Справа № 639/3203/15-ц
№ 2/639/1212/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 липня 2015 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Срокіної І.І.,

за участю секретаря Макушенко Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КП «Жилкомсервіс» про визнання публічного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив визнати публічний договір про надання житлово-комунальних послуг, який опубліковано 28.11.2006 р. у спецвипуску газети «Слобода» № 95/1 (зі змінами та доповненнями у 2007 р. та 2009 р.), між ОСОБА_1 та КП «Жилкомсервіс» недійсним та стягнути з відповідача судовий збір.

В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що він проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. У січні 2014 р. він звернувся на адресу дільниці № 10 КП «Жилкомсервіс», яка здійснює надання житлово-комунальних послуг за його адресою, з проханням здійснити комплекс заходів щодо обставин, викладених в заяві від 29.01.2014 р. Лист повернувся «за закінченням терміну зберігання». Позивач звернувся до відповідача із запитом на отримання інформації від 12.03.2014 р. та отримав відповідь щодо порядку розгляд у звернень громадян, після цього керуючись наданою йому інформацією він неодноразово звертався до відповідача із листами про надання інформації стосовно наявності договірних відносин між ним та КП «Жилкомсервіс».

Зазначає, що із відповідей вбачається, що відповідач наполягає на існуванні договірних відносин між ними, на підставі публічного договору, який опубліковано 28.11.2006 р. у спецвипуску газети «Слобода» № 95/1 публічний договір про надання житлово-комунальних послуг, та на законності такого договору.

03.12.2014 р. позивач звернувся до Віце-премєр-міністра України Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України з проханням надати йому консультацію і розяснення, відповідь Мінрегіону, який є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну регіональну політику, державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, житлово-комунального господарства, спростовує правову позицію КП «Жилкомсервіс» щодо законності спірного публічного договору та підтвердив правову позицію позивача щодо законності його права на укладання договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

У судовому засіданні позивач та його представник підстави викладені у позовній заяві підтримали у повному обсязі і надали пояснення аналогічні вищевикладеним. Підставою для визнання договору недійсним вважають те, що його укладено не у письмовій формі.

Представник вдповідача у судове засідання не зявився, повідомлявся про час та місце розгляду справи належним чином, заяв про розгляд справи за його відсутністю або про перенесення розгляду справи до суду не надав.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача та позивача, дослідивши матеріали справи вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що 28 листопада 2006 року в офіційному друкованому засобі масової інформації Харківської міської ради газеті «Слобода»95/1 був опублікований Договір про надання житлово-комунальних послуг м. Харкова, укладений між КП «Жилкомсервіс»(виконавцем) та власниками (наймачами, орендарями) квартири, інших житлових та/або нежитлових приміщень (споживачами), пунктом 1 якого встановлено, що предметом договору є забезпечення Виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів, тощо) у будинку, який знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова, а споживачем своєчасної оплати цих послуг за встановленими тарифами у строки та на умовах, передбачених договором. Цей договір, відповідно до ст.. 633 ЦК України, є публічним договором.

Згідно з ч. 1 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і висловлювати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобовязаною у разі її прийняття.

За приписом ч. 1 ст. 643 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір , у межах строку для відповіді вчинила дію відповідну до вказаних в пропозиції умов договору, яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Оспорюваний договір укладений згідно з п. 3 ст. 205, ст..ст. 642, 643 Цивільного кодексу України та набирає чинності з 01 січня 2007 р. строком на 3 роки, якщо про інше не буде заявлено споживачем в письмовій формі, та вважається продовженим на той же самий термін, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання договору або необхідність його перегляду. Як вбачається із матеріалів справи про існування спірного договору позивач дізнався у квітні 2014 року , як вбачається із відповіді КП «Жилкомсервіс» ( а.с.11).

Цивільний кодекс України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за винятком випадків, передбачених ч.1 ст.206 цього Кодексу.

Договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є: умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч.1 ст.638 ЦК України).

Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст.ст. 642-643 ЦК України.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст.ст. 6, 627 ЦК України, ці норми визначають, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладанні договору, вибору контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладанні договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Як роз'яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Проте, згідно ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (ч.1 ст. 216 ЦК України).

Згідно зі ст. 208 ЦК України правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою ст. 206 ЦК України, дійсно належить вчиняти в письмовій формі.

Разом з тим , відповідно до ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідків його недійсності, крім випадків , встановлених законом.

Вищевикладене дає суду підстави для відмови у задоволенні позову.

Питання про судові витрати вирішено відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України

На підставі викладеного та керуючись ст. 10,11,60, 88,209,212-215 ЦПК України ст. 203,205, 208,215, 627 ЦК України,-

В И Р І Ш И В :

ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до КП «Жилкомсервіс» про визнання публічного договору недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Жовтневий районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення з моменту отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий, суддя Срокіна І.І.