Справа № 496/5417/14-ц
Провадження № 2/496/186/15
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року місто Біляївка

Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Бобуйка А.Д.,

при секретарі - Гайдейчук К.В.,

за участю представника позивачки - ОСОБА_1,

адвоката - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, діюча на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3, звернулась до суду з вказаним позовом і просить визнати за позивачкою ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2, Біляївського району, Одеської області, загальною площею 66,8 кв.м, та надвірними спорудами: гаражем, літньою кухнею, огорожею, відповідно до технічного паспорту, в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, померлої ІНФОРМАЦІЯ_8 року.

Свої вимоги мотивує тим, що її батько - відповідач по справі ОСОБА_4, та покійна мати ОСОБА_5 під час шлюбу, з 1981 по 1985 р.р., побудували зазначений житловий будинок з надвірними спорудами, в якому вони разом з позивачкою фактично стали проживати з 1987 р. Незважаючи на те, що батьки розірвали шлюб, матір продовжувала там проживати, підтримувала подружні стосунки з батьком, власними силами та коштами добудовувала будинок, який, за її згодою, у 2005 р. батько зареєстрував на своє ім'я. Вважає, що оскільки її мати ОСОБА_5, яка за власні кошти та спільними зусиллями з відповідачем, збудували даний житловий будинок з надвірними спорудами, то вона набула право власності на 1/2 його частину. Після смерті матері вона, як єдиний спадкоємець за законом на її частку, залишилась проживати зі своїм чоловіком та неповнолітнім сином у будинку, взявши на себе тягар утримання будинку, та сплачуючи всі комунальну платежі, тобто фактично прийняла спадщину. Однак, останнім часом стосунки між нею та відповідачем суттєво погіршились, у зв'язку з чим останній звернувся до суду з позовом про виселення її з сім'єю з будинку. Така поведінка відповідача сприяла її зверненню з даним позовом до суду.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав надані заперечення.

Вислухавши пояснення представника позивачки, відповідача та його адвоката, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_8 р. померла ОСОБА_5 - мати позивачки, згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1(а.с.9).

З матеріалів справи вбачається, що за життя ОСОБА_5 перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі ОСОБА_4 з 1981 р. по 22.01.1986 р., від якого ІНФОРМАЦІЯ_4 р. у них народилась донька ОСОБА_6 - позивачка по справі, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 (а.с.8).

Проте, факт проживання покійної ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_4 саме з 1981 р. не підтверджується належним чином, оскільки представником позивачки ОСОБА_1 не надано суду відповідне свідоцтво про укладення шлюбу.

Як встановлено в судовому засіданні, після розірвання шлюбу, покійна ОСОБА_5 разом з дітьми ОСОБА_7 і ОСОБА_5 залишилась проживати в трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1, в той час як її колишній чоловік ОСОБА_4 виїхав в с. Усатове, Біляївського р-ну, де працював в колгосп ім. Кірова, відповідно до трудової книжки, виданої 02.02.1961 р. на ім'я ОСОБА_4 (а.с.126-129).

На підставі заяви ОСОБА_4 та рішення профкому № 7 від 05.04.1986 р., наказом директора колгоспу ім. Кірова № 170 від 06.05.1986 р. ОСОБА_4 було виділено земельну ділянку 0,05 га в с. Усатове по АДРЕСА_3, під забудову (а.с.75-77).

На підставі рішення виконкому Біляївського району Ради народних депутатів від 16.10.1986 р. № 506, ОСОБА_4 отримав паспорт на забудову садиби в сільському населеному пункті Української ССР (а.с.79-80), де останнього зобов'язано провести забудову ділянки на протязі 3 років /16.10.1986 р. -16.10.1989 р./

Після чого відповідач ОСОБА_4 отримав проект забудови земельної ділянки та акт виносу в натурі проекту індивідуального житлового будинку від 27.11.1986 р. (а.с.81-82, 83-84).

З технічного паспорту на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_4 Біляївського р-ну, виданого Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 15.10.1990 р. вбачається, що ОСОБА_4 станом на 1990 р. збудував житловий будинок /1988 р./, гараж /1988 р./, л.кухню /1990 р./, туалет /1986 р./, сарай /1986 р./, тобто виконав вимоги паспорту на забудову ділянки.

При цьому, ОСОБА_4 був та залишається єдиним прописаним в будинку АДРЕСА_3 Біляївського р-ну, що підтверджується домовою книгою (а.с.114-119) та довідкою № 2276, виданою виконавчим комітетом Усатівської сільської ради Біляївського р-ну (а.с.122), в той час як його колишня дружина ОСОБА_5 /наразі покійна/ та донька ОСОБА_6 були зареєстровані в АДРЕСА_5 з 12.06.1985 р. по 21.08.1996 р., відповідно до довідки № 2067 від 24.12.2012 р.

З матеріалів спадкової справи вбачається, що потім померла ОСОБА_5 та її діти ОСОБА_7 і ОСОБА_6 змінили належну їм трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 на житловий будинок АДРЕСА_6 Комінтернівського р-н, Одеської обл., відповідно до договору міни, посвідченому Комінтернівською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 19.03.1996 р., за реєстровим № 1087 (а.с.63).

З рішення Кремидівської сільської ради про перейменування вулиць Кремидівської сільської ради № 115-ХХІІІ від 06.12.2000 р. вбачається, що вул. Димитрова перейменували на вул. ОСОБА_8 (а.с.46).

Отже, з того часу, а саме з 1996 р. по день смерті ОСОБА_5 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_6 що підтверджується довідками, виданими Кремидівською сільською радою № 1236 від 05.11.2012 р., № 1462 від 23.11.2010 р., № 94 від 20.01.2011 р. Крім покійної, у даному будинку також зареєстровані ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, відповідачу ОСОБА_4 на праві особистої власності належить майно відповідно до характеристик технічного паспорту на житловий будинок, складеного 15.10.1990 р.

Як вбачається з свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3, виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Суворовської райради народних депутатів м. Одеси, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 вдруге уклали шлюб 29.11.1994 р., який 27.04.2004 р. розірвали, про що безпосередньо ОСОБА_4 отримав свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 (а.с.12).

Представник позивача ОСОБА_1 стверджує, що весь цей час /1994 р. - 2004 р./ ОСОБА_5 проживала в АДРЕСА_7 власними силами та коштами добудовувала його, а також надвірні споруди, розташовані за цією ж адресою, а отже дане нерухоме майно має бути визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4

При цьому, доводи в цій частині суд до уваги не приймає, посилаючись на наступне.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, приймаючи до уваги зазначені норми законодавства, представником позивачки ОСОБА_1 позовні вимоги про визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя взагалі не заявлялись.

Суд не приймає до уваги доводи представника позивачки про те, що відповідно до характеристики житлового будинку в технічному паспорті, складеному 22.03.2004 р., спірне майно значно покращилось за рахунок збільшення його розміру. Суд погоджується з тим, що розмір будинку та надвірних споруд станом на 2004 р. збільшився, а тому, в силу ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.

При цьому, будь-яких доказів того, що покійна ОСОБА_5 з 1994 р. по 2004 р. приймала участь або ж особисто надавала грошові кошти на переобладнання або реконструкцію спірного житлового будинку з надвірним спорудами, які саме роботи за період з 1994 р. по 2004 р. були проведені, їх кошторис та ін., матеріали справи не містять.

Представник позивачки ОСОБА_1 посилається, як на доказ постійного проживання покійної ОСОБА_5 в АДРЕСА_7, Біляївського р-ну, на довідку, видану Кремидівською сільською радою 05.11.2012 р. за № 1236, з якої вбачається, що ОСОБА_5 (нині померла) дійсно була зареєстрована з 1996 р. до дня своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_9 р., але не проживала за адресою: АДРЕСА_6, що повністю спростовується довідкою, виданою цією ж сільською радою 23.11.2010 р. за № 1462, де вказано, що ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована до дня своєї смерті за вищевказаною адресою.

Відтак, 22.03.2004 р. відповідач ОСОБА_4 отримав новий технічний паспорт на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_3 Біляївського р-ну, а 17.02.2005 р. - свідоцтво про право власності на нього за № 597, видане на підставі рішення виконкому Усатівської сільської ради Біляївського р-ну від 04.06.2004 р. № 80 (а.с.19) яке належним чином зареєстрував в КП «ОМБТІ та РОН», про що 28.02.2005 р. отримав витяг № 6618681 (а.с.20).

Обов'язковому встановленню та доказуванню в судовому засіданні підлягають факти придбання одним з подружжя майна під час спільного чи окремого проживання незалежно від реєстрації чи розірвання шлюбу, обсяг спірного майна, обсяг трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох при створенні спільної власності подружжя та, залежно від установленого, розмір часток подружжя у спільній сумісній власності.

Таким чином суд виходить не з факту реєстрації будинку, а з факту набуття його, а саме те, що будинок був збудований відповідачем на отриманій ним земельній ділянці, що встановлено вище.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 з моменту розлучення з ОСОБА_4 /27.04.2004 р./ по день смерті /ІНФОРМАЦІЯ_9 р./ не заявляла свої права, як дружина, на 1/2 частину спірного майна.

Тому суд вважає, що права на цю частину нерухомого майна не можуть бути включені до складу спадщини.

Відповідно до діючого законодавства оформлення спадкових прав віднесено до компетенції нотаріальної контори.

Після смерті матері позивачка звернулась до приватного нотаріуса Комінтернівського районного нотаріального округу ОСОБА_10 з заявою про прийняття спадщини, яка складається з частини житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.41).

Але приватний нотаріус відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки у поданому нею правовстановлюючому документів, а саме договорі міни, не зазначено, яка частка належала померлій (а.с.55).

З матеріалів справи вбачається та сторонами не оспорюється той факт, що позивачка ОСОБА_3 /дошлюбне прізвище ОСОБА_3/ - донька відповідача ОСОБА_4 тривалий час проживала у спірному житловому будинку без реєстрації.

При цьому позивачка на протязі п'яти років після смерті матері так і не заявила про свої права на спірний житловий будинок. Тільки в 2014 році, коли відповідачем було поставлено питання про її виселення з даного будинку, вона вирішили звернутись до суду з даним позовом.

Зазначені обставини представник позивачки ОСОБА_1 описує в клопотанні про поновлення строку позовної давності, в якому просить вважати причину пропуску поважною, проте, приймаючи до уваги зазначені вище обставини, суд не вбачає поважних причини пропуску строку та вважає, що дане клопотання задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За з'ясованих обставин, суд, за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні доказів у судовому засіданні, оцінених кожний окремо та в своєму взаємозв'язку, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст. 57, 62 СК України, ст. 1218 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними спорудами в порядку спадкування за законом - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з дня його проголошення, через Біляївський районний суд Одеської області.

Суддя Біляївського районного суду

Одеської області А.Д.Бобуйок