Номер провадження: 22-ц/785/5882/15
Головуючий у першій інстанції Середа І. В.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Артеменка І.А., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Книгиницького О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси 21 травня 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - «Про стягнення моральної шкоди», -

ВСТАНОВИЛА:

14.05.2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зазначеним позовом, по якому просила стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 200000 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалась на те, що згідно рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 18.09.2002 року вона набула право власності на ? частини домоволодіння по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом. Однак, співвласники домоволодіння в тому числі відповідач перешкоджали їй в користуванні та в реалізації прав власника, відповідач не впускає на земельну ділянку, яка знаходиться в спільному користуванні, випускає собак на подвір'я, нацьковує їх проти неї та її родичів. З його вини належна її частина домоволодіння зруйнувалася, будівлю під літ. «Ж» цілеспрямовано знищив і на її місці побудував собі сарай літ. «Н». З 2000 року вона постійно страждає із-за порушення її прав відповідачем. На протязі 14 років вимушена приймати участь у судових засіданнях, через що не спить ночами, нервує, відчуває головний біль, отримала розлад шлунково-кишкової системи. Тривалий час судове рішення оскаржувалося, тому набрало чинності тільки 10.03.2005 року згідно ухвали апеляційного суду Одеської області. Незважаючи на це, відповідач ще неодноразово звертався до суду з заявами про його скасування, ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 08.09.2009 року йому було відмовлено в задоволені заяви. На час розгляду апеляційним судом Одеської області 09.11.2009 року необґрунтованої апеляційної скарги відповідача, вона була вагітна і через нервове напруження з вини відповідача у неї відкрилася кровотеча, сталося переривання вагітності. Із судового засідання була доставлена в стаціонар, сильно перелякалася за своє життя, дуже довго не могла прийти в себе. З вини відповідача вона втратила бажану дитину, перенесла фізичну біль та душевні страждання.

Позивач та представник позивача підтримали позовну заяву, просили її задовольнити та зазначили, що до теперішнього часу відповідач продовжує вчиняти неправомірні дії, не допускає до її власності та ігнорує наявність такої взагалі, перешкоджає в реєстрації права власності.

Відповідач та представник відповідача позов не визнали, заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що доводи позивача не відповідають дійсності.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси 21.05.2015 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишенні без задоволення.

29.05.2015 року ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу на вказане рішення суду, по якій просить рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на незаконність рішення районного суду, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, районним судом неповно з'ясовані обставини по справі.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, районний суд виходив з того, що позивач не довів належними доказами свої позовні вимоги.

Судом встановлені наступні фактичні обставини по справі.

Сторони у справі є співвласниками в рівних частинах, по 1/4, домоволодіння по АДРЕСА_1: за позивачем було визнано право власності на вказану частину домоволодіння в порядку спадкування за законом після ОСОБА_4 на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 18.09.2002 року з виправленою опискою відповідно до ухвали суду від 07.04.2008 року; відповідач є власником ? частини вказаного домоволодіння на підставі договору дарування від 11.04.2006 року.

09.11.2009 року ухвалою апеляційного суду Одеської області було відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_3, залишено без змін ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 08.09.2009 року про відмову в задоволені заяви ОСОБА_3 про скасування рішення Ленінського районного суду м. Одеси від 18.09.2002 року за нововиявленими обставинами.

Згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 11.11.2009 року ОСОБА_2 знаходилася в медичній установі з 09.11.2009 року по 11.11.2009 року з діагнозом самоаборт в терміні 7 тижнів.

13.11.2012 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про вселення, визначення порядку користування домоволодінням і земельною ділянкою, усунення перешкод в користуванні частиною домоволодіння, та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про припинення права власності Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено рішення про відмову в задоволені позову ОСОБА_2, позов ОСОБА_3 задоволено та припинено право власності ОСОБА_4 на 1/4 частини вказаного домоволодіння.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.02.2013 року зазначене рішення районного суду скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_3, в позові йому відмовлено.

04.07.2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_2 про припинення права власності Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15.10.2013 року зазначене рішення районного суду в частині відмови в позові залишено без змін.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з нормами ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави для задоволення вимог, чи в позові необхідно відмовити.

Кожна особа, незалежно від того чи є її вимоги обґрунтованими чи ні, має право на звернення до суду, якщо вона вважає, що були порушені її права, свободи, або інтереси, а вже повноважний суд приймає рішення, яке може бути оскаржено учасниками процесу в разі незгоди з ним, тобто вказаними нормами передбачено порядок захисту прав та інтересів не тільки позивача, а і відповідача.

Як роз'яснив Пленум Верховного суду України абзацу 2 п.5 Постанови № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що в діях ОСОБА_3 відсутня вина, оскільки відповідач скористався своїм правом на звернення до суду, спочатку з заявою про перегляд рішення за нововиявленими обставинами, а у подальшому з апеляційною скаргою на ухвалу суду. Таке право особи не може бути обмежено згідно з діючим законодавством України, при цьому в такому праві не може бути відмовлено незважаючи на те, чи є законними та обґрунтованими такі вимоги.

Звернення особи до суду з позовом не є підставою для стягнення з неї моральної шкоди.

Вимогами ст.60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ч.1 ст.58,59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суду першої інстанції взагалі не було представлено належних доказів в підтвердження неправомірних дій, та наявності вини відповідача, тому позов не підлягає задоволенню.

Крім того, позивач, посилаючись на перешкоджання в користуванні майном не правильно обрала спосіб захисту права та інтересу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів цивільної справи не вбачається, що позивачем по справі були надані належні допустимі письмові докази на підтвердження доводів та позовних вимог.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивача є недоведеними та непідтвердженими, у зв'язку з чим неспроможними та такими, що не спростовують висновків суду, не маючи підстав та доведеності для задоволення позову.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Апеляційна скарга не містить доводів, які мають бути підставами для скасування рішення суду.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси 21 травня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

А.І. Артеменко

П.М. Черевко

23.09.2015 року м. Одеса