Справа № 443/933/14 Головуючий у 1 інстанції: Галій О.Й.
Провадження № 22-ц/783/1332/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, з участю третьої особи Монастирецької сільської ради Жидачівського району, про усунення перешкод у користуванні проїздом,-

встановила:

Позивач ОСОБА_2 в травні 2014 року звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_6, з участю третьої особи Монастирецької сільської ради, просив зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні проїздом, який є між його та ОСОБА_6 земельними ділянками в АДРЕСА_1, площею 0,014 га., довжиною 55,0 м. та шириною 3,0 м., а також очистити проїзд від будівельних матеріалів і не чинити перешкод в користуванні цим проїздом на город.

Вимоги обґрунтовує тим, що на праві приватної власності йому належить жилий будинок по АДРЕСА_1, Жидачівського району. Відповідач проживає по сусідству. Між їх господарствами є проїзд довжиною 54,80 м та шириною 3 м., який розмежовує їх земельні ділянки і служить проїздом до городів і відноситься до земель загального користування. Із 2002 року відповідач маючи намір проводити самовільне будівництво, завезла будівельні матеріали та склала їх на проїзді, не дає йому змоги проїжджати до свого городу. З приводу незаконних дій відповідача звертався в різні інстанції за захистом порушеного права. Однак, відповідач не дивлячись на неодноразові попередження сільської ради про усунення перешкод в користуванні проїздом, продовжує незаконно утримувати такий, не бажає врегулювати спір добровільно. Просить позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, вважає, що оскаржуване рішення є незаконним, оскільки судом не повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що незважаючи на мирову угоду, укладену між ним та Монастирецькою сільською радою, за якою спірну земельну ділянку визнано дорогою, яка служитиме проїздом до городів громадян і віднесено таку до земель загального користування, ОСОБА_6 продовжує незаконно утримувати зазначений проїзд у своєму користуванні, не даючи змоги йому проїхати до свого городу.

Просить скасувати рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2014 року та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Позивач та його представники в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_6 викликалася в судове засідання та не з"явилася, повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось в суд із відміткою про відмову ОСОБА_6 отримати виклик до суду (а. с. 98).

Представник третьої особи Монастирецької сільської ради в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причину неявки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представників на підтримку доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить висновку про необхідність задоволення скарги виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що у позивача відсутнє належним чином закріплене право користування спірною земельною ділянкою, відтак заявлені вимоги є безпідставними.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія виходить з наступного.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Судом беззаперечно встановлено, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить жилий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1 Жидачівського району, Львівської області (а.с. 8, 9).

Рішенням сесії Монастирецької сільської ради № 84 від 23.01.2008 р. ОСОБА_2 надано (долучено) до присадибної земельної ділянки земельну ділянку площею 0,006 га для обслуговування жилого будинку із земель загального користування та передано у власність земельну ділянку загальною площею 0,25 га в АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва.

Пунктом 2 цього рішення встановлено, що земельна ділянка площею 0,014 га із земель загального користування служитиме проїздом до городу ОСОБА_7, складено відповідну план-схему (а.с. 12).

В свою чергу, відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.

Обравши способом захисту права вимоги про зобов"язання відповідача усунути перешкоди в користуванні проїздом, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Відповідно до ст. 152 ЗК України (в ред. 2001 року) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов"язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

В свою чергу, згідно із ч. 3 ст. 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки тощо).

Згідно абрису земельних ділянок в с. Которино, спірна земельна ділянка є проїздом між земельною ділянкою, яка належить на праві власності ОСОБА_2 та земельною ділянкою, якою користується ОСОБА_6 Площа проїзду 0,014 га, довжина 55,0 м., ширина 3,0 м. (а.с. 13).

Оскільки проїзд є землею загального користування, тому відповідно доступ до нього повинен бути відкритий.

Крім цього, за загальними правилами добросусідства, закріпленими законодавцем у ст.ст. 103 - 109 ЗК України, додержання правил добросусідства є обов'язком власників та землекористувачів земельних ділянок, які мають обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам та землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдасться щонайменше незручностей.

Рішенням Монастирецької сільської ради від 06 вересня 2010 р. № 197 зобов'язано відповідача ОСОБА_6 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку із сторони сусіда ОСОБА_2 площею 0,014 га, що служила проїздом до городу ОСОБА_7, а також прибрати насипи гравію, дрова та інші будівельні матеріали із самовільно захопленої земельної ділянки (а.с. 14).

Іншим рішення цієї сільської ради № 33 від 24.03.2011 року, внесено зміни до рішення ради № 197 від 11.06.2010 року, згідно яких зобов"язано ОСОБА_6 звернутися із заявою для узаконення використання земельних ділянок орієнтовною площею 0,24 га для ведення особистого селянського господарства та 0,014 га. для ОЖБ (заїзд до городу).

Вказане рішення позивач ОСОБА_2 оскаржив до суду і під час розгляду цивільної справи 27.03.2012 року укладено мирову угоду між ОСОБА_2 та Монастирецькою сільською радою, відповідно до умов якої сільська рада визнала позовні вимоги ОСОБА_2 та зобов"язувалася не чинити йому жодних перешкод у вільному користуванні земельною ділянкою орієнтовною площею 0,014 га. в с. Которин між присадибними ділянками ОСОБА_2 та ОСОБА_6 для проїзду до свого городу. Ухвалою Жидачівського районного суду від 17 травня 2012 року провадження по справі закрито відповідно до поданої заяви представника позивача ОСОБА_8 (а.с. 45).

На виконання укладеної мирової угоди, рішенням Монастирецької сільської ради №122 від 03.05.2012 року скасоване рішення ради № 33 від 24.03.2011 року (а.с. 18).

Спірна земельна ділянка, наявність права користування якою відповідачка ОСОБА_6 стверджує як законне, не приватизована нею, не перебувала у власності спадкодавців останньої, а тому на законних підставах не знаходилась і не могла знаходитись у користуванні відповідачки.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції не виконав вимог процесуального законодавства щодо повного та всебічного з'ясування обставин справи, належним чином не перевірив доводи ОСОБА_2 про те, що відповідач ОСОБА_6 самовільно зайняла проїзд загального користування, чим позбавила його можливості використовувати зазначену територію, як прохід до його земельної ділянки.

З наведених підстав, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає до задоволення, рішення районного суду необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача в користь позивача судовий збір за подання апеляційної скарги та позовної заяви.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_5 - задовольнити.

Зобов"язати ОСОБА_6 звільнити проїзд загального користування площею 0,014 га, довжиною 55 м., шириною 3,0 м., який є між її та ОСОБА_5 земельними ділянками в АДРЕСА_1 звільнивши проїзд від будівельних матеріалів, а також не чинити перешкод ОСОБА_5 у користуванні зазначеним проїздом загального користування.

Стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2 судовий збір сплачений за подання апеляційної скарги в сумі 121 (сто двадцять одна) грн. 80 коп. та позовної заяви в сумі 229 (двісті двадцять дев"ять) грн. 40 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішення законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

О.Ф. Павлишин