Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А., про звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк», ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Гончаренко Т.А., про визнання частково недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором від 26 грудня 2007 року на квартиру АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_3 на підставі договору від 14 листопада 2011 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 26 грудня 2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 20, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит у сумі 2 644 000 дол. США на строк з 26 грудня 2007 року по 25 грудня 2012 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, виходячи із 12,5% річних.

Між ПАТ АБ «Укргазбанк» 09 червня 2008 року та іпотекодавцями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки. Відповідно до п. 2.1.1 цього договору предметом іпотеки є багатоквартирний житловий будинок НОМЕР_1, розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 6 422,9 кв. м, житловою площею 2 285,6 кв. м.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2009 року договір іпотеки, було визнано недійсним, запис про іпотеку виключений з реєстру іпотек.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13 травня 2010 року на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 стягнуто 1 664 543,02 грн та 2 630 252,33 дол. США, рішення суду не виконано, тому заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором № 20 становить 3 664 801,99 дол. США та 23 800 945,13 грн пені.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 квітня 2012 року рішення Московського районного суду від 11 вересня 2009 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ПАТ АБ «Укргазбанк» про визнання договору іпотеки недійсним відмовлено.

Відомості у Державному реєстрі іпотек та у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо предмету іпотеки поновлено, що підтверджено витягами від 22 травня 2014 року.

Відповідно до витягу з Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_3

Позивач зазначає, що право власності на предмет іпотеки, а саме нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, перейшло до ОСОБА_3, а тому, саме вона буде нести обов'язки за договором іпотеки у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до ПАТ АБ «Укргазбанк» із зустрічним позовом, в якому просила визнати частково недійсним договір іпотеки від 09 червня 2008 року, укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відповідно до якого предметом іпотеки є житловий будинок НОМЕР_1, загальною площею 6422,9 кв. м, житлова площа - 2285,6 кв. м, що розташований по АДРЕСА_1. Просила виключити квартиру НОМЕР_2 у вказаному будинку з числа квартир, які є предметом іпотеки за договором іпотеки.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено, у задоволенні позову ОСОБА_3. відмовлено.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 у загальному розмірі 3 664 801,99 дол. США та 23 800 945,13 грн. пені, яка складається з пені за прострочку погашення кредиту у сумі 16 956 872,78 грн., пені за прострочку погашення процентів у сумі 6 844 072,35 грн., непогашеного кредиту у сумі 2 382 796,72 дол. США та простроченої заборгованості по процентах у сумі 1 282 005,27 дол. США по кредитному договору № 20 від 26 грудня 2007 року, звернуто стягнення на квартиру НОМЕР_2, що розташована у будинку АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3, з початковою ціною продажу предмету іпотеки з прилюдних торгів у розмірі 90% від вартості предмета іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України. Вирішено питання судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року скасовано. У позові ПАТ АБ «Укргазбанк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 09 червня 2008 року, укладений між ПАТ АБ «Укргазбанк», ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в частині перебування в іпотеці квартири НОМЕР_2.

У касаційній скарзі ПАТ АБ «Укргазбанк» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ АБ «Укргазбанк» та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про дійсність договору іпотеки на час придбання квартири ОСОБА_3 та безпідставність її позовних вимог про недійсність договору іпотеки стосовно квартири НОМЕР_2.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що на час придбання квартири ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 14 листопада 2011 року, як складова житлового будинку НОМЕР_1, із реєстру обтяжень була виключена й підстав для застосування положень статей 23, 38 Закону України «Про іпотеку» та звернення стягнення заборгованості ОСОБА_4 на цю квартиру у банку не було, оскільки квартира, як окремий об'єкт після відповідної реєстрації номеру та як складова будинку не перебувала в іпотеці.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 26 грудня 2007 року був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит у сумі 2 644 000 дол. США на строк з 26 грудня 2007 року по 25 грудня 2012 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, виходячи із 12,5 % річних.

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань перед ПАТ АБ «Укргазбанк» 09 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4, ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки.

Відповідно до п. 2.1.1 кредитного договору предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок НОМЕР_1, розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 6422,9 кв. м, житловою площею 2285, 6 кв. м.

Відомості про іпотеку внесені до Державного реєстру іпотек, що підтверджено витягом з Державного реєстру іпотек від 09 червня 2008 року. На відчуження предмету іпотеки накладено заборону, що підтверджено витягом про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 09 червня 2008 року.

Відповідно до п. 3.1.6 договору іпотеки іпотекодержатель/банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку одноразового чи неодноразового прострочення іпотекодавцем сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту або порушення інших умов кредитного договору, за рахунок коштів, виручених від реалізації предмету іпотеки одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як убачається з кредитного договору строк його дії - до 25 грудня 2012 року. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України). Суди встановили, що строк дії договору на час звернення кредитора до суду не сплинув, а і на час ухвалення рішення основне зобов'язання боржником не виконано.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року) та Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868.

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Пунктами 74, 75 Порядку держаної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, передбачено, що рішення суду щодо обтяження прав на нерухоме майно, що набрало законної сили, є документом, що підтверджує виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про збереження обтяження майна іпотекою внаслідок скасування рішення суду про виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження цього майна іпотекою та про поширення на ОСОБА_3 відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» статусу іпотекодавця за іпотечним договором, враховуючи, що до неї перейшло право власності на квартиру, яка є складовою частиною будинку - предмета іпотеки.

За таких обставин, з огляду на тлумачення сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин слід дійти висновку про те, що ефективним відновленням прав кредитора у зв'язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін, як однієї із умов надання (отримання) кредиту.

Дійшовши правильного висновку про поширення норми статті 23 Закону України «Про іпотеку» на правовідносини сторін, суд першої інстанції, разом з тим, не в повній мірі правильно застосував цю норму, оскільки не врахував положення частин 3 і 4 статті 5 Закону України «Про іпотеку» та не звернув уваги на інші факти, які мають суттєве значення для правильного застосування норми статті 23 Закону України «Про іпотеку», зокрема, щодо визначення предмета іпотеки та його вартості.

Так, судом звернуто стягнення на окрему квартиру як на предмет іпотеки, в той час як предметом іпотеки за договором іпотеки № 16/08-Б від 09 червня 2008 року визначено не окремі квартири, а будинок НОМЕР_1 в цілому (який складається із 123 квартир), загальною оціночною вартістю 17 млн 70 тис. грн. Крім того, за погодженням сторін договору іпотеки з-під іпотеки виключено цілий ряд квартир будинку (26 квартир) без зміни попередньої вартості предмета іпотеки.

Таким чином, звернувши стягнення на квартиру як на частину об'єкта нерухомого майна (частину предмета іпотеки), суд не навів обґрунтування такого рішення та не встановив, яким чином співвідноситься предмет іпотеки з його частиною та вартість предмета іпотеки (будинку) з вартістю набутої ОСОБА_3 квартири.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції на вищевказане уваги не звернув.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі ч. 2 ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська