АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3935/2015 Головуючий у 1-й інстанції: Мальцев Д.О.
Доповідач Кравець В.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

Головуючої - Кравець В.А.,

Суддів - Семенюк Т.А., Шиманського В.Й.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Первинної профспілкової організації Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про визнання недійсним рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним рішення від 16 грудня 2014 року загальних звітно-виборних зборів членів Первинної профспілкової організації Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення.

В мотивування вимог посилався на те, що 16 грудня 2014 року адміністрацією Концерну РРТ були ініційовані та проведені позачергові звітно-виборні збори членів ППО КРРТ з порушенням встановленої процедури, в тому числі було прийнято рішення про припинення його повноважень як Голови ППО КРРТ.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року - відмовлено у відкритті провадження на підставі п.1 ч.1 ст. 122 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження її розгляду. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ухвала суду є незаконною, прийнятою з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що порушення процесуального закону на стадії прийняття позову та відкриття провадження, а саме: постановлення незаконних ухвал про відмову у відкритті провадження неодноразово були підставами для притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності, відповідно до статті 83 Закону у України «Про судоустрій і статус суддів».

Крім того, за аналогією, в аспекті постановленого рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 у справі №1-10/2004 положення частини першої статті 4 ЦПК України треба розуміти так, що громадянин може захищати свої права та охоронюваний законом інтерес шляхом звернення до суду у випадку їх порушення, оспорювання чи невизнання самою організацією, учасником якого він є, органами чи іншими її членами.

Заслухавши доповідь судді Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Відмовляючи у відкритті провадження, суд виходив з того, що позовна заява не підлягає розгляду в судах в порядку цивільного судочинства.

Проте, з таким висновком суду в повній мірі погодитися не можна з огляду на таке.

З матеріалів справи убачається, що позивач, звертаючись із вказаним позовом посилається на те, що рішення про припинення його повноважень як голови Первинної профспілкової організації Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення було прийнято з порушенням процедури його прийняття.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» професійні спілки, їх об'єднання у своїй діяльності незалежні від державних органів та органів місцевого самоврядування, роботодавців, інших громадських організацій, політичних партій, їм не підзвітні і не підконтрольні. Профспілки самостійно організовують свою діяльність, проводять збори, конференції, з'їзди, засідання утворених ними органів, інші заходи, які не суперечать законодавству. Забороняється втручання державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, роботодавців, їх об'єднань у статутну діяльність профспілок, їх організацій та об'єднань.

Згідно з ч. ч. 9, 10 ст. 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що профспілка, об'єднання профспілок набувають права юридичної особи з моменту затвердження статуту (положення). Статусу юридичної особи набувають також організації профспілки, які діють на підставі її статуту, профспілка, її організації, об'єднання профспілок здійснюють свої повноваження, набувають цивільних прав і беруть на себе цивільні обов'язки через свої виборні органи, які діють у межах прав, наданих їм за законом та статутом (положенням).

Колегія суддів приходить до висновку про те, що обрання та припинення повноважень голови профспілки є виключною компетенцією самої профспілки.

Проте, порушення процедури припинення таких повноважень (відсутність кворуму, порушення строків для попередження про збори членів профспілки і т.і.) може бути предметом розгляду у суді загальної юрисдикції в порядку цивільно-процесуального судочинства, оскільки тут не йдеться мова про втручання в статутну діяльність профспілки.

Стаття 15 ЦПК до позовного провадження відносить справи у споpax про право, які виникають із цивільних, житлових, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Європейський суд з прав людини у справі Голдер проти Сполученого Королівства зауважив, що було б неприпустимо, щоб ст. 6 (п. 1) Конвенції містила детальний опис гарантій, що надаються сторонам у цивільних справах, і не захищала б передусім те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступу до суду. Такі характеристики процесу, як справедливість, публічність, динамізм позбавляються сенсу, якщо немає самого судового розгляду. В іншому рішенні у справі Ейрі проти Ірландії Європейський суд зазначив, що фактичні перешкоди можуть порушувати Конвенцію так само, як і юридичні, і вказав, що Конвенція спрямована на те, щоб гарантувати не теоретичні або ілюзорні права, а права, які є ефективними і здійснюються на практиці.

У більш пізніх рішеннях (Ієло проти Італії, Кордова проти Іспанії, Уайт таКеннеді проти Німеччини, Феімблат проти Румуни, С. Г. І. Л. і Кофератті проти Італії) ЄСПЛ знову ставить питання про те, чи не були певні процедури національних систем такими, що обмежують ступінь доступу до суду, щоб забезпечити право заявників на суд, з урахуванням принципу верховенства права у демократичному суспільстві.

Виходячи з наведених рішень можна також стверджувати, що Європейський суд з прав людини у поняття доступності, крім справедливості судового розгляду, включає також його ефективність і можливість безперешкодного звернення усякої заінтересованої особи до суду.

Доступність правосуддя - це певний стандарт, який відбиває вимоги справедливого та ефективного судового захисту, що конкретизуються в необмеженій судовій юрисдикції, належних судових процедурах, розумних строках, і безперешкодного звернення усякої заінтересованої особи до суду.

Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, що з урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, суди розглядають усі спори про захист прав і свобод громадян.

У правових позиціях судової колегії в цивільних справах Верховного Суду України зазначено, що конституційне положення щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини означає насамперед, що провадження в порядку цивільного судочинства здійснюється за всіма вимогами, які не є предметом інших видів судочинства, а також що недодержання існуючого порядку попереднього судового розгляду деяких спорів саме по собі не може бути підставою для позбавлення особи права на судовий захист.

Висновок Конституційного Суду України стосовно необмеженості судової юрисдикції міститься в рішенні у справі за конституційним зверненням жителів м. Жовті Води щодо офіційного тлумачення статей 55,64,124 Конституції України, де ч. 1 ст. 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку і суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, особа без громадянства вважають, що їхні права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав і свобод.

Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежене.

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб»» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) від 9 липня 2002 р. № 15-рп/2002 зазначено, що положення ч. 2 ст. 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Тобто кожна особа має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі судовий захист.

Рішенням Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6-рп/2001у справі № 1-17/2001 роз'яснено, що відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 92 Конституції України - законами України визначаються, зокрема, засади утворення і діяльності політичних партій, інших об'єднань громадян. Частиною 2 статті 8 Закону України «Про об'єднання громадян»визначено, що втручання державних органів та службових осіб у діяльність об'єднань громадян не допускається, крім випадків, передбачених цим Законом. Тобто внутрішня організація, взаємовідносини членів об'єднань громадян, їх підрозділів, статутна відповідальність членів цих об'єднань громадян, їх підрозділів, статутна відповідальність членів цих об'єднань регулюються корпоративними нормами, встановленими самими об'єднаннями громадян, які базуються на законі; визначаються питання, які належать до їх виключної компетенції і підлягають самостійному вирішенню. Отже, втручання органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб у здійснювану в рамках закону діяльність об'єднань громадян не допускається.

При цьому Конституційний Суд України визначає, що у разі виникнення спору щодо порушення об'єднаннями громадян, їх посадовими і службовими особами праві свобод громадянина останній має право на підставі статті 55 Конституції України звернутись за їх захистом до суду. Визначення належності питань до внутрішньо-організаційної діяльності або виключної компетенції об'єднання громадян у кожному конкретному випадку вирішує суд в разі оскарження громадянином актів, дій таких об'єднань.

Наразі, відмовляючи у відкритті провадження у справі , суд першої інстанції помилково дійшов висновку , що вимоги позивача пов»язані з втручанням у статутну діяльність відповідача, оскільки позов ґрунтується на тому, що внаслідок прийняття, з порушенням встановленої процедури, рішення про припинення повноважень як Голови ППО КРРТ позивач, фактично, протиправно позбавлений відповідних гарантій, що встановлені трудовим законодавством для відповідної категорії працівників, що, на його думку, порушує його трудові права і тому потребує належного захисту.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що відмова суду увідкритті провадження з вказаних ним підстав є фактичним обмеженням апелянта у доступі до правосуддя та є неприпустимим у розрізі рішень Європейського суду з прав людини та Конституційного Суду України.

Відповідно до ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Оскільки, ухвала постановлена з порушенням процесуальних норм права, така ухвала підлягає до скасування з передачею питання про відкриття провадження у справі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 218,303,304,307,311, 313-315,317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року скасувати, питання про відкриття провадження у справі передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги до цього суду.

Головуючий Судді