АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 635/6889/14-ц Головуючий 1 інст. - Савченко Д.М.
Провадження № 22ц/790/1507/15 Доповідач - Макаров Г.О.
Категорія: право власності
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Макарова Г.О.,

суддів: Кружиліної О.А., Кіся П.В.,

за участю секретаря - Рязанової С.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на ? частину домоволодіння, -

встановила:

28.03.2011 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 (відповідач 1), ОСОБА_3 (відповідач 2), ОСОБА_4 (відповідач 3) та ОСОБА_5 (відповідач 4), треті особи - приватний нотаріус ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в якому просила визнати договір дарування домоволодіння по АДРЕСА_1, посвідчений 24 грудня 2007 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий № 4056, частково недійсним; визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння по АДРЕСА_1, як майна, набутого за час шлюбу.

В обґрунтування вимог позивач посилалася на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 із 1989 року. Шлюб розірвано рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 березня 2009 року.

У 1990-х роках ОСОБА_2 була надана земельна ділянка, на якій ними спільно побудовано житловий будинок з надвірними будівлями, який вважає спільною власністю подружжя.

У листопаді 2010 року позивачу стало відомо, що 24 грудня 2007 року ОСОБА_2 подарував спірне домоволодіння своїй матері - ОСОБА_3

Посилаючись на вказані обставини позивач просила суд позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним в ? частині договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 24 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий № 4056; визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1, як майна, набутого за час шлюбу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2011 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року в частині позовних вимог про визнання права власності на ? частину житлового будинку скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року залишено без змін.

30 липня 2014 року справу прийнято до провадження Харківським районним судом Харківської області.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали і просили задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові, додатково надали письмові пояснення на обґрунтування своїх вимог.

Відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 надано письмові заперечення проти позову (т. 2, а.с. 140, 141), в яких вони вважають позовні вимоги необґрунтованими, оскільки відповідач ОСОБА_4 і її чоловік ОСОБА_5 є законними власниками спірного будинку, набули та зареєстрували право власності на нього у встановленому законом порядку, вклали великі кошти в ремонт та покращення спірного будинку.

У судовому засіданні відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та їх представник проти позову заперечували з підстав, викладених у письмових запереченнях, просили у задоволенні позову відмовити.

Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, а також треті особи приватний нотаріус ОСОБА_6 і ОСОБА_7 в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку з чим суд вважає за можливе розглядати справу без їх участі.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання права власності на ? частину домоволодіння відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд прийшов до неправильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог посилаючись тільки на те, що вона не позбавлена можливості звернутися до суду з віндикаційним позовом.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного:

Статтями 10, 11, 58, 60, 61, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України, передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 березня 1989 року до 30 березня 2009 року.

Під час шлюбу на земельній ділянці, належній ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі державного акта від 21 січня 1999 року, подружжям побудований житловий будинок АДРЕСА_1.

Свідоцтво про право власності на житловий будинок видане виконавчим комітетом Пономаренківської сільської ради 30 квітня 1999 року на ім'я ОСОБА_2

Згідно з договором дарування житлового будинку від 24 грудня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за № 4056, ОСОБА_2, без згоди своєї дружини - ОСОБА_1, подарував своїй матері - ОСОБА_3 житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі Іпотечного договору від 20.07.2011 року, укладеного між ОСОБА_7, та ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 30, 31), ОСОБА_7 21.09.2011 року зареєстровано право власності на спірний житловий будинок, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 21.09.2011 року (т. 1, а.с. 95).

На підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.07.2012 року ОСОБА_7 продала ОСОБА_4 спірний житловий будинок (т. 1, а.с. 187, 188), у свою чергу ОСОБА_4 13.08.2012 року зареєструвала за собою право власності на вказаний будинок (т. 1, а.с. 189).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 25 липня 2012 року, частково скасованим ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року, визнано недійсним договір дарування спірного житлового будинку, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 24 грудня 2007 року.

На час розгляду даної справи власником спірного житлового будинку є ОСОБА_4, якою вказаний будинок придбано на підставі договору купівлі-продажу у ОСОБА_7, якою у свою чергу право власності на вказаний будинок придбано на підставі іпотечного договору, укладеного з ОСОБА_3

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з частиною 2 статті 328 Цивільного кодексу України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 387 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача врегульовано статтею 388 Цивільного кодексу України, якою визначено, якщо майно за відплатним договором придбано в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», визначено, що норма частини першої статті 216 Цивільного кодексу не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 Цивільного кодексу України.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-164цс14.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, роз'яснив позивачу, що враховуючи ті обставини, що спірний житловий будинок на даний час знаходиться у правомірному володінні ОСОБА_4 і ОСОБА_5, позивач має право звернутися до суду з віндикаційним позовом про витребування цього майна від добросовісного набувача з підстав, визначених статтею 388 Цивільного кодексу України.

Судова колегія вважає, що доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Оскільки судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді: -