АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 606/1530/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Ромазан Л.С.
Провадження № 22-ц/789/84/15 Доповідач - Демкович Ю.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2015 р.

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Демковича Ю.Й.

суддів - Хома М. В., Козак І. О.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тернополя

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_2

до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» /надалі «Товариство»/, ОСОБА_1

про визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИЛА:

Апелянт звернувся зі скаргою на рішення суду першої інстанції від 24.11.14 вважаючи, що воно ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Порушення вбачає в тому, що судом неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, а саме: у порушення вимог ч.4 ст. 174 ЦПК України не вирішено питання щодо заяви відповідача -2 відносно визнання позову.

Зазначає, що судом проігноровано той факт, що ОСОБА_1 є його дружиною, яка визнала ту обставину, що сплачені «Авто Просто» кошти в розмірі 29302,08 грн. були спільної сумісної власності подружжя, натомість суд прийшов до невірного висновку, що вказані кошти, які сплачені дружиною Товариству на виконання зобов'язання по Угоді від 07.02.14 є особистою власність відповідачки, й він ґрунтується на припущеннях «Авто Просто» та не підтверджується матеріалами справи.

Зазначає, що оскаржувана угода від 07.02.14 стосується придбання цінного майна, яким, безумовно, є автомобіль, вартістю 64950,00 грн. та помилково трактована судом першої інстанції як правочин, що не виходить за межі дрібного побутового.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 визнав скаргу, зазначивши, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам, а саме те, що спірні кошти були особистою власністю відповідачки.

Рішенням Теребовлянського районного суду від 24.11.14 у задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства та ОСОБА_1 про визнання угоди недійсною відмовлено.

Заслухавши учасника судового процесу, перевіривши юридичну оцінку встановлених судом фактичних обставин справи та їх повноту, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що кошти, які вносила його дружина ОСОБА_1 на виконання умов оспорюваної угоди, належать йому та останній на праві спільної сумісної власності, а також тієї обставини, що послуги, які є предметом вказаної угоди, мають високу вартість чи відносяться до цінного майна.

Також суд виходив із того, що для укладення відповідачем ОСОБА_1 із ТзОВ «АВТО ПРОСТО» угоди № 378311 із додатками № 1 та № 2 від 07.02.12 про надання послуг згоди відповідача ОСОБА_2 не потребувалося, оскільки згідно із ч.2 ст.65 ЦК України вважається, що ОСОБА_1 при укладенні цієї угоди діяла за згодою свого чоловіка.

Із такими висновками колегія суддів погоджується частково.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач та відповідач ОСОБА_1 з 01.05.77 перебувають у шлюбі.

07.02.12 між ОСОБА_1 та Товариством укладено угоду № 378311 /по тексту»Угода»/ із додатками № 1 та № 2, відповідно до умов якої відповідач зобов'язався надати позивачу послуги через систему придбання автомобіля марки «ВАЗ 210994» у групах «Авто Так».

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 добровільно підписала Угоду та додатки №№ 1,2, про що свідчить її особистий підпис на вказаних документах. Інших доказів у спростування даного факту позивачем та згаданим відповідачем не надано.

Такий висновок є вірним.

Підписанням Угоди та додатків відповідач ОСОБА_1 погодилась з усіма її умовами.

Слід зазначити, що п. 10 Угоди констатує, що підписання цієї угоди та додатків до неї є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом угоди та додатків. Якщо учасник системи одружений (-а), цім він (вона) заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення цієї угоди.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

У силу ст.ст. 2,3 Угоди Товариство гарантувало надання учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання учасником усіх зобов'язань, передбачених угодою.

Із змісту Угоди судова колегія робить висновок, що її предметом є надання Товариством послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля (придбання товару у групі), а не купівля-продаж ОСОБА_1 автомобіля.

До такого ж переконання прийшов і суд першої інстанції.

Тому є вірним посилання суду, що нормами СК України не передбачено надання згоди одним із подружжя на укладення угод про надання різного роду послуг, у тому числі й таких, що є предметом оспорюваної Угоди.

Тому посилання суду на ст.. 65 СК України є вірним.

Відповідно до ч. ч 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Аналізуючи встановлені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування зазначених статей ЦК, а тому твердження апелянта про те, що він не давав згоду на укладання Угоди колегія суддів до уваги не бере.

Апеляційна інстанція не погоджується лише із висновками суду щодо неналежності сплачених за Угодою коштів до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1.

Так, у силу ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У свою чергу, згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

У суду першої інстанції були відсутні докази того, що спірні кошти є особистою приватною власністю відповідача ОСОБА_1, а тому, йдучи від зворотного, вказані кошти є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказаний висновок є помилковим.

Враховуючи вищенаведене, апеляційна інстанція вважає, що рішення суду є законним, а тому відсутні підстави для його скасування з мотивів, наведених у скарзі.

Керуючись ст. ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 24 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скаргу.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Ю.Й. Демкович