Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційною скарго ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення з приватного житлового будинку, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2015 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповноту з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати оспорюване рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не надано належної оцінки пред'явленим позивачем доказам щодо вчинення відповідачем систематичних неправомірних дій та вжиття до нього заходів впливу в розумінні положень ч. 1 ст. 116, ст. 157 ЖК України.

Апелянт вважає, що обґрунтованість позовних вимог про виселення ОСОБА_2 була повністю доведена нею під час розгляди справи судом першої інстанції.

Зазначає, що районним судом залишені поза увагою ті факти, що їй на праві власності належить не тільки житловий будинок, а й всі надвірні споруди, які розташовані по АДРЕСА_1. Стверджує, що факт начебто непроживання відповідача в самому житловому будинку не доводить того, що він не руйнує його та не чинить перешкод для проживання власника помешкання.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи не вбачається наявних винних дій відповідача, які призвели до руйнування будинку, також не доведено, що до останнього внаслідок цих дій застосовувались заходи запобігання та громадського впливу. Крім того встановлено, що ОСОБА_2 проживає в самовільно збудованій ним надвірній будівлі, яка не являється жилим приміщенням та право власності на яку в Чернігівському МБТІ не зареєстровано.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Встановлено, що на підставі договору дарування, укладеного 03 серпня 2004 року, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_1, позивачка по справі, в особі законного представника - матері ОСОБА_1, прийняла в дар житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 1).

Право власності ОСОБА_1 на спірний житловий будинок підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08 жовтня 2004 року (а.с. 12).

Згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Чернігівській області, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 29).

Звернувшись до суду з вимогою про виселення відповідача, ОСОБА_1 з посиланням на ст.ст. 116, 157 ЖК України зазначила, що він перешкоджає їй у здійсненні права власності на спірне приміщення, систематично руйнує житловий будинок та приводить його до непридатного для проживання стану, виселитись в добровільному порядку не погоджується.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Положеннями ст. 157 ЖК України визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Пунктом 17 Постанови Пленуму ВСУ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 судам роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК, осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Зважаючи на вищенаведені норми та оцінивши обставини справи в сукупності, суд першої інстанції, постановляючи рішення, правильно визначив наявність підстав для відмови в задоволенні позову ОСОБА_1, пославшись на недоведеність застосування до відповідача заходів запобігання і громадського впливу внаслідок порушення правил співжиття, оскільки матеріали справи не містять жодних письмових доказів на підтвердження цього, як-то протоколу про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційного застереження про неприпустимість протиправної поведінки, тощо.

В матеріалах справи наявна лише копія висновку старшого дільничного інспектора ВДІМ ЧМВ УМВС України в Чернігівській області Колесника А.М. від 23 червня 2014 року по результатам перевірки за заявою громадян ОСОБА_4 та ОСОБА_1 стосовно поведінки їхнього сусіда ОСОБА_2 (а.с. 67). В ході перевірки заяви встановлено, що ОСОБА_2 проживав в житловому будинку по АДРЕСА_1 з 1984 року. В будинку знаходиться його особисте майно. В 2004 році його дружина - ОСОБА_3 подарувала житловий будинок неповнолітній ОСОБА_1 Останній час ОСОБА_2 проживає у самостійно збудованій прибудові. Перевіривши викладені в скарзі обставини, дільничний інспектор прийшов до висновку, що конфліктна ситуація, яка склалася між ОСОБА_2 та батьками власника будинку щодо користування ним, відноситься до цивільно-правових відносин, а заявникам було рекомендовано звернутися до суду в приватному порядку.

Отже, посилання апелянта на систематичне вчинення відповідачем неправомірних дій, що супроводжувались заходами попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, належними письмовими доказами не підтверджені, в зв'язку з чим і не можуть бути прийняті до уваги колегії суддів.

Також є необґрунтованими доводи апеляційної скарги стосовно належності позивачу на праві приватної власності всіх надвірних будівель по АДРЕСА_1, в одній з яких на даний час і мешкає відповідач.

Так, з договору дарування від 03 серпня 2004 року вбачається, що житловий будинок по АДРЕСА_1, що на плані зазначений літерою «А-1», в цілому має 49 кв. м житлової площі. З надвірних будівель є такі споруди: дерев'яний сарай, що на плані зазначений літерою «Б», бетонний льох, що на плані зазначений літерою «В» та дерев'яний навіс, що на плані зазначений літерою «Д».

Як встановлено під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і апеляційним судом, і не заперечувалось сторонами, ОСОБА_2 на даний час фактично проживає в самовільно збудованій споруді, яка не є житловим приміщенням і не зареєстрована належним чином в Чернігівському МБТІ. Положеннями житлового законодавство, які визначила позивач, як підставу заявлених вимог, передбачено виселення особи тільки з житлового приміщення, яким самовільно збудоване приміщення, в якому мешкає відповідач, не являється.

Враховуючи наведені обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на відповідних положеннях законодавства, рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 04 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: