"19" листопада 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:
головуючого - судді Гаврилової О.В.
при секретарі - Неділько Л.Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
17.08.2015 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2, 1955 року народження таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 18.01.2013 р. Після придбання квартири, позивачу стало відомо, що в ній зареєстрований ОСОБА_2, який з дня придбання позивачем квартири жодного разу в ній не з'являвся та не проживав. Чинним законодавством не передбачений перехід прав та обов'язків попереднього власника в частині збереження прав користування житлом членами сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Тому позивач вважає, що його права, як власника нерухомого майна порушені відповідачем, що є підставою для звернення з даним позовом до суду.
Позивач ОСОБА_1. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених у позові підстав, проти ухвалення заочного рішення не заперечував та додатково пояснив, що з часу придбання квартири позивач проживає в ній разом з дружиною, відповідач жодного разу в ній не з'являвся, його речей в квартирі не було. Від колишнього власника квартири позивачу відомо, що той отримав цю квартиру у спадок від доньки, яка в свій час прописала до квартири невідому особу.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання неодноразово не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином - за місцем реєстрації, про причини неявки в судове засідання не повідомив, заяв чи клопотань суду не надав.
Представник третьої особи Дніпровського районного відділу ДМС України в м. Києві в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи у його відсутність.
З урахуванням положень ст. ст. 74-77, 169, 224 ЦПК України, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про правовідносини сторін по справі, для її розгляду по суті заочно.
Суд, заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного.
Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно з ст. 150 Житлового кодексу України власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Положення цієї статті кореспондуються з вимогами ст. 405 ЦК України, згідно частини першої якої члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Отже право члена сім'ї власника квартири чи інших зареєстрованих в ній за згодою власника осіб, щодо користування квартирою, є похідним від прав власника на це житло.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.
Згідно з п. 34 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення із зняттям останнього з реєстрації.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Судом встановлено, що 18.01.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до якого ОСОБА_1 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10-11), на підставі якого до Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності внесено відомості про реєстрацію права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (а.с 12-13).
Згідно довідки форми № 3, виданої Житловою ремонто-експлуатаційною організацією №404 19.06.2015 р., за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований ОСОБА_2, 1955 року народження - фізична особа з 2008р. (а.с. 14).
Як убачається з довідки відділу адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в м. Києві від 23.09.2015р., відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 30).
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду показав, що в 2013 році позивач придбав квартиру, в якій не було меблів чи речей інших осіб. Свідок допомагав позивачу при вселенні в квартиру - допомагав перевозити речі. Свідок є другом позивача та приблизно раз на 1-3 місяці приходить до нього у гості. Інших осіб, крім позивача та його дружини свідок в квартирі ніколи не бучив.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показав, що з позивачем знайомий з дитинства, в січня 2013 року позивач придбав квартиру, свідок приїхав до цієї квартири, в якій нічого не було крім старих меблів на кухні, жодна особа в цій квартирі не проживала. Свідок допомагав позивачу завозити меблі до квартири, до цього допомагав завозити будівельні матеріали, спостерігав за ремонтними роботами. Відповідача чи інших сторонніх осіб свідок в квартирі позивача ніколи не бачив. В квартирі проживають позивач та його дружина. Свідок приходить до позивача у гості 6-8 разів на рік.
Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку, що стороною позивача доведено факт того, що відповідач ОСОБА_2 не проживав у квартирі АДРЕСА_1 з часу придбання позивачем зазначеної квартири у січні 2013 року, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування зазначеним житлом, тим більше, що відповідач був зареєстрований в цій квартирі донькою попереднього власника ОСОБА_3, від якої той одержав квартиру у спадщину в жовтні 2012 року, що є підставою для визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, оскільки таке його право було похідним від права власності на цю квартирою попереднього власника. Тому позов підлягає задоволенню.
При подачі позовної заяви позивачем сплачено судовий збір в сумі 243, 60 грн.
На підставі ст. 88 ЦК України, суд присуджує до стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача судовий збір в сумі 243,60 грн.
На підставі викладеного, ст. 317, 319, 321, 346, 391, 405 ЦК України, керуючись ст. 10, 11, 57-60, 74-77, 88, 169, 179, 209, 212-215, 218, 224-226, 232 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Дніпровський районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60грн.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Суддя