Дата документу 02.02.2015
Провадження № 2/334/257/15
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2015 року Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого - судді Лисенко Л.І.,

при секретарі - Піка А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор», третя особа: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Запоріжжі про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, вказавши в заяві, що з 19.01.1968 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжтрансформатор» і працював наладчиком технологічного обладнання в умовах підвищеної небезпеки.

17 лютого 1993 року при виконанні трудових обов'язків в цеху по виробництву електродвигунів з ним стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав травматичну ампутацію нігтьової фаланги 4-го пальця і часткове від членування 3-го пальця правої кисті. Нещасний випадок стався при наступних обставинах: 17.02.1993 року позивач налагоджував лінію виготовлення статора електроприводу ПК-58. В процесі опробування чергового дозування пластин, він побачив, що одна з пластин прилипла до нижнього торця притискної колодки. Не відключаючи привід верстата, він спробував зняти прилиплу пластину, але рухома вниз нажимная колодка придавила 3-4 польці правої кисті. Інструктаж з безпечного проведення робіт йому, як наладчику, не проведено. Лінія виготовлення статора електроприводу перебував в стадії налагодження і запуску у виробництво.

Факт нещасного випадку підтверджується відповідним актом про нещасний випадок на виробництві по формі Н-1 від 19.02.1993 року.

Внаслідок нещасного випадку позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 22.03.1993 року по 05.04.1993 року. Згідно з актом, нещасний випадок стався з вини підприємства, а саме допуск до налагодження лінії СМСС 40-100 без стажування на робочому місці по безпечному веденню робіт Недостатньою організацією безпечного ведення робіт з боку ІТП цеху.

В результаті отриманої травми 03.05.1993 року позивачу первинно встановлено 15 % втрати професійної працездатності, 20.05.1998 року - 10 % безстроково.

Позивач постійно турбує біль у правому ліктьовому суглобі, не може до кінця згинати руку, постійно звертається за допомогою до лікарів. Він відчуває себе втраченою людиною для своєї родини, при спілкуванні з друзями загострюється почуття власної неповноцінності.

Позивач просить суд стягнути з відповідача ПАТ «Запоріжтрансформатор» моральну шкоду у сумі 15 000,00 грн.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, надавши суду письмові заперечення, в яких вказав, що позивач працював на підприємстві з 19.01.1968 року. 31.05.2013 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Нещасний випадок стався 17.02.1993р. і через 21 рік після цього ОСОБА_1 звернувся до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди в сумі 15 000,00 грн., посилаючись на ст..23, 1167, 1172 ЦК України. Вважає, що послання на вказані статті ЦПК не можуть бути застосовані до спірних правовідносин з огляду на принцип незворотності дії закону у часі.

Цивільний Кодекс України набрав чинності з 01.01.2004 року і п.4 його прикінцевих положень визначає, що до цивільних правовідносин, які виникли до його прийняття, мають застосовуватися норми ЦК УРСР. Оскільки правовідносини між сторонами виникли 17.02.1993р., то нормами ЦК УРСР підстав та способів відшкодування моральної шкоди не передбачено.

На час виникнення спірних правовідносин питання відшкодування підприємствами шкоди завданої їх працівникам було врегульовано Постановою Ради Міністрів СРСР № 690 від 03.07.1984р. «Об утверждении Правил возмещения предприятиями, учредениями, организациями ущерба, причинённого рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполнением ими трудовых обязанностей» та нормами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до зазначених нормативно правових актів, працівники мали право на відшкодування виключно матеріальної шкоди заподіяної їм підприємствами з якими вони перебували у трудових відносинах і тому, ОСОБА_1 не мав відповідно до принципу незворотності дії закону у часі на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з нещасним випадком на виробництві 17.02.1993 року.

Крім того, вважає, що позовна давність до даних правовідносин сплила до 01.01.2004 року і посилання позивача на п.3 ч.1 ст.268 ЦК України як на обґрунтування дотримання строків звернення до суду є безпідставними.

Відповідно до ст.80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові, при цьому, позовна давність застосовувалася судом незалежно від заяви сторін.

Просить у задоволення позову відмовити.

Представник третьої особи Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Запоріжжі проти позову заперечує, надав суду письмові заперечення, в яких вказав, що на час встановлення стійкої втрати професійної працездатності ОСОБА_1 були чинними «Правила возмещения предприятиями, учредениями, организациями ущерба, причинённого рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполением ими трудовых обязанностей». Зазначеними правилами не передбачено відшкодування підприємством потерпілим на виробництві такого виду відшкодування шкоди як моральна. Просить у задоволення позову відмовити.

Вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що позивач працював на підприємстві з 19.01.1968 року. 31.05.2013 року був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію.

Нещасний випадок стався 17.02.1993р., про що був складений відповідний акт про нещасний випадок на виробництві по формі Н-1 від 19.02.1993 року (а.с.9-10).

В результаті отриманої травми 03.05.1993 року позивачу первинно встановлено 15 % втрати професійної працездатності, 20.05.1998 року - 10 % безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК від 20.05.1998р. (а.с.11).

На час встановлення позивачу ОСОБА_1 вперше стійкої втрати професійної працездатності -3.05.1993 року відшкодування шкоди проводилося згідно до «Правила возмещения предприятиями, учредениями, организациями ущерба, причинённого рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполением ими трудовых обязанностей», затверджених КМ СССР від 3.07.1984 року №690. Зазначеними правилами не передбачено відшкодування підприємством потерпілим на виробництві такого виду відшкодування шкоди як моральна. Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків , які передбачають відшкодування моральної шкоди набрали чинності 23.06.1993 року (постанова №472).

Оскільки діючим законодавством на 3.05.1993 року відшкодування шкоди не передбачалося, підстав для задоволення позову немає.

Керуючись ст.10,60,212,213,234 ЦПК України, «Правила возмещения предприятиями, учредениями, организациями ущерба, причинённого рабочим и служащим увечьем либо иным повреждением здоровья, связанным с исполением ими трудовых обязанностей», Постановою №472 від 23.06.1993 року, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжтрансформатор», третя особа: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м.Запоріжжі про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Лисенко Л. І.