Ухвала

іменем україни

11 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Коротуна В.М.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Текнос» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Текнос» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Текнос» (далі - ТОВ «Текнос») про стягнення заборгованості із заробітної плати, 3 % річних за прострочення виконання зобов'язання, визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 уточнив позовні вимоги й остаточно просив стягнути на його користь заборгованість із заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодувати моральну шкоду.

Зазначав, що 12 липня 2010 року між ним і ТОВ «Текнос» було укладено безстроковий трудовий договір № 4/2010, за умовами якого він щомісяця одержує заробітну плату, що на момент підписання договору становить еквівалент у національній валюті (гривні) у розмірі 1 500 євро, що перераховуєься в національній валюті України за комерційним курсом банку, який обслуговує компанію. Розмір заробітної плати не може бути зменшений без додатково укладених сторонами письмових угод до договору. Починаючи з квітня 2012 року відповідач систематично не виконує обов'язків за договором, не доплачує щомісяця 450 євро, у зв'язку із чим утворилась заборгованість із заробітної плати, яка складає 4 500 євро, що становить 48 330 грн.

На підставі ст. ст. 116, 117 та 237-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати у сумі 48 330 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та 10 тис. грн моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2014 року, позов задоволено частково: стягнуто з ТОВ «Текнос» на користь ОСОБА_3 заборгованість із заробітної плати в розмірі 4 500 євро, що за комерційним курсом банку, який обслуговує компанію, становить 48 330 грн, і 173 184 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у порядку, встановленому главою 3 розділу V ЦПК України, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів, виходячи за межі доводів касаційної скарги, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вимоги до змісту ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Проте оскаржувані судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій зазначеним вимогам закону не відповідають.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що наказом ТОВ «Текнос» від 12 липня 2010 року № 6-к ОСОБА_3 прийнято на роботу на посаду торгового представника з 12 липня 2010 року з місячним окладом згідно з трудовим договором та штатним розписом. Того самого дня між ОСОБА_3 та ТОВ «Текнос» було укладено безстроковий трудовий договір № 4/2010.

Пунктом 2.1.1 трудового договору № 4/2010 роботодавець зобов'язався виплачувати працівнику заробітну плату згідно з умовами, зазначеними в цьому договорі та додатках до нього.

Відповідно до пунктів 4.1, 4.2 трудового договору № 4/2010 працівник одержує заробітну плату згідно зі штатним розписом, що на момент підписання цього договору становить еквівалент у національній валюті (гривні) місячної зарплати у сумі, еквівалентній 1 500 євро, на постійній основі, що перераховується за комерційним курсом банку, який обслуговує компанію. Розмір заробітної плати не може бути зменшеним без додатково укладених сторонами письмових угод до договору.

Судом також установлено, що відповідач на порушення зазначених умов трудового договору не виплачував позивачу щомісяця по 450 євро заробітної плати, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, що складає 48 330 грн за комерційним курсом банку, який обслуговує компанію. Наказом ТОВ «Текнос» від 28 лютого 2013 року № 01-к на підставі наказу від 20 грудня 2012 року № 1/02-2012 ОСОБА_3 звільнено з роботи з 01 березня 2013 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що факт наявності заборгованості із заробітної плати та невиплати ОСОБА_3 з вини відповідача всіх сум, належних останньому при звільненні, доведено, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні необхідно виходити з періоду затримки розрахунку при звільненні за календарні дні з урахуванням даних щодо середнього заробітку за минулі періоди.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Оскільки вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені в повному обсязі, то суд безпідставно застосував принцип співмірності та зменшив розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні.

Крім того, під час проведення розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, використано формулу, за якою обраховано період затримки за календарні дні з використанням даних про середній заробіток позивача за минулі періоди.

При цьому поза увагою суду залишилось те, що механізм здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), згідно з яким середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Відповідно до п. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 п. 8 розділу IV Порядку).

Таким чином, під час проведення указаного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата.

Оскільки суди першої й апеляційної інстанцій на порушення вимог ст. ст. 212-215, 303, 315 ЦПК України не дотрималися норм процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

В іншій частині судові рішення в силу вимог ст. 337 ЦПК України підлягають залишенню без змін, адже є законними й обґрунтованими, ухвалені на підставі встановлених судом фактичних обставин справи та наявних у матеріалах справи доказів.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Текнос» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2014 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

В.М. Коротун

О.В. Ступак

С.П. Штелик