У Х В А Л А

Іменем України

12 лютого 2015 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Куцина М.М.,

суддів - Павліченка С.В., Собослоя Г.Г.,

при секретарі - Чучка Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду від 24 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Міжгірської селищної ради, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, Міжгірська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Міжгірської селищної ради, ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа: Міжгірська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и л а :

15 жовтня .2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом про визнання за ним права власності в порядку спадкування на житловий будинок АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивував тим, що його батько ОСОБА_2, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, та мати ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, побудували житловий будинок за АДРЕСА_1. Заповіту на майно не склали, правовстановлюючих документів на будинок і земельну ділянку належним чином не оформили.

У батьків їх було п'ятеро дітей, з яких сестра ОСОБА_5 та брат ОСОБА_6 померли.

Вважає, що оскільки дворогосподарство за АДРЕСА_1 було колгоспним, спадщина на нього відкрилася тільки після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1, коли в будинку проживали тільки він і його померлий брат ОСОБА_6, тобто спадщину позивач прийняв одноособово, а тому йому належить право власності на весь будинок.

У березні 2014 року його сестра ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Міжгірської селищної ради про визнання права власності на спадкове майно. Рішенням Міжгірського районного суду від 18 березня 2014 року позов було задоволено, але рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 7 липня 2014 року зазначене рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності особи на спадкове майно.

Посилаючись на зазначені обставини просив визнати за ним право на спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 в цілому, як спадкоємцеві по закону, що прийняв спадщину у встановленому законом порядку.

04 листопада 2014 року з зустрічним позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування на житловий будинок АДРЕСА_1 звернулася в суд ОСОБА_3.

Мотивує свої вимоги тим, що дане дворогосподарство не було колгоспним, після смерті матері та батька вона проживала в ньому, а тому прийняла спадщину у встановленому законом порядку. Її брат ОСОБА_1 - позивач по первісному позову - побудував собі будинок за АДРЕСА_1, де і проживає, а брат ОСОБА_2, 1961 року народження також побудував власний будинок за адресою: АДРЕСА_2, де проживав на день смерті батьків і проживає далі, отже брати права на спадщину не мають, тобто будинок в цілому має належати їй. Тим більше, що вона і до сьогоднішнього дня мешкає в спірному будинку разом із своєю сім'єю.

Посилаючись на зазначені обставини просила в задоволенні первісного позову відмовити та визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 в цілому, як спадкоємиці по закону, що прийняла спадщину у встановленому законом порядку за померлими батьками та братом ОСОБА_2.

Ухвалою судді Міжгірського районного суду від 5 листопада 2014 року дані позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Міжгірського районного суду від 24 листопада 2014 року позов ОСОБА_1 та позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у рівних частинах - по 1/2 частині кожному.

У решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на незаконність судового рішення із-за порушення норм процесуального права та невірне застосування норм матеріального права, неповного встановлення обставин справи, просив скасувати оскаржуване ним рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову в задоволенні позову ОСОБА_3.

Апеляційну скаргу мотивував тим, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про те, що спірне дворогосподарство не було колгоспним двором, а тому не врахував, що спадщина на нього відкрилася тільки після набрання чинності Закону України «Про власність», тобто після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1, коли в спірному будинку проживали і фактично прийняли спадщину він та його брат ОСОБА_2, який також помер, а відтак право на спадщину в цілому на спірний будинок належить йому. Сестра ОСОБА_3 в той час в будинку не проживала, спадщину не приймала і права на неї немає. Судом першої інстанції при ухвалення оскаржуваного рішення невірно визначено спадкодавців та коло спадкоємців після відкриття у різний час спадщини на спірний будинок.

У запереченні ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що житловий будинок батьків не належить до суспільної групи господарств «колгоспний двір», а тому спадщина на нього відкрилася на день смерті матері, а потім і батька, коли вона проживала в цьому будинку і фактично прийняла спадщину. На сьогоднішній день ОСОБА_3 проживає в спірному будинку та іншого житла немає, зробила капітальний та внутрішній ремонт, оскільки проживати там було неможливо, а ОСОБА_1 не докладав жодних зусиль для збереження спадкового майна.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримали і просили задовольнити з мотивів, викладених в ній.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші сторони в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлені, що вбачається з рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України справу розглянуто у відсутності нез'явившихся сторін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з нормами ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлено, що подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_4 під час шлюбу в п'ятдесятих роках було побудовано житловий будинок АДРЕСА_1, але право власності на даний будинок та земельну ділянку належним чином оформлено не було.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що дворогосподарство АДРЕСА_1 не було «колгоспним двором», а тому право власності на житловий будинок було набуте в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва, тобто в період будівництва подружжям ОСОБА_1 будинку підставою виникнення у громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку та прийняття його в експлуатацію (Правовий висновок Верховного Суду України у справі про встановлення юридичних фактів і визнання права власності на житловий будинок у порядку спадкування 24 грудня 2013 року).

У подружжя ОСОБА_1 було п'ятеро дітей: донька - ОСОБА_5, 1957 року народження, син - ОСОБА_2, 1961 року народження, син - ОСОБА_1, 1963 року народження, (позивач за первісним позовом по даній праві), донька ОСОБА_3, 1967 року народження, (позивачка за зустрічним позовом по даній справі) та син - ОСОБА_6, 1977 року народження.

Відповідно до ст. 525 ЦК України (в редакції 1963 року) часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати - ОСОБА_4, а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько - ОСОБА_2, отже відповідно відкрилася і спадщина за ними, в тому числі і на належний їм житловий будинок АДРЕСА_1, хоча на нього і були відсутні правовстановлюючі документи. Заповітів на спадкове майно батьки не залишили.

Згідно з вимогами ст. 527 ЦК України (в редакції 1963 року) спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Стаття 529 ЦК України (в редакції 1963 року) визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Згідно ст. 549 ч. 1 ЦК України (в ред. 1963р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном; 2) якщо він подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Встановлено, що на момент відкриття спадщини за померлою ОСОБА_4 в спадковому будинку були зареєстровані та проживали: чоловік - ОСОБА_2, донька ОСОБА_5, 1957 року народження, син - ОСОБА_2, 1961 року народження, син - ОСОБА_1, 1963 року народження (позивач за первісним позовом по даній справі), донька ОСОБА_3, 1967 року народження (позивачка за зустрічним позовом по даній справі) та син - ОСОБА_6, 1977 року народження, що підтверджується довідкою Міжгірської селищної ради № 2528 від 18 квітня 2014 року та копією будинкової книги.

Крім того, встановлено, що на момент відкриття спадщини за померлим ОСОБА_2 в спадковому будинку були зареєстровані та проживали: син - ОСОБА_1, 1963 року народження (позивач за первісним позовом по даній справі), донька ОСОБА_3, 1967 року народження (позивачка за зустрічним позовом по даній справі) з родиною та син - ОСОБА_6, 1977 року народження, що підтверджується довідкою Міжгірської селищної ради № 1400 від 24 лютого 2014 року та копією будинкової книги.

Відповідно до ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 553 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачено, що спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Оскільки, ОСОБА_6, 1977 року народження помер ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, 1957 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_4, а ОСОБА_2, 1961 року народження, на момент відкриття спадщини за батьком в спадковому домі вже не проживав та не виконав вимог ст. 553 ЦК України (в редакції 1963 року), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що вважати фактично прийнявшими спадщину за померлими батьками слід вважати : сина - ОСОБА_1, 1963 року народження (позивача за первісним позовом по даній справі) та доньку ОСОБА_3, 1967 року народження (позивачку за зустрічним позовом по даній справі), які у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, змушені були звернутися до суду із позовами про визнання за ними права власності на спадкове майно.

Згідно з вимогами ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Отже, ухвалюючи рішення по даній справі, суд першої інстанції, розглянувши обставини справи та дослідивши надані сторонами докази й пояснення, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спадкоємцями за законом на спадщину за померлими батьками та братом слід визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 й визнати за ними право власності на спадковий будинок в рівних долях по 1/2 частині кожному.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

На підставі викладеного та ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 слід відхилити як безпідставну та необгрунтовану і залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Міжгірського районного суду від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: