АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Чупікової В.В.

секретар Тодоряк Г. Д.

за участю позивачки ОСОБА_1, представника відповідача Бацей Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа ОСОБА_3, про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію, за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2014 року,

встановила:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію.

Зазначала, що 11 травня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке перейменовано на ПАТ КБ «ПриватБанк», та третьою особою ОСОБА_3 був укладений кредитний договір на суму 23 500 доларів США на строк до 10 травня 2012 року.

З метою забезпечення своєчасного виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між нею та банком 11 травня 2007 року було укладено договір поруки №E/V071117 без встановлення строку, після якого порука припиняється.

Посилаючись на те, що у передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк, який слід обраховувати з встановленого у кредитному договорі строку виконання основного зобов'язання, ПАТ КБ «ПриватБанк» вимог до неї як поручителя не пред'явив, просила визнати договір поруки таким, що припинив свою дію.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2014 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

Посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з підставності позовних вимог та відповідності їх ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Проте з таким висновком погодитися не можна оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального права, що згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення, яким у позові слід відмовити.

У справі встановлено, що відповідно до укладеного з банком договору №E/V071117 від 11 травня 2007 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 23 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 травня 2012 року(а.с.6-8).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором банк того ж дня уклав з позивачкою ОСОБА_1 договір поруки (а.с.9).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Вимоги позивачки про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію, заявлено з тих підстав, що з дня настання строку виконання основного зобов'язання, яким є 10 травня 2012 року, банк впродовж шести місяців не пред'явив вимог до неї як до поручителя.

Проте названий позов із зазначених позивачкою підстав задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Згідно з п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

За положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

У зазначених випадках припинення поруки презюмується, а звернення особи до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена, не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору.

Таким чином права поручителя підлягають судовому захисту за його позовом шляхом визнання поруки такою, що припинена, а не шляхом визнання договору поруки таким, що припинив свою дію.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

При цьому з урахуванням фактично встановлених обставин справи суд дійшов помилкового висновку про припинення поруки на підставі наведеної норми права.

Встановлено, що договір поруки не містить строку дії поруки.

Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

У справі встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням боржником ОСОБА_3 обов'язків за кредитним договором банк шляхом пред'явлення позову 28 жовтня 2010 року як до боржника так і до поручителя ОСОБА_1 зажадав повного дострокового погашення заборгованості.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 1 березня 2011 року з ОСОБА_3 як боржника та ОСОБА_1 як поручителя стягнуто солідарно суму боргу за кредитним договором №E/V071117 від 11 травня 2007 року (а.с.24-26).

Рішення звернуто до виконання, однак на даний час не виконано.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати.

Такий позов банком пред'явлено у згаданий строк до поручителя ОСОБА_1, про що свідчить зміст копії рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 1 березня 2011 року.

Тому твердження позивачки ОСОБА_1 про те, що після строку закінчення виконання основного зобов'язання банком впродовж шести місяців не пред'явлено до неї вимоги є необґрунтованими, оскільки таку вимогу банком пред'явлено одночасно з вимогою до боржника за кредитним договором, що відповідає ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Таким чином пред'явлений ОСОБА_1 позов про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію, за умови, що банком впродовж шестимісячного строку пред'явлено до поручителя вимогу про стягнення заборгованості за кредитним договором та невиконання на час розгляду справи судового рішення про стягнення відповідних сум, є безпідставним, а тому задоволенню не підлягає.

Що ж стосується доводів апелянта про те, що договором поруки встановлено строк його дії у п'ять років, то вони є необґрунтованими.

Так, відповідно до п. 11 договору поруки сторони домовились про встановлення строку захисту порушеного права протягом п'яти років.

Водночас, згідно з п. 10 договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов'язань за кредитною угодою.

Строк виконання основного зобов'язання встановлено у кредитному договорі.

Строк поруки відноситься до преклюзивних строків й не є строком для захисту порушеного права.

Відповідно встановлений п. 11 договору поруки п'ятирічний строк є строком захисту порушеного права, а не строком дії поруки.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 грудня 2014 року скасувати.

У позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору поруки таким, що припинив свою дію, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді : І. Б. Перепелюк

В.В. Чупікова