Справа № 2-195/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Калініченко О.Б.

при секретарі - Войцеховській М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», третя особа: ОСОБА_2, про визнання правочину удаваним,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача 13.01.2015 року звернувся з позовною заявою, в якій просив визнати Договір про іпотечний кредит №2.07081457 від 02.08.2007 року, укладений між ним та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є відповідач, удаваним правочином, та визнати, що відносини сторін регулюються правилами правочину, укладеного в національній валюті України - гривні, зобов'язати відповідача перерахувати розмір боргових зобов'язань за Договором про іпотечний кредит №2.07081457 від 02.08.2007 року у гривні України за курсом НБУ, встановленим на момент складання договору - 5,05 грн. за 1 долар США.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 02.08.2007 року ним з банком було укладено кредитний Договір про іпотечний кредит №2.07081457, відповідно до якого банк зобов'язувався надати позивачу кредит у розмірі 62000,00 доларів США. Зазначені кредитні кошти були призначені для споживчих потреб, а саме для проведення ремонту.

Зазначав, що при укладенні даного договору не були дотримані вимоги чинного законодавства, оскільки кредит був наданий в іноземній валюті (доларах США) з виплатою процентів також в іноземній валюті (доларах США), а грошовою одиницею на всій території України є гривня.

Окрім того, банк не мав індивідуальної ліцензії НБУ на використання готівкової іноземної валюти як засобу платежу, тому відносини сторін мають регулюватись правилами щодо правочину як договору, укладеного в національній валюті України гривні, із зобов'язанням відповідача перерахувати розмір боргових зобов'язань за кредитним договором у гривні України за курсом НБУ, встановленим на час укладення сторонами кредитного договору.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши письмові заперечення на позовну заяву, в яких просив розглядати справу за відсутності представника ПАТ «Платинум Банк».

Також представником відповідача було надано клопотання про застосування строків позовної давності у відповідності до вимог ст.257 ЦК України, оскільки оспорюваний правочин було укладено 02.08.2007 року.

Таким чином, суд, вважає можливим розглянути справу без участі представника відповідача на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, правочини можуть бути односторонніми або багатосторонніми (договори) (ч.1 ст.203 ЦК України). В свою чергу, зміст договору складають умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК України.).

Положеннями ч.1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 02.08.2007 року між позивачем ОСОБА_1 та ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», було укладено Договір про іпотечний кредит №2.07081457, відповідно до умов якого банк надав позивачу кредит у розмірі 62000,00 доларів США строком на 240 місяців зі сплатою за користування кредитними коштами 10 % річних.

Також 02.08.2007 року в якості забезпечення виконання зобов'язань за Договором між позивачем та банком було укладено Іпотечний договір №2.07081457, відповідно до умов якого позивач передав в іпотеку квартиру №53 по прт. Г.Сталінграда, 15 в м. Києві.

Як випливає з умов ст.3 кредитного договору, позивач як позичальник взяв на себе зобов'язання повернути грошові кошти в строк, визначений договором, та сплатити відповідні проценти за користування кредитом.

Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Зокрема, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст.533 ЦК України ).

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Однак сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України ). Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

За змістом ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, удаваний правочин вчиняється з метою приховати інший правочин та воля обох сторін має бути направлена на укладення саме такого договору, за яким реально встановлюються інші правовідносини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 25 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06.11.2009 року, за удаваним правочином (ст. 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Удавані правочини можуть бути вчинені як без будь-яких протиправних намірів, так і з метою приховування незаконного правочину. Удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховування іншого правочину. Якщо в результаті вчинення правочину настають і інші правові наслідки, правочин не може бути визнаний удаваним.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Як на удаваність договору, позивач посилався на укладання його в іноземній валюті - доларах США, в той час як фактично розрахунки за кредитним договором здійснювалися у валюті України - гривні. Вважає, що цим самим було приховано відсутність права у відповідача надавати кредит в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії НБУ, а також з метою зменшення ризиків банку щодо знецінення гривні. Разом з тим, доводи позивача спростовуються наступними обставинами.

Як вбачається зі змісту вищезазначеного договору, відповідно до умов 1.1 договору воля сторін договору, насамперед позичальника, була спрямована на отримання коштів саме в доларах США, між сторонами було досягнуто згоди щодо предмету договору - надання кредиту саме в еквіваленті - долари США, позивач був ознайомлений з умовами укладеного ним договору, що підтверджується його особистим підписом позивача у договорі.

Так, про намір позивача одержати саме доларовий кредит свідчить його анкета-заява на ім'я банку, що з боку позивача не було спростовано.

При цьому позивач не був обмежений у виборі валюти кредитування, укладаючи договір, усвідомлював значення своїх дій, у зв'язку з чим своїм підписом засвідчив власне волевиявлення укласти договір саме на тих умовах, які в ньому викладені.

Таким чином, при укладенні вищезазначеного договору в іноземній валюті (долар США), беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту шляхом оплати суми мінімально необхідного щомісячного платежу, розмір якого склав 598,32 доларів США, саме в доларах США, сторони за договором, перш за все, позивач, погодили валюту договору.

Крім того, 26.08.2010 року між сторонами було укладено Додатковий договір до Договору про іпотечний кредит №2.07081457 від 02.08.2007 року, згідно з яким сторони домовилися, що позичальник протягом періоду з 26.08.2010 року до 26.07.2011 року включно сплачує кредитору проценти за користування кредитом, виходячи із залишку заборгованості основної суми за кредитом, яка станом на 26.08.2010 року становила 58588,35 доларів США.

Отже, позичальник підтвердив наявність своїх зобов'язань перед банком саме у валюті кредитування в доларах США, про також свідчить мета отримання кредитних коштів - для рефінансування іншої кредитної заборгованості із збільшенням суми, а не проведення ремонту, як зазначив позивач у позовній заяві.

Крім того, з часу укладення оспорюваного договору позивач виконував його, сплачуючи внески в рахунок погашення кредиту, а отже, визнавав його умови та дійсність.

З приводу посилання позивача про вчинення договору про надання кредиту в національній валюті з метою приховання іншого договору про надання кредиту в іноземній валюті, що суперечить, на думку позивача та його представника, чинному законодавству, зокрема ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 1993 року, то суд вважає їх безпідставними та необґрунтованими, оскільки ці доводи по суті, базуються на власному припущенні та суб'єктивному тлумаченні положень ст. 235 ЦК України.

Так, згідно зі ст.5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують операції, в тому числі щодо надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо термін і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Аналогічна позиція викладена в постанові №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

Крім того, на підставі п.1 ч.2 ст.5, ч.1 ст.11 цього Декрету Національний Банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії валютного регулювання.

Надаючи позивачу кредит у валюті США, банк діяв на підставі виданої Національним Банком України банківської ліцензії від 31.01.2005 року №217, якою передбачено право на здійснення банківських операцій, визначених ч.1 та п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також на підставі дозволу від 21.03.2006 року №217-2 з додатком, якими передбачено право здійснення валютних операцій, визначених п.п 1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у тому числі операцій щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України.

Також ЗУ «Про банки і банківську діяльність» не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Так, правила ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Отже, банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, банк, видаючи позивачу кредит, щодо умов якого сторони досягли взаємної згоди, в іноземній валюті, діяв у межах отриманого в установленому порядку дозволу, визначеного вказаними нормами Закону, а чинне законодавство України вказує на те, що умови надання грошових коштів встановлюються договором і відповідно позичальник зобов'язаний повернути кредит (грошові кошти, в яких видано кредит) та сплатити проценти за їх користування.

Разом з цим, позивачем жодним чином не доведено факт вчинення цього правочину з метою приховати інший, а його посилання на те, що банк видав грошові кошти в доларах США замість національної валюти, як визначено ч. 2 ст. 524 ЦК України, не є порушенням закону та удаваним правочином в розумінні ст. 235 ЦК України, оскільки застосування валюти кредитування не є ознакою удаваності правочину та підставою для задоволення заявлених вимог щодо визнання спірного кредитного договору удаваним на підставі статті 235 ЦК України, на яку посилається позивач.

За оспорюваним договором одна сторона - банк передала, інша - позивач прийняла в борг кошти на умовах, викладених в договорі, тобто сторонами вчинено дію, що призводить до виникнення взаємних прав та обов'язків, що є неможливим за удаваним правочином.

Обставин же невідповідності вимогам чинного законодавства суми наданого за оспорюваним кредитним договором та одержаного позивачем кредиту у розмірі 62000 доларів США зі сплатою 10% річних для рефінансування кредитного боргу із збільшенням суми судом не встановлено та в матеріалах справи такі дані відсутні.

Більш того, що стосується посилання представника позивача на невідповідність договору вимогам закону у зв'язку з наданням кредиту в іноземній валюті, то слід зазначити, що, як встановлено вище, чинним законодавством України не встановлено жодного обмеження щодо валюти кредиту і відповідно відсутнє посилання на те, що грошові кошти (кредит) надаються тільки у грошовій одиниці України - гривні, а також такі доводи позивача правового значення не мають, оскільки виходять за межі заявлених позовних вимог, т. я. стосуються інших підстав недійсності.

Таким чином, суд зауважує, що в обґрунтування позовних вимог стороною позивача у відповідності до вимог ст.ст.10,57,60 ЦПК України не представлено доказів тієї обставини, що укладанням кредитного договору сторони приховували укладання іншого виду договору з метою банка зменшити свої ризики щодо знецінення гривні, оскільки позивач не оспорює суті та наслідків правочину, а лише намагається в такий спосіб змінити валюту зобов'язання.

Окрім того, саме по собі зростання курсу долара США в даному випадку, на яке посилався позивач, не може бути підставою для задоволення вимог позивача, оскільки він сам при належній завбачливості та виходячи із динаміки зміни курсів валют, міг передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до долара США, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Отже, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стороною позивача не було доведено того, що укладений Договір про іпотечний кредит №2.07081457 від 02.08.2007 року є удаваним, а тому правові підстави для визнання договору удаваним відсутні.

З урахуванням викладеного, виходячи з безпідставності визнання договору удаваним правочином, позовні вимоги позивача в частині визнання відносин такими, що регулюються правилами щодо правочину договору, укладеного в національній валюті України - гривні, а не у доларах США, є такими, що також не підлягають задоволенню, враховуючи те, що вони є похідними вимогами.

Оскільки заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню, то за викладених обставин суд не вбачає підстав для застосування строків позовної давності.

Керуючись ст.ст. 257, 509, 525, 526, 530, 638, 1054 ЦК України, ст.ст. 3-4, 10-11, 57-61, 88, 169, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволення позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», третя особа: ОСОБА_2, про визнання правочину удаваним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва через суд першої інстанції шляхом подання скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: