вимоги банку по цьому договору /п.п. 6.2, 6.5, 10.1 кредитного договору). Таке відступлення прав вимоги не настало, внаслідок чого у банку були відсутні підстави для нарахування подвійних процентів на прострочену заборгованість.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» незаконно підняло процентну ставку за кредитом.

ОСОБА_4 продовжує сплачувати банку ануїтетні платежі у розмірі 3951 грн. 61 коп., який встановлено первісними умовами кредитного договору. Те, що одностороннє підняття банком розміру процентів не визнано незаконним та не скасовано в установленому порядку, не може вплинути на висновок апеляційного суду щодо незаконності дій банку.

Неправомірність підвищення позивачем процентної ставки за кредитом призвело до неправильного обчислення ним розміру заборгованості за кредитним договором.

Розмір заборгованості має бути обчислений з процентної ставки 15% річних, однак такий розрахунок заборгованості за кредитним договором у справі відсутній.

Після роз'яснення апеляційним судом сторонам права на вчинення процесуальних дій (ч. 4 ст. 10 ЦПК України), вони не надали суду такого розрахунку та відмовилися від проведення відповідної судової експертизи.

Отже, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не довело наявності боргу за кредитом і процентами та невиконання ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення боржника.

Не врахувавши вищевказаних обставин і не давши належної оцінки доказам у справі, суд першої інстанції помилково виходив з того, що позов банку є підставним та обґрунтованим.

Відмовляючи в позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про виселення ОСОБА_2, суд послався на те, що банком порушена процедура повідомлення останньої про звільнення житлового будинку.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону № 898-IV після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Зі змісту зазначеної норми убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору /ст. 36 Закону № 898-IV/, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду.

Отже, задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону № 898-IV.

Матеріали справи не містять відомостей про вручення ОСОБА_2 письмових вимог банку про добровільне виселення з житлового будинку. Разом із тим, дана обставина не має правового значення для вирішення спору, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснювалося в судовому порядку.

Висновок суду першої інстанції про безпідставність позову банку щодо виселення ОСОБА_2 не призвів до неправильного вирішення справи, тому в цій частині рішення суду не може бути скасовано.

В позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено, внаслідок чого понесені ним судові витрати не підлягають відшкодуванню.

У зв'язку зі скасуванням основного рішення у справі додаткове рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 16 грудня 2014 року втрачає силу.

Керуючись ст.ст. 88, 307, 309, 314, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 2 грудня 2014 року в частині задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення і стягнення судового збору скасувати та ухвалити в цій частині вимог нове рішення.

В позові публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок по АДРЕСА_1, та виселення ОСОБА_4 з цього житлового будинку відмовити.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: /підпис/ Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О. І. Ярмолюк

_____________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Самойлович А.П.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 27