Справа № 296/1517/15-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"27" лютого 2015 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

при секретарі Могилевець В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 327 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» про визнання договору дарування квартири удаваним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири удаваним, в якому зазначила, що 07.03.2007 року між нею та її дочкою ОСОБА_2, було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу, ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 1234. Даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 07.03.2007 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.03.2007 року.

Позивачка зазначила, що насправді між ними існувала домовленість про те, що позивачка передає у власність відповідачці квартиру, а вона буде надавати їй матеріальну допомогу у розмірі 300 гривень щомісячно і купуватиме необхідні продукти та медикаменти. Тобто насправді між ними існували відносити договору довічного утримання. І позивачка мала на меті укласти саме договір довічного утримання. Вона помилилася щодо правової природи правочину, який підписувала з відповідачем.

Такі умови були узгоджені між ними усно. Відповідачка щомісячно надавала позивачці допомогу у розмірі 300 гривень, але з 2014 року припинила надавати матеріальну допомогу, жодних продуктів харчування та ліків також не купувала.

На підставі викладеного позивачка просить суд визнати договір дарування квартири що знаходиться з адресою: АДРЕСА_1 укладений між нею та відповідачкою, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу, ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 1234 - удаваним.

Позивачка в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, позовні вимоги просила задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність.

Третя особа повідомлялась про розгляд справи належним чином, проте явку представника в судове засідання не забезпечила.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою фізичних або юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 07.03.2007 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2, було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу, ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 1234. Даний факт підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів від 07.03.2007 року та витягом про реєстрацію

Згідно із ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Позивачка, просила визнати недійсним Договір дарування на підставі статей 229,230,233 ЦК України. Стверджувала, що договір дарування був нею підписаний помилково, що вона з донькою домовлялася про укладення договору довічного утримання, обіцяла доглядати за нею та матеріально підтримувати, однак обіцянки не дотрималась.

Вирішуючи справу суд перевірив чи мала місце помилка з боку позивачки при укладення договору дарування, зокрема чи правильно вона сприймала фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Відповідно до частини першої статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч.2 ст.717 ЦК України).

Для визнання правочину удаваним відповідно до положень ст. 235 ЦК України позивачу необхідно надати докази, а суду - встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників правочину.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка ОСОБА_1 передала у власність відповідачці квартиру, а відповідачка ОСОБА_2 погодилась надавати позивачці матеріальну допомогу у розмірі 300 гривень щомісячно і купуватиме для неї необхідні продукти та медикаменти, але з 2014 року припинила надавати вказану допомогу. Вказані обставини визнані відповідачкою у її зверненні до суду (а.с.18).

Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

За змістом ст. 717 ЦК України вбачається, що договір, який встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюється правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачено правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо задля якоїсь цілі документально оформлюють один правочин, але між ними реально встановлюються інші правовідносини.

Відповідно до керівних роз'яснень п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Вирішуючи вимогу про розірвання договору дарування, суд враховує позицію законодавця у ст. ст. 651, 652 ЦК, де підставами розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін визначено випадки істотного порушення договору другою стороною або істотну зміну обставин. Проте, вказані підстави в ході розгляду даної справи не знайшли свого підтвердження. Інші випадки, встановлені договором або законом також не застосовуються до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки за ч.2 ст.235 ЦК в разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до частини 1 статті 61 ЦПК України, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Виходячи з аналізу норм матеріального та процесуального права, оцінивши зібрані у справі докази, приймаючи до уваги визнаний відповідачкою факт надання нею допомоги позивачці, після відчуження останньою на користь відповідача нерухомості, суд приходить до висновку, що під договором дарування у даній справі, сторони фактично приховали договір довічного утримання.

З врахуванням наведеного, суд встановивши під час розгляду справи, що між сторонами було вчинено правочин з метою приховування іншого правочину, який вони на справді вчинили, на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який саме правочин було укладено між сторонами у справі.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 203, 235, 651, 652, 717, 744 -756 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири удаваним і розірвання договору - задовольнити частково.

Визнати удаваним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 07.03.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, і посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 1234. Визнати, що 07.03.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вчинено правочин довічного утримання.

Скасувати державну реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_2 (від 12.03.2007 року, реєстраційний номер 4537124, номер запису 12450 в книзі 122), на підставі договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 07.03.2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Скасувати обтяження (зареєстроване в реєстрі 15.03.2007 року № 3864), накладений на квартиру АДРЕСА_1, накладений договором іпотеки від 15.03.2007 року, укладеного між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за № 3863.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира шляхом подачі у 10-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Р. А. Галасюк