Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: ОСОБА_4, відділ опіки та піклування та сімейних форм виховання Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Васьківська В.С., про визнання недійсним договору іпотеки, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 25 квітня 2008 року акціонерний комерційний інноваційний банк (далі - АКІБ) «УкрСиббанк» надало йому кредит. У рахунок забезпечення належного виконання ним кредитного договору 25 квітня 2008 року укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1. 08 грудня 2011 року між публічним акціонерним товариством (далі - ПАТ) «УкрСиббанк», який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно з яким ПАТ «УкрСиббанк» відступило ПАТ «Дельта Банк» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах укладених з боржниками, у тому числі і за кредитним договором від 25 квітня 2008 року, боржником за яким є ОСОБА_3 Позивач зазначає, що договір іпотеки від 25 квітня 2008 року укладений з порушенням вимог закону, оскільки на час його укладення у квартирі, яка є предметом іпотеки, була зареєстрована та проживала малолітня дитина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до того ж ця квартира належить малолітньому на праві спільної часткової власності, у зв'язку з чим спірний договір укладено без дозволу органу опіки та піклування. Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просив задовольнити його позовні вимоги і визнати недійсним договір іпотеки від 25 квітня 2008 року.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2015 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга заявника підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що сторони договору іпотеки дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, дотримались принципу свободи договору та принципу вільного волевиявлення учасника правочину. На час посвідчення спірного правочину у нотаріуса не було жодних підстав для отримання на його укладення згоди органу опіки та піклування, оскільки жодні відомості щодо наявності права користування чи права власності квартирою малолітньою дитиною були відсутні.

Проте з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Установлено, що 25 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», і ОСОБА_3 укладено два кредитних договори, за умовами яких ОСОБА_3 отримав кредит у загальному розмірі 100 тис. доларів США та 2 485,62 грн.

У рахунок належного виконання грошових зобов'язань за кредитним договорами 25 квітня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, на підставі якого іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, як зазначено у частині шостій статті 203 ЦК України, у протилежному випадку такий правочин є недійсним.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно із частиною четвертою статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

У силу статті 32 ЦК України, статті 177 СК України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За правилом частин першої та другої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Відсутність реєстрації дитини не є підставою для відмови в позові. (Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2014 року № 6-396цс15).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити із того, чи мали діти право власності на предмет іпотеки або право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки та чи був дозвіл органу опіки та піклування на укладення спірного договору щодо указаного майна.

Вирішуючи спір і зазначаючи, що при укладенні спірного договору іпотеки сторонами надавалися всі передбачені законодавством документи, з яких не вбачалося право володіння або користування предметом іпотеки - житлом, неповнолітньою дитиною, суд першої інстанції не перевірив доводи позивача, що документи, які надавалися при укладенні спірного договору, є підробленими, не перевірив оригінали цих документів, не з'ясував, які документи подавалися нотаріусу, хто був власником квартири, що є предметом іпотеки, на момент укладення спірного договору, хто був прописаний у цій квартирі на момент її приватизації та чи був малолітній співвласником спірної квартири.

Крім того, всупереч вимогам статті 10 ЦПК України суд першої інстанції не роз'яснив сторонам їх права та обов'язки, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і не сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених процесуальним законодавством, зокрема не роз'яснив сторонам їх право на заявлення клопотання про призначення експертизи для з'ясування питання щодо підроблення документів, на витребування документів із органів приватизації та ЖЕКу.

Отже, оскільки під час розгляду справи судами не було встановлено факту підроблення свідоцтва про право власності на житло, яке видане відділом приватизації державного житлового фонду Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації від 07 серпня 2007 року (а.с 14), згідно якого співвласником спірної квартири є малолітній, то у судів були відсутні підстави вважати неналежним вказаний доказ. Крім того, судами не спростовано належності доказу, зокрема довідки по формі № 3 від 14 березня 2014 року, згідно якої малолітній ОСОБА_7 прописаний та проживає у спірній квартирі з 22 червня 2006 року (а.с 15).

Отже, суд першої інстанції не з'ясував всі обставини справи, не дослідив всі докази та не надав їм оцінки.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд не виконав вимоги частини четвертої статті 10, статті 303 ЦПК України та не усунув недоліки суду першої інстанції.

Оскільки судами допущені порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, то оскаржувані судові рішення на підставі частини другої статті 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336 <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2128/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, 338, 345 ЦПК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_2130/ed_2012_05_24/pravo1/T041618.html?pravo=1>, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 10 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська