Апеляційний суд Житомирської області
Категорія 59 Доповідач Павицька Т. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Миніч Т.І., Трояновської Г.С.,

при секретарі судового

засідання Ковальській Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом комунального підприємства „Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Богунського районного суду м.Житомира від 26 січня 2015 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року КП „Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради звернулося до суду із зазначеним позовом, в якому просило стягнути з відповідача борг за надані послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2009 року по 01.05.2011 року в сумі 2 122 грн. 41 коп., посилаючись на те, що послуга по забезпеченню відповідача опаленням позивачем була надана, однак відповідач отримані послуги не оплатив. Під час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2009 року по 01.12.2014 року в сумі 6 963 грн. 88 коп.

Рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 26 січня 2015 року позов КП „Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь КП „Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради 6 963 грн. 88 коп. заборгованості за послуги з централізованого опалення та 214 грн. 60 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та закрити провадження у справі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає в АДРЕСА_1, яка обслуговується КП „Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради.

Тобто, між сторонами по справі виникли правовідносини пов'язані з наданням послуг з централізованого опалення та відповідач являється абонентом позивача.

Відповідно до п.5 ч.3 ст.20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст.32 Закону України „Про житлово-комунальні послуги" розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Згідно наявних в матеріалах справи розрахунків, заборгованість ОСОБА_2 за надані послуги з централізованого опалення перед позивачем за період з 01.10.2009 року по 01.12. 2014 року складає 6 963 грн. 88 коп.

Правильність проведення позивачем розрахунку заборгованості відповідачем не спростовано. З матеріалів справи вбачається, що послуги КП „Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради фактично надавалися; відповідно до ч. 3 ст.10 ЦПК України будь-яких доказів щодо неотримання їх або отримання неналежної якості за весь спірний період відповідач не надав.

Встановивши, що відповідач не виконує своїх зобов'язань з оплати спожитих ним послуг з централізованого опалення, у зв'язку з чим утворилася заборгованість в сумі 6 963 грн. 88 коп., суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов.

Не заслуговує на увагу та не впливає на правильність судового рішення посилання відповідача про те, що між ним та позивачем відсутні будь-які договірні зобов'язання про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території, що на думку останнього виключає можливість проведення позивачем нарахування та покладення на нього обов'язку їх оплати, враховуючи наступне.

Так, відповідач фактично отримує послуги з централізованого опалення, які надає позивач, але оплату їх не проводить.

Статтями 20,21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права та обов'язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, а обов'язком - оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов'язком виконавця є надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання.

Таким чином необхідність укладення договору на надання житлово-комунальних послуг передбачена законом і його укладення визначено як обов'язок, а не право сторін. Сама по собі відсутність письмового договору між сторонами не може бути підставою для відмови в позові про стягнення заборгованості за надані послуги.

Тобто, неукладення позивачем договору з відповідачем не звільняє останнього від оплати нарахованих платежів і не створює для виконавця послуг обов'язку припинення нарахування плати за ці послуги.

За правилами ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач 04.10.2011 року звертався із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги надані з централізованого опалення. За заявою ОСОБА_2, поданою 11.11.2011 року, ухвалою суду від 21.12.2011 року судовий наказ скасовано.

Частиною другою ст.264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності.

Указані висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів.

Строк, який минув з дати скасування судового наказу до дати звернення до суду із позовом не перевищив трирічний. Відтак, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності.

При розгляді справи судом дотримані вимоги цивільного процесуального закону, всебічно й об'єктивно з'ясовані обставини справи та дана їм належна оцінка.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення щодо скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богунського районного суду м.Житомира від 26 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді