Номер провадження: 22-ц/785/3980/15
Головуючий у першій інстанції Чеботаренко О. Л.
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2015 року

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Суворова В.О., Черевка П.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа Красноокнянський районний сектор державної міграційної служби України в Одеській області - "Про виселення відповідачів, вселення позивачів, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та скасування реєстрації місця проживання" та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 - "Про визнання договору купівлі-продажу будинку таким, що відбувся та визнання права власності на житловий будинок" - за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року, -

ВСТАНОВИЛА:

03.10.2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що позивачу ОСОБА_2 на праві приватної власності належить будинок в АДРЕСА_1, право власності на який він набув у шлюбі з ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.02.1993 року. Позивачі проживали і були зареєстровані у вказаному будинку, однак у 2002 році змінили місце проживання і виписалися з будинку. Так як будинок ними не використовувався ,то вони дозволили проживати там ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_5 та дітьми ОСОБА_6, ОСОБА_7 У 2006 році позивачі вирішили повернутися до свого будинку, однак дізналися, що відповідачі без їх дозволу зареєструвалися у їх будинку. Позивач неодноразово направляв відповідачам листи, у яких вимагав виселитися та повернути ключі від будинку, однак відповідачі не виконували зазначених вимог. У 2014 році стало відомо, що у будинку проживає лише ОСОБА_4 З 16.07.2014 року позивачі зареєструвалися у зазначеному житловому будинку, однак відповідач ОСОБА_4 продовжує там проживати і не допускає позивача до вказаного будинку, чим порушує права позивача як власника будинку.

28.10.2014 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічном позовом про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку таким, що відбувся та визнання права власності на житловий будинок, посилаючись на те, що 19.11.2002 року між ним та відповідачами за пропозицією останніх була укладена угода про купівлю-продаж будинку в АДРЕСА_1, про що була складена розписка у присутності свідків. Нотаріально оформити договір купівлі-продажу було неможливо, так як у відповідачів були відсутні документи на право власності на будинок. По домовленості між сторонами, ОСОБА_4 повинен був на протязі двох років перерахувати через банк відповідачам обумовлену у розписці суму 3500 грн. Частину грошей - 2000 грн. він перерахував через банк, а частину грошей 1500 грн. він передав особисто ОСОБА_3, із яких вона 500 грн. йому повернула для оформлення документів. Таким чином ,він виконав всі умови договору. Крім того, у 2002 році він з сім'єю - дружиною та дітьми був зареєстрований у вказаному будинку, однак у 2006 році відповідачі листом повідомили його, що у них виникли складнощі на місці їх тодішнього проживання і почали вимагати або доплати у сумі 4000 грн. у зв'язку із підвищенням цін на житло, або звільнення будинку. Він відмовився виконувати ці вимоги. Листом від 26.07.2014 року позивачі вимагали від нього та його сім'ї звільнити будинок, у якому вони мають поселитися для постійного місця проживання.

Крім того, ОСОБА_4 просив застосувати позовну давність до заявлених ОСОБА_3, ОСОБА_2 вимог та визнати їх незаконними на підставі пропуску ними строку для оскарження угоди про куплю-продажу будинку без поважних причин.

Позивач ОСОБА_3 та його представник заявлений позов підтримали, просили задовольнити його у повному обсязі, зустрічний позов не визнали, просили відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Відповідач ОСОБА_4 позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 не визнав, заперечував проти його задоволення, заявлений ним зустрічний позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 до суду не з*явилась, надавши до суду заяву, по якій просила розглянути справу у її відсутність, так як вона проживає у м. Москва, при цьому позов не визнала повністю.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 до суду не з*явились, повідомлялись належним чином.

Представник третьої особи - Красноокнянського РС ГУ ДМС України в Одеській області подав заяву, за якою не висловив думку щодо заявленого позову і повідомив, що у разі задоволення позову рішення суду буде виконане, до суду не з*явився, повідомлявся належним чином.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 25.02.2015 року позов ОСОБА_3, ОСОБА_2 частково задоволений, виселено ОСОБА_4 без надання іншого жилого приіщення із житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 та який належить ОСОБА_2, визнано ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - вказаним будинком; вселено ОСОБА_2, ОСОБА_3 у зазначений житловий будинок, який належить ОСОБА_2, вирішено питання про судові витрати. В решті позовних вимог відмовлено, у задоволені зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

12.03.2015 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу на вказане рішення районного суду, по якій просять рішення районного суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення зустрічних позовних вимог у повному обсязі та про відмову у задоволені позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків районного суду дійсним обставинам справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

По справі встановлені наступні фактичні обставини.

Позивачу ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 06.02.1993 року належить житловий будинок в АДРЕСА_1. Зазначений договір зареєстровано 13.03.1993 року в Гавіноській сільській раді в погосподарській книзі № 10.

Відповідно до довідки Красноокнянського РС ГУ ДМС України в Одеській області, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 зареєстровані в АДРЕСА_2 з 2002 року як квартиронаймачі.

Відповідно до довідки Гавіноської сільської ради Красноокнянського району Одеської області, ОСОБА_4 зареєстрований в АДРЕСА_2 з 2002 року як квартиронаймач у будинку ОСОБА_2, де і проживає.

Під час розгляду справи районним судом, відповідач ОСОБА_4 підтвердив, що він дійсно зареєстрований і проживає у вказаному будинку, однак він вважає, що проживає як власник, а не квартиронаймач, тому що ніяких договорів найму житла він не укладав. При цьому, відповідач підтвердив,що його колишня дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_6 вже тривалий строк, більше 6 місяців не проживають у будику, так як знаходяться у Росії. Син відповідача ОСОБА_7 працює у м.Одеса і періодично приїздить у АДРЕСА_2.

Статтями 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба (ст. ст. 379, 380 ЦК України).

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР (ст. ст.379, 382 ЦК України), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що відповідач ОСОБА_4 не є членом сім'ї ОСОБА_2, не укладав договору найму житла з власником, не має права власності на будинок або на його частку, у зв'язку з чим відповідач ОСОБА_4 незаконно користується майном, яке на праві приватної власності належить ОСОБА_2, чим перешкоджає власнику здійснювати свої права щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном, а тому вимоги позивачів про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення відповідача без надання іншого приміщення і вселення позивачів підлягають задоволенню.

Стосовно вимог позивачів про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, то відповідно до ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених ч. 1, п. п. 1, 5 ч. 3 та ч. 4 ст. 71 ЖК України.

Тимчасова відсутність наймача та членів його сім'ї не звільняє їх від виконання обов'язків за договором найму жилого приміщення.

Частинами 1,2 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Згідно ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом.

У пункті 10 постанови № 2 Пленуму "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12.04.1985 року Верховний Суд України роз'яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до довідки Гавіноської сільської ради Красноокнянського району Одеської області від 10.09.2014 року, ОСОБА_5 зареєстрована в АДРЕСА_2 з 2002 року як квартиронаймач у будинку ОСОБА_2,однак більше 5 років у зазначеному будинку не проживає.

Відповідно до довідок Гавіноської сільської ради Красноокнянського району Одеської області від 10.09.2014 року, ОСОБА_6, ОСОБА_7 зареєстровані в АДРЕСА_2 з 2002 року як квартиронаймачі у будинку ОСОБА_2, однак більше 6 місяців у зазначеному будинку не проживають.

Дані обставини були також підтвердженні відповідачем, а також вбачаються й з показань свідків, заслуханих районним судом під час розгляду справи.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_5 зверталась до районного суду з заявою, у якій повідомила, що вона зареєстрована в АДРЕСА_1, але проживає у м. Москва, зазначивши власний номер телефону російського оператора мобільного зв'язку і у вказаній заяві не повідомляла суд про будь-які перешкоди щодо її проживання за місцем реєстрації.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації більше шести місяців без поважних причин і тому їх слід визнати такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Стосовно вимог про зобов'язання Красноокнянського РС ГУ ДМС України в Одеській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку, то в постанові Верховного суду України від 16 січня 2012 року № 6-57 цс 2011р. та п.34 постанови №5 Пленуму ВССУ від 7.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" сформульована обов'язкова для всіх судів України правова позиція про те, що за змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 р. № 1382-ІV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

У зв'язку з тим, що зазначений Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Відповідно до розділу ІІІ "Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів", затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 року N 1077 та зареєстрованого МЮ України 18.12.2012 року за № 2109/22421 (з наступними змінами ), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, у т.ч. судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів).

Зняття з реєстрації на підставах, визначених в абзацах 8,9 п. 3.1 цього розділу, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи закладу/установи або за заявою власника/наймача житла або їх законних представників.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду, що питання зняття особи з реєстраційного обліку є похідним від вирішення питання про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою і за таких обставин зняття відповідачів з реєстрації ще й за судовим рішенням є зайвим. Тому, в цій частині заявлені позовні вимоги задоволенні не підлягають.

Стосовно зустрічних позовних вимог колегія суддів звертає увагу на наступне.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 посилався на положення ст. 220 ЦК України, зазначаючи, що вони з ОСОБА_3 домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується письмовити доказами і відбулося повне виконання договору: ОСОБА_3 передала йому будинок в АДРЕСА_1,а він передав ОСОБА_3 гроші за вказаний будинок, при цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ухиляються від від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.

Так, із наданої розписки вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 19.11.2002 року обумовили вартість будинку ОСОБА_2, зазначивши, що ОСОБА_4 зобов'язується протягом двох років виплатити 3500 грн.

Колегія суддів звертає увагу, що належних доказів того, що ОСОБА_4 передав зазначену суму ОСОБА_3 або ОСОБА_2, позивачем по зустрічному позову, в порушення вимог ст. 60 ЦПК України, суду не надано.

З квитанції відділення Ощадбанку від 03.07.2003 року на суму 2000 грн. не вбачається призначення платежу. Доказів того, що були передані за будинок ще 1500 грн. надано не було. Натомість у всіх наданих суду особистих листах йдеться про ряд невирішених питань щодо купівлі-продажу будинку.

Таким чином, всі істотні умови договору сторонами досягнуто не було, у зв'язку з чим розписка по суті є лише домовленістю про укладення такого договору в майбутньому - після сплати коштів.

Крім того, хоча ОСОБА_3 і була, відповідно до ст. 22 КпШС, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, співвласником спільної сумісної власності - житлового будинку, який був придбаний у шлюбі з ОСОБА_2, однак відповідно до ст. 23 цього ж Кодексу, майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою, а при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Однак така письмова згода ні однією із сторін суду надана не була.

Відповідно до п.4 Перехідних положень ЦК України, щодо цивільних правовідносин які виникли до набрання чинності ЦК України (до 01.01.2004 року), положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Так, ст. 227 ЦК УРСР (у редакції 1963 року, який діяв на час складення сторонами розписки), передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Ст. 47 ЦК УРСР у редакції 1963 року) передбачає, що нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Судом встановлено, що до 31.12.2003 року ОСОБА_4 не виконав повністю всі обумовлені вимоги і тому у подальшому до продовжених між сторонами правовідносин слід застосувати положення ЦК України у редакції 2004 року.

Статтями 182, 657 ЦК України (2003 р.) передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію договорів купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

Як роз'яснив у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з думкою районного суду про те, що діючим законодавством України не передбачено визнання у судовому порядку дійсним договір купівлі-продажу у випадку, коли він, крім нотаріального посвідчення, підлягає державній реєстрації.

Крім того, способи захисту цивільних прав встановлені положеннями ст. 16 ЦК України та іншим способом, встановленим договором або законом.

Визнання договору таким, що відбувся діючим законодавством не передбачено.

Одночасно, колегія суддів звертає увагу на те, що при ухиленні сторони від нотаріального посвідчення договору, вимогами ч. 2 ст. 220 ЦК України передбачено визнання в судовому порядку договору дійсним, а таких вимог ОСОБА_4 не заявляв.

Колегія суддів вважає, що районний суд прийшов до правильних висновків про те, що зустрічні позовні вимоги не ґрунтуються на законі і тому у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, як відмовити і у застосуванні до позовних вимог ОСОБА_3, ОСОБА_2 позовної давності, так як право володіння не обмежено строками позовної давності і на зміст права власності не впливають місце проживання власника і місце знаходження майна.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підтвердження своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Колегія суддів вважає, що районний суд, давши оцінку поясненням сторін по справі та на підставі сукупності зібраних по справі доказів, прийшов до правильного обґрунтованого висновку, що твердження позивачів за первісним позовом є доведеними та підтвердженими, у зв'язку з чим підлягаючими частковому задоволенню, у той час як доводи та твердження позивача за зустрічним позовом є необґрунтованими, у зв'язку з чим не підлягаючими задоволенню.

Висновки суду першої інстанції відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами.

Доводи апеляційної скарги є неспроможними, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, є правильним по суті, відповідає вимогам ст. ст. 212-215 ЦПК України, підстави для його скасування та ухвалення нового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 25 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області В.І. Сватаненко

В.О. Суворов

П.М. Черевко

15.04.2015 року м. Одеса