Справа № 381/4739/14 Головуючий у І інстанції Ковалевська Л. М.
Провадження № 22-ц/780/1074/15 Доповідач у 2 інстанції Журба С.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Коцюрби О.П., Мережко М.В.,

за участю секретаря Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Фастівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_3 про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, який мотивувала наступним:

У березні 1996 року ОСОБА_3 звернувся до Фастівської РДА із заявою надати йому у постійне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району. Рішенням виконкому Малоснітинської сільської ради від 15 березня 1996 року № 2 надано згоду на виділення йому земельної ділянки площею 21,1 га для ведення фермерського господарства. Розпорядженням Фастівської РДА від 20 грудня 1996 року № 836 ОСОБА_3 надано у постійне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства на території Малоснітинської сільської ради Фастівського району. 04 квітня 1997 року він отримав державний акт на право постійного користування землею серія КВ №/24, який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за номером 24.

Позивач зазначала, що вона не має можливості реалізувати своє право на отримання земельної ділянки у власність, оскільки її межі накладаються на земельну ділянку площею 17,0га ОСОБА_3, який належним чином не оформив всю технічну документацію на виділену йому земельну ділянку. Крім того, вказувала, що не ОСОБА_3 повинен був підписувати заяву про виділення земельної ділянки, а голова створюваного селянського фермерського господарства, та на ім'я голови господарства повинен був бути виготовлений державний акт. Тому вона звернулася до суду за захистом свого права, просила визнати недійсним та скасувати рішення Фастівської РДА від 20 грудня 1996 року, визнати недійсним державний акт на право постійного користування землею серія КВ № /24 від 04 квітня 1997 року.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповноту та неправильність встановлення обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. Обґрунтував апеляційну скаргу тим, що позивачем було надано належні докази про порушення відповідачем її прав, а суд дав їм неправильну оцінку. Вважає висновки суду такими, що не відповідають вимогам закону.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне:

У відповідності до положень ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає наведеним вимогам, відтак підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Ст. 3 ЦПК України встановлено, що особа може звернутися до суду за захистом в порядку цивільного судочинства у разі наявності порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Аналогічна норма міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що земельна ділянка була передана в користування позивачу з порушенням вимог закону, оскільки той не створював селянське (фермерське) господарство. Крім того, з точки зору позивача, відповідач до цього часу остаточно не оформив всю технічну документацію на виділену йому земельну ділянку. Зазначені посилання позивача були належним чином перевірені в ході розгляду справи та не знайшли свого підтвердження, чому в рішенні суду першої інстанції була дана детальна оцінка, з якою погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Окрім того, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції також виходив з того, що позивачем не було належно доведено наявності порушення її прав з боку відповідача, адже останній став законним землекористувачем ще в 1997 році, тоді як позивач отримала дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення їй земельної ділянки лише у 2013 році. Не було належним чином доведено позивачем й факту накладення ділянки відповідача на її ділянку, що зумовлює відсутність підстав для задоволення позову.

З наведеними висновками суду першої інстанції в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи їх виваженими та обґрунтованими. Надання ще у 1997 році у користування ділянки відповідачу жодним чином не може порушувати прав позивача, які виникли через 16 років після цього. Обґрунтованим є й висновок суду щодо недоведеності посилань на накладення земельних ділянок, оскільки єдиний документ з цього приводу - лист управління Держземагентства у Фастівському районі Київської області, не може вважатися належним доказом такого накладення, оскільки не містить точних та конкретизованих даних з цього приводу. Не доводять наявності порушення прав позивача й інші доводи апеляційної скарги.

Згідно положень ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи той факт, що порушень вимог матеріального і процесуального законодавства при вирішенні справи судом першої інстанції колегія суддів не вбачає, підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді