Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Висоцької В.С., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсними довіреності, договорів купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння; за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування майна за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду

м. Києва від 12 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2015 року,

встановила:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просила встановити факт проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з травня 2000 року до грудня 2006 року; визнати житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Києві та земельну ділянку площею 0,0965 га, розміщену за цією ж адресою, об'єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_5; визнати недійсними договори купівлі-продажу вказаних об'єктів нерухомості, укладених 5 грудня

2009 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_8 та витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 земельну ділянку площею

0,0965 га, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2

В обґрунтування позову посилаючись на те, що вона за вказаний період часу проживала однією сім'єю з ОСОБА_5 та за час їх спільного проживання спірний будинок збільшився у своїй вартості за рахунок їх сумісних коштів, а отже останній не мав право відчужувати житловий будинок та земельну ділянку, без її згоди.

У серпні 2014 року ОСОБА_4 пред'явила позов до ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, у якому просила визнати недійсною довіреність, видану ОСОБА_5, 9 липня

2007 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_9, за реєстровим №2240.

Позов мотивувала тим, що згідно договорів дарування від 25 грудня 2001 року та від 11 січня 2002 року відповідач ОСОБА_5 прийняв у дар від ОСОБА_10 будинок житловою площею 80,50 кв.м, який розташований по АДРЕСА_1 у м. Києві та земельну ділянку, площею 0,0965 га, яка розташована за вказаною адресою.

За рахунок спільних зусиль та за спільні грошові кошти її та

ОСОБА_5, вказаний будинок було перебудовано, тобто ними створено новий об'єкт нерухомості, який був введений в експлуатацію

14 вересня 2004 року. Вважала, що даний об'єкт є спільною сумісною власністю подружжя.

25 грудня 2009 року між ОСОБА_11, який діяв в інтересах та від імені відповідача ОСОБА_5, на підставі зазначеної довіреності, та відповідачем ОСОБА_8 були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться по АДРЕСА_1. У подальшому вказані об'єкти неодноразово відчужувались. Останнім власником спірного житлового будинку за договором купівлі-продажу від 15 лютого 2010 року є

ОСОБА_7

Вважала, що спірні житловий будинок та земельна ділянка були спільною сумісною власністю подружжя, тому відповідач ОСОБА_5 був позбавлений права наділяти повноваженнями ОСОБА_11 на продаж спірних об'єктів нерухомості.

Зазначала, що нерухоме майно вибуло з її володіння поза її волею шляхом протиправного відчуження майна іншим співвласником без отримання згоди на це, а тому необхідно витребувати спірний житловий будинок та земельну ділянку від недобросовісного набувача

ОСОБА_7

Крім того, посилалась на те, що договором купівлі-продажу від

25 грудня 2009 року порушено права їх спільної з ОСОБА_5 неповнолітньої дочки ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на момент відчуження була зареєстрована у спірному житловому будинку.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

15 січня 2015 року, заявлені позови залишені без задоволення.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд вірно виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_4 не підтверджені належними та допустимими доказами, не обґрунтовані та відсутні правові підстави для їх задоволення.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновок суду не спростовують.

Згідно вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

І.М. Фаловська