Ухвала

іменем україни

19 листопада 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ВисоцькоїВ.С., Умнової О.В., ФаловськоїІ.М., розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, департаменту земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, товариства з обмеженою відповідальністю «Геокон», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку та відновлення меж земельної ділянки, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду із указаним позовом, який згодом уточнила, в обґрунтування якого посилалася на те, що вона разом з ОСОБА_8, ОСОБА_9., ОСОБА_10 є співвласниками Ѕ частини жилого будинку АДРЕСА_1 у рівних частках (тобто по 1/8 частині кожному) на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 26 жовтня 1988 року. Інша Ѕ частина цього ж будинку належить ОСОБА_7 на підставі договору дарування від 30 січня 2008 року. Згідно рішення Ватутінської районної ради народних депутатів м. Києва від 03 квітня 1989 року вказаний вище жилий будинок був зареєстрований за подвійним номером АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є власниками (по Ѕ частині кожен) жилого будинку АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом від 12 вересня 1997 року та свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 18 вересня 1991 pоку, а також власниками земельної ділянки площею 0,1 га на підставі державних актів на право власності на земельну ділянку від 26 березня 2004 року.

Протягом тривалого часу, позивач та треті особи користувалися прилеглою до їх будівель земельної ділянкою загальною площею 0,15 га та вносили плату за цю землю.

У 2000 році позивач та треті особи звернулись до Київської міської ради з заявою про передачу їм у приватну власність земельної ділянки, на якій розташовані вищевказані будинки. Рішенням Київської міської ради від 23 грудня 2003 року, в яке внесено зміни рішенням Київської міської ради від 14 жовтня 2010 року шляхом зміни прізвища ОСОБА_7 на ОСОБА_7, частина зазначеної земельної ділянки площею 0,1 га передана у приватну власність позивача та третіх осіб по 1/8 частині кожному (від площі 0,1 га). Проте державні акти на земельну ділянку позивачу та третім особам не видано, договір оренди на решту земельної ділянки, яка перебуває у їх фактичному користуванні (0,05 га) не укладено внаслідок чисельних земельних спорів з ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 12 березня 2009 року загальна фактична площа земельних ділянок будинковолодінь АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 становить 0, 3081 га, якою спільно користувалися згідно усної домовленості, починаючи з 1948 року, родичі позивача, третіх осіб та відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6При виготовленні технічної документації на оспорювані державні акти відповідачами були допущені чисельні порушення чинного на той час порядку оформлення та видачі державних актів на право власності на земельну ділянку. Зокрема, відповідачами не були належним чином погоджені межі землекористування з суміжними землекористувачами у акті встановлення та погодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі від 01 березня 2003 року та були допущені фальсифікації. В зв'язку з викладеним, позивач просила задовольнити її позовні вимоги.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати вказані судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ст. 159 ЗК України земельні спори розглядаються органами виконавчої влади з питань земельних ресурсів та органами місцевого самоврядування на підставі заяви однієї із сторін .

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом.

Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, визнання державних актів недійсними тощо.

Судами встановлено, що 26 березня 2004 року на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_5 видано державні акти на земельну ділянку на підставі рішення Київської міської ради від 24 лютого 2000 року, відповідно до якого останні є власниками земельної ділянки площею Ѕ від 0,1000 га, розташованої по АДРЕСА_2. (а.с. 16, 17 т. 1 ).

23 грудня 2003 року Київською міською радою прийнято рішення, відповідно до якого ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_9., ОСОБА_7 та ОСОБА_4 передається земельна ділянка у спільну часткову власність по 1/8 від 0,1 га по АДРЕСА_1 (а.с. 19 т. 1). Державні акти вказаними особами не отримані.

17 червня 2010 року Деснянським районним судом м. Києва постановлено рішення за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про визнання недійсними спірних державних актів, яким встановлено, що оспорювані державні акти були видані відповідно до вимог діючого законодавства (а.с. 108-113 т.1 ). Доводи ОСОБА_7 про те, що спірні державні акти видані на земельні ділянки, розмір яких перевищує розмір земельних ділянок, якими вони фактично користуються не знайшли свого підтвердження.

13 вересня 2012 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення у справі за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9., ОСОБА_10, ОСОБА_4, третя особа - Управління земельних ресурсів КМДА, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відновлення межі і стану земельної ділянки та знесення самовільно зведеної господарської капітальної споруди, яким позов задоволено (а.с. 233- 235 т.1). Отже вказані обставини щодо порядку видачі, законності видачі спірних державних актів були предметом розгляду у інших цивільних справах.

Місцевий суд, відмовляючи в задоволенні позову, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами і доповненнями, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) судам підсудні справи за заявами, зокрема, щодо визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки.

Посилання апеляційного суду на ту обставину, що розпорядження органів місцевого самоврядування про видачу спірних державних актів не оскаржувались, тому і це є, зокрема, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог про визнання державних актів недійсними, не має правового значення для вирішення справи, оскільки апеляційним судом вірно встановлено, що при видачі державних актів відсутні порушення встановленого законом порядку видачі державних актів.

Доводи касаційної скарги, що судами не взято до уваги висновку експертизи від 25 червня 2014 року не заслуговують на увагу, оскільки вказана експертиза проводилася у іншій справі, де предметом розгляду були позовні вимоги про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та відновлення межі і знесення самовільно зведеної споруди.

Крім того, не заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги, що при отриманні спірних державних актів відповідачами не було погоджено меж земельної ділянки, акту про погодження меж вони не підписували, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду є законними і обґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 червня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.С. Висоцька

О.В.Умнова

І.М. Фаловська