АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/9351/15 Справа № 203/1128/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Свистунова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Міхеєвої В.Ю., Ремеза В.А.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпропетровську цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2015 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Пята Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулась до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3, третя особа Пята дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним заповіту та свідоцтва про право на спадщину.Сплативши судовий збір, згідно чинного законодавства.

У обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що 08 липня 2011 року померла її мати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкала у квартирі АДРЕСА_1 та яка належала їй на праві власності, внаслідок виплати паю у житлово-будівельному кооперативі № 310 м. Дніпропетровська. Позивач є рідною донькою померлої, яка з 1999 року до виїзду за кордон постійно проживала разом зі своєю матірю у належній їй квартирі. 09.06.2008 року позивач виїхала до Ізраїлю по трудовій візі і повернулась лише 30.07.2012 року. Під час перебування у Ізраїлі, позивач підтримувала регулярний зв'язок зі своєю матірю за допомогою телефону, крім того, щомісячно пересилала грошові кошти голові кооперативу для оплати послуг відповідача, яка погодилась надавати матері позивача допомогу у прибиранні квартири та придбанні продуктів харчування. Про смерть матері позивач дізналась лише 10.07.2011 року від голови ЖБК № 310 м. Дніпропетровська, і відправила грошові кошти на її поховання. Після повернення в Україну позивач дізналася, що її мати у останні місяці життя змінила заповіт та заповіла свою квартиру відповідачу, послуги якої у наданні допомоги матері саме оплачувала позивач. Позивач вважає, що відповідач користуючись можливістю доступу до житла померлої заволоділа усіма сімейними документами, тому на даний час позивач має труднощі з їх відновленням. Крім того, позивач у обґрунтування заявлених вимог посилалась на те, що матір позивача змінила заповіт під впливом погроз та психічного розладу внаслідок систематичного вживання алкоголю та психічного тиску з боку відповідача. Таким чином, позивач звернулась до суду та просила суд визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, оскільки він не відповідав справжній волі ОСОБА_5, а отже є незаконним. Окрім вищезазначеного, позивач просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5, померлої 08.07.2011 року на квартиру АДРЕСА_2.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, позивач звернулась з апеляційною скаргою, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, з тих підстав, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, що підлягає розгляду та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2, дошлюбне прізвище «Дудіна» є рідною донькою ОСОБА_5, яка померла 08 липня 2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про народження, копією паспорта позивача та копією свідоцтва про смерть ОСОБА_5, наявними в матеріалах справи (а.с. 18-19, 21, 41, 71).

Крім того, встановлено, що 16.04.2011 року ОСОБА_5 склала заповіт на випадок своєї смерті та зробила таке розпорядження, що належну їй квартиру № 63, яка знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Мініна, буд. № 13, вона заповідає ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, зазначивши у заповіті, що заповіт від 15.04.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, за реєстровим № 1307, заповідач ОСОБА_5 скасовує. Крім того, на прохання заповідача заповіт було записано власноручно нотаріусом зі слів заповідача о 17:00 годинні за місцем проживання заповідача удома за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується копією дубліката заповіту, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4, копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі та копією інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 22.05.2012 року, наявними в матеріалах справи (а.с. 55-57, 112).

Судом встановлено, що з 07.11.1981 року по день своєї смерті ОСОБА_5 була зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. Дана квартира належала ОСОБА_5 на праві власності на підставі довідки про виплату паю в житлово-будівельному кооперативі № 310 м. Дніпропетровська від 20.10.1992 року, що підтверджується копією довідки голови ЖБК № 310 м. Дніпропетровська, копією реєстраційного посвідчення на квартиру від 11.11.1992 року, копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.03.2012 року, копією витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна від 22.05.2012 року, копією витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 22.05.2012 року, наявними в матеріалах справи (а.с. 42, 57-59).

З матеріалів справи було встановлено, що 17.12.2011 року після смерті ОСОБА_5 на підставі заяви про прийняття спадщини від ОСОБА_3 Пятою ДДНК була відкрита спадкова справа № 554/2011 до майна померлої 08.07.2011 року, що підтверджується матеріалами спадкової справи від 17.12.2011 року, наявними в матеріалах справи (а.с. 40-73).

Встановлено, що 01.12.2011 року позивач ОСОБА_2 зверталась до Пятої ДДНК з заявою про прийняття спадщини ОСОБА_5, померлої 08.07.2011 року, за результатом розгляду якої позивачу було відмовлено в видачі свідоцтва на спадщину, у звязку з пропуском позивачем терміну, для прийняття спадщини, а також повідомлено позивачу про те, що померла ОСОБА_5 залишила заповіт на квартиру АДРЕСА_4 на імя ОСОБА_3, тому свідоцтво про право на спадщину було видано спадкоємиці за заповітом, що підтверджується копією заяви ОСОБА_2 від 01.12.2011 року, копією конверту про направлення заяви, копією листа державного нотаріуса від 01.2012 року, копією листа державного нотаріуса від 08.2012 року та копією заяви позивача про прийняття спадщини від 11.08.2012 року, наявними в матеріалах справи (а.с. 44-48, 61-63).

Також судом встановлено, що 22 січня 2013 року рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська позивачу ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, що підтверджується копією рішення суду від 22.01.2013 року, наявною в матеріалах справи. (а.с. 180а-180в)

Встановлено, що 22.05.2012 року відповідач ОСОБА_3 отримала від державного нотаріуса Пятої ДДНК на підставі дублікату заповіту, виданого 14.12.2011 року приватним нотаріусом ДМНО ОСОБА_4 свідоцтво про спадщину за заповітом. Спадкодавцем зазначеного у заповіті майна є ОСОБА_5, спадщина складається з кватири № 63 по вул. Мініна, буд. № 13 в м. Дніпропетровськ, яка належала спадкодавиці на підставі реєстраційного посвідчення, виданого 11.11.1992 року на підставі довідки кооперативу м. Дніпропетровська від 20.10.1992 року про сплату паю в житлово-будівельному кооперативі № 310 м. Дніпропетровська. Зазначене підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.05.2012 року, копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22.05.2012 року, наявними в матеріалах справи (а.с. 59-60).

Ухвалою суду від 06.08.2014 року була призначена посмертна судова-психіатрична експертиза ОСОБА_5, яка померла 08 липня 2011 року, за результатом проведення якої, 23.04.2015 року висновком судово-психіатричного експерта № 22 було встановлено, що ОСОБА_5 в період часу, тобто на момент складання заповіту 16 квітня 2011 будь яким психічним захворюванням не страждала, за своїм психічним станом в той період часу могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. Викладені обставини підтверджуються висновком судово-психіатричного експерта № 22 від 23.04.2015 року, наявним в матеріалах справи (а.с. 170-172).

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

До загальних вимог додержання яких є необхідним для чинності правочину відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України відноситься волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Підставою недійсності правочину, згідно ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до змісту ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Пунктом 6 ОСОБА_6 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 (надалі ОСОБА_6 від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13) розяснено, що право на пред'явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту.

Згідно змісту ст. ст. 1247,1248 ЦК України до форми заповіту встановлюються загальні вимоги, а саме заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення , заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251, 1252 цього Кодексу. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (ст. 1253 цього Кодексу).

Статтею 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абз. 3 ч. 2 ст. 1248 і ст. 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.

Підпунктами 1.7., 1.8., 1.11. п. 1 Глави 3 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 296/5 від 22.05.2012 року (надалі наказ № 296/5), встановлений порядок складання заповіту відповідно до якого нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сімї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, імя, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

Відповідно до п. 8 Наказу № 296/5, встановлено, що відомості про заповіти підлягають обов'язковій державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, установленому положенням про Спадковий реєстр, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.07.2011 № 1810/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 11.07.2011 за № 831/19569.

Відповідно до ч. 1,2,3 ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним.

Пунктом 6 ОСОБА_6 від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 визначено, що у разі складання кількох заповітів щодо розпорядження одним і тим же майном (множинність заповітів) судам слід враховувати норми частин 3, 4 ст. 1254 ЦК України. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225, 231 ЦК.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Якщо судом встановлено, що спадкоємці, на користь яких були складені попередні заповіти, спадщину не прийняли, позовні вимоги спадкоємців за законом про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ст. 225, ч. 2 ст. 1257 ЦК, підлягають задоволенню, якщо визнання недійсним оспорюваного заповіту є підставою для виникнення права спадкування за законом спадкоємців черги, яка закликається до спадкування відповідно до статей 1261 - 1264 ЦК України.

Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України.

Відповідно до розяснень викладених в ОСОБА_6 від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13, для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами.

Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції яким вірно встановлено, що зміст заповіту від 16.04.2011 року складений ОСОБА_5 посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 зареєстрований в реєстрі за № 1321 не суперечить вимогам Цивільного кодексу України, Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 296/5 від 22.05.2012 року, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, оскільки, в ході судового розгляду не знайшли свого підтвердження посилання позивача викладені у позовній заяві з урахуванням уточнень про обставини складання заповіту. Окрім цього, позивач та представник позивача не надали суду жодних належних доказів, відповідно до яких підтвердився факт складання заповіту з порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України № 296/5 від 22.05.2012 року. Крім того, суд першої інстанції вірно дійшов висновку що відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, оскільки, на підставі належних доказів у справі було спростовано твердження позивача, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. А саме,відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 22 від 23.04.2015 року, померла ОСОБА_5 в момент складання заповіту - 16.04.2011 року розуміла значення своїх дій та на момент складання заповіту могла керувати ними, що свідчить про те, що ОСОБА_5 у момент складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, враховуючи висновок проведеної судово-психіатричної експертизи у даній справі, якому суд першої інстанції надав належну оцінку у сукупності з іншими доказами, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання заповіту від 16.04.2011 року складеного ОСОБА_5 недійсним з підстав передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Звертаючись до суду з позовною заявою про визнання заповіту, як правочину, не дійсним, позивач посилалась на те, що заповіт складений її матір»ю фактично не відповідав її справжній волі з підстав, як ч.1 ст. 225 ЦК України, оскільки, в момент складання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, так і з підстав ч.1 ст. 231 ЦК України, як правочин вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог виходив лише з відсутності підтвердження в ході судового розгляду підстав, що визначені ч.1ст. 225 ЦК України та залишив поза увагою те, що позивач обґрунтував свій позов і іншими підставами щодо недійсності правочину, що передбачені ч.1 ст. 231 ЦК України та не надав належної оцінки надання переваги одних підстав перед іншими. Не звернув уваги, що підстави передбачені ч.1 ст. 225 ЦК України та ч.1 ст. 231 ЦК України, для визнання угоди недійсною, є взаємовиключними. Та у порушення ст. 214 ЦПК України ухвалив рішення не встановивши усі обставини та фактичні дані, що мають істотне значення для вирішення справи, не врахував, що саме на суд покладено обов»язок щодо вибору правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, ч. 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Апеляційний суд у відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.Колегія суддів вважає, що при розгляді зазначеної справи судом першої інстанції, у порушення вимог ст. 130 ЦПК України, не вирішено питання щодо фактів, які підлягали встановленню для вирішення спору, які визнавались сторонами, а які підлягали доказуванню, колегія дійшла висновку, що при розгляді даної справи, згідно вимог ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи, поданого позивачем позову, а також пояснень її представника у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, стороною позивача зараз підтримуються правові підстави позову, що обґрунтовуються саме вимогами ч.1 ст. 231 ЦК України.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою п»ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Саме частиною третьою ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину.

Насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов'язково злочинних, діях (наприклад, насильством може бути вплив на волю контрагента за допомогою використання його залежного становища). Насильство викликає страх настання невигідних наслідків. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною майбутнього правочину, так і сторонньою особою щодо іншої сторони, її родичів чи близьких. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій (наприклад, погроза звернутися до суду із заявою у справах приватного обвинувачення, позбавити спадщини або накласти арешт на майно). Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.

Позивач обґрунтовувала дану вимогу тими, що відповідач вчиняла у відношенні матері позивача психологічний тиск та погрози, що підтверджує показами свідків та письмовим зверненням до органів прокуратури особисто матір»ю позивача у травні 2011 року.

Доводом апеляційної скарги є те, що суд першої не дослідив належним чином вказані докази та не дав їм належної оцінки.

В ході розгляду справи у суді першої інстанції допитані свідки та рішенням суду їх свідченням надано оцінку у сукупності з іншими доказами у справі, а тому суд доводи позивача в апеляційній скарзі щодо невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Судом апеляційної інстанції було здійснено перевірку наслідків за зверненням ОСОБА_5 від 18 травня 2011 року на адресу прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська з приводу вчинення відносно неї насильства (а.с.6). Відповіддю наданою прокурором Кіровського району м. Дніпропетровська від 25.11.2015 року за № 164 ск15, на адвокатський запит з даного питання від 20.11.2015 року роз»яснено, що за результатами запиту, відповідно до відомостей облікових книг з питань прийому звернень громадян за період часу з січня 2011 року по липень 2011 року скарги чи заяви від імені ОСОБА_5 до прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська не надходили.

Колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів того, що у відношенні її матері - ОСОБА_5, у період часу, що передував складанню заповіту у квітні 2011 року та до її смерті вчинялось насильство.

Доводи апеляційної скарги та вимог позивача щодо не застосування до спірних відносин вимог ст. 231 ЦК України колегія суддів вважає недоведеними, та такими, що підлягають відхиленню.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що також відсутні підстави для визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом видане ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_5, померлої 08.07.2011 року на квартиру АДРЕСА_2.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем не надано жодного належного доказу того, що ОСОБА_5 складаючи заповіт не могла розуміти у повному обсязі значення своїх дій та керувати ними, а також, що її волевиявлення не було вільним, не відповідало її внутрішній волі, а вчинено під впливом насильства, а тому вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Судом першої інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обовязки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, встановлено, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 308 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не вбачає, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.В.Свистунова

Судді: В.Ю.Міхеєва

ОСОБА_7