РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/17551/14-ц

пр. № 2/759/817/15

16 лютого 2015 року

Святошинський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Наборозняка М.І.

при секретарі Дюрич М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про встановлення факту спільного проживання, визнання права користування квартирою

встановив:

Позивач звернувся 15.10.2014 року до суду із зазначеним позовом,

Про встановлення факту спільного проживання із померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловіком ОСОБА_3 з січня 2011 року по день його смерті у квартирі АДРЕСА_1, визнання права користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3

В позовній заяві зазначила, що 09.01.1982 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_3, від шлюбу є два сини ОСОБА_4 , 1982 року народження та ОСОБА_3, 1984 року народження.; сім*я проживала в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2. Чоловік (інвалід Радянської армії) захворів на важке психічне захворювання, рішенням суду від 06.12.2011 року він визнаний недієздатним. ; рішенням суду від 22.11.2012 року її призначено опікуном над ОСОБА_3

Далі в позові вказала, що з січня 2011 року разом із ОСОБА_3, як член його сім*ї та опікун заселилась і стала проживати у спірній квартирі. Вона доглядала його, опікувала, виконувала всі обов*язки, як дружина та, як опікун до його смерті. Посилається на лист відділу приватизації Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації (надалі РДА) від 04.04.2014 року про надання їй дозволу на приватизацію спірної квартири в інтересах підопічного та лист від 26.06.2013 року органу міграційної служби про не заперечення органу опіки та піклування РДА її реєстрації у спірній квартирі.

Також зазначила, що через важке захворювання чоловіка, необхідність постійної присутності біля нього, вона не встигла зареєструватись у спірній квартирі . Але вона в ній проживала, утримувала її в належному стані, сплачувала за житлово-комунальні послуги по цій квартирі.

Після смерті ОСОБА_5 розпорядженням Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації були внесені зміни у договір найму спірної квартири, яка є двокімнатною та укладено новий договір найму - з її чоловіком (а.с. 5). Вона користувалась цим житлом тривалий час, сплачувала комунальні платежі на користь КП (до позовної заяви долучила копії квитанцій про їх сплату), проводила ремонт, у квартирі наявні її речі, які вона придбала разом з покійним чоловіком.

У квартиру вона вселилась у 1990 році, як член сім*ї наймача - матері чоловіка та була в подальшому, після її смерті, членом сім*ї нового наймача - свого чоловіка, який передчасно помер у квітні 2012 року.

В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримала, посилаючись на викладені у ньому обставини.

Позивач надала наступні додаткові пояснення, в тому числі на запитання представників відповідача Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації (надалі -РДА) та третьої особи.

Вона зазначила про те, що намагалась зареєструватись у спірній квартирі, але працівник органу міграційної служби, який займався такою реєстрацією пояснив їй усно, що не може провести реєстрації її у спірній квартирі, поки вона не надасть паспорт чоловіка (підопічного), а цього паспорту вона не могла знайти.

Знайшла його після смерті чоловіка. Зазначила, що комунальні платежі по спірній квартирі за вказаний період (2011рік - до смерті чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_1) сплачувала, як за одну особу. Також сплачувала платежі за себе по квартирі №88 Не заперечила дійсно має амбулаторну картку у медичному закладі у м.Бучі Київської області; а також у м.Києві у медичному закладі за місцем її роботи; з м.Бучі, де вона була раніше зареєстрована і де проживає її матір, до м.Києва вона добирається за 20хв, тому вона часто відвідувала матір і була зареєстрована у житлі останньої; її (позивачки) чоловік помер у квітні 2012 року у м.Бучі передчасно і там був нею похований на цвинтарі поблизу родичів, поховання у м.Бучі значно дешевше, ніж у м.Києві; помер він саме у м.Бучі, оскільки приїхав в гості до її матері на святкування свята пасхи. Вказала, що вона тривалий час не знімалась з реєстрації із квартири у м.Бучі та не реєструвалась у спірній квартирі по причині того, що у м.Бучі, яке знаходиться у зоні посиленого радіологічного контролю, є пільги щодо сплати житлово-комунальних послуг мешканцям, які там зареєстровані з періоду аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (вона належить до числа таких пільговиків), тому її чоловік, свекруха (ОСОБА_5.) та вона вирішили, що з метою сплати комунальних послуг у меншому розмірі їй краще не реєструватись у спірній квартирі, тому вона проживала там без реєстрації. З приводу навчання її дочки у м.Бучі пояснила, що дочка проживала разом зі своєю бабусею, яка її виховувала, доглядала постійно, а вона часто приїздила до своєї матері і також приймала участь у вихованні дочки, на вихідні дні та у дні канікул дочка проживала з нею, своїм батьком (її (позивачки) чоловіком) у спірній квартирі у Києві.

На запитання: «чому вона не реєструвала свої проживання у спірній квартирі?, чому у неї немає письмового дозволу наймача квартири на таку реєстрацію?» - відповіла, що необхідності в цьому не було; вона не сподівалась, що її чоловік раптово помре у віці 40 років, тому і немає його письмової згоди на її реєстрацію у спірній квартирі.

Надала акт від 23.10.2012 року, складений мешканцями будинку АДРЕСА_3 , в тому числі мешканцем квартири №32, та посвідчений печаткою філії №814 про те, що вона (позивач) постійно проживала у спірній квартирі вказаного будинку з 1990 року.

Представник позивача пояснила, що вона заперечує акт від 22.10.2012 року, наданий представником КП в судовому засіданні 24.12.2012 року, як належний доказ, оскільки в ньому не вказано імена сусідів, зі слів яких стали відомі авторам складеного акту певні відомості щодо ОСОБА_6 На її думку, акт КП також спростовується тим, що мешканець квартири №32 ОСОБА_7 в акті від 23.10.2012 року чітко вказала, що ОСОБА_6 проживає у спірній квартирі, а в акті від 22.10.2012 року, наданому представником КП, зазначено, що мешканці тієї ж квартири пояснили про непроживання позивачки у спірній квартирі.

Крім того, зазначила, що інформація в акті від 23.10.2012 року підтверджена в судовому засіданні показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, а представник КП не заявив клопотання про допит в якості свідків - мешканців квартири №32, зі слів яких КП стало відомо про непроживання позивачки у спірній квартирі при наявності таких суперечливостей, навіть не назвав їх в акті від 22.10.2012 року.

Представник відповідача (РДА) в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що позивач проживала у квартирі №88, саме проживаючи в ній та будучи в ній зареєстрованою залишається перебувати на квартирному обліку за місцем проживання (за зазначеною квартирою№88), вважає, що позивач , коли перебувала у спірній квартирі, то вона там перебувала лише, виконуючи обов*язки опікуна над своїм недієздатним чоловіком, про що свідчить її (позивача) власноруч складений звіт опікуна від 28.02.2013 року (а.с.60), довідка з місця проживання ( у квартирі №88) за формою-3 (а.с.39), довідка про перебування на квартобліку позивачки разом зі своїми синами по квартирі №88, факт сплати позивачкою за себе комунальних послуг (по квартирі№88) і сплата таких послуг за спірну квартиру лише за особу, яка ними користувалась - за чоловіка позивачки - недієздатного ОСОБА_3 Факт сплати позивачкою за комунальні послуги по спірній квартирі після смерті її чоловіка представник відповідача розцінює, як намагання позивача створити докази її позовних вимог і умисне у зв*язку з цим неповідомлення органи, які займаються зняттям із реєстраційного обліку фізичних осіб за місцем проживання про смерть чоловіка позивачки. Заперечує пояснення позивача про те, що остання не могла зареєструватись у спірній квартирі по причині ніби то відсутності паспорта підопічного, оскільки всі необхідні дозволи їй були надані; чоловік був недієздатним, отже, не повинен був здійснювати будь-яких дій, в тому числі надавати його паспорт, було непотрібно працівникам міграційної служби. Вважає, що позивач мала паспорт, але не бажала реєструватись у квартирі по причині перебування на квартобліку по квартирі №88. Також вважає, що позивач проживала однією сім*єю зі своїми синами, а її чоловік проживав окремо від неї у спірній квартирі; він був психічно хворим і вона лише приходила до нього у спірну квартиру, виконуючи обов*язки опікуна. Крім того, вважає, що ОСОБА_3 переважну частину свого життя за період 2011 рік -лютий 2014 року проводив у стаціонарних психіатричних лікарнях, тому позивач з ним точно не проживала.

Допитані за клопотанням позивача свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11 дали суду показання про те, що їм відомо про те, що позивач проживала зі своїм чоловіком, похоронила його. Проте, вони надали суду суперечливі показання в частині: обстановки у спірній квартирі (наявності певних меблів у приміщеннях квартири). Клнкретно та достовірно, що позивач дійсно постійно (щодня) проживала у спірній квартирі (спала у ній, готувала їжу у ній, в тому числі для себе, у цій квартирі перебувала її предмети щоденного особистого вжитку, гігієни) свідки не надали. Також вони не пояснили: де саме проживала позивач в періоди перебування ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні.

Свідок ОСОБА_12 також не надавав конкретних показань щодо місця проживання позивачки: чи у квартирі №88, чи у спірній квартирі? З огляду на те, що він взагалі перестав надавати відповідь на конкретні запитання головуючого, а надавав зовсім інші, що не стосувались предмету спору, суд припинив допит вказаного свідка взагалі.

Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, представникв відповідача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

При вирішенні спору суд керується вимогами ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України (які роз*яснені учасникам розгляду справи в судовому засіданні) розглядає справу у межах заявлених вимог та наданих доказів.

Суд вважає, що обставини справи досліджені повно та об*єктивно, враховуючи вимоги щодо змагальності сторін та диспозитивності розгляду справи, оскільки учасники розгляду справи не заявили клопотань щодо надання доказів, які б суд не задовольнив.

Сторони не оспорюють обставин щодо зареєстрованих осіб у квартирі №898 та у спірній квартирі, сплату комунальних послуг за по вказаних квартирах, документи щодо квартир, шлюбних, опікунських відносин між позивачем та ОСОБА_3, документів про надання дозволів на реєстрації у спірній квартирі , на її приватизацію.

Тому суд вважає такі обставини встановленими, об*єктивними , враховуючи, що у справі наявні документи щодо них.

Відповідно до ст.64 ЖК України члени сім*ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем всіма правами і несуть усі обов*язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім*ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім*ї наймача може бути визнано інших осіб, які постійно проживають разом із наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Наявність у позивачки квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг щодо спірної квартири підтверджує факт виконання нею обов*язків опікуна свого підопічного - недієздатного ОСОБА_3, що випливають із договору найму квартири.

Ст. 65 ЖК України передбачає, що особи, які вселились до наймача, набувають рівного з іншими членами сім*ї права користування жилим приміщенням, якщо не було певної угоди про користування ним при їх вселенні.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України

N 2 від 12.04.1985року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосуваннясудами Житлового кодексу України» суд, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним

місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Суд враховує, що у матеріалах справи немає достовірних доказів про те, що подружжя ОСОБА_1 (позивачки) в період шлюбних відносин проживали разом у конкретно визначеній квартирі. Як видно із документів (довідки Ф-№3, а.с. 38, 39) кожен із них проживав та був зареєстрований у певній квартирі: позивач - у квартирі №88, її чоловік ОСОБА_3 - у спірній.

Суд враховує, що сімейне законодавство допускає факт перебування у шлюбі, ведення спільного господарства, тобто, сімейно-шлюбних відносин і проживання при цьому кожного із подружжя в різних помешканнях ( в різних квартирах).

Суд звертає увагу, що у довідках (а.с.38,39) чітко вказано не лише про реєстрацію місця проживання, а й про саме місце проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 Суд вважає ці документи достовірними, оскільки вони не спростовані іншими допустимими доказами. Тому суд не приймає до уваги пояснення позивача про те, що у бланках таких довідок заборонено робити певні виправлення.

Крім того, суд приймає до уваги (як доказ заперечень представника РДА):

-надану ним заяву ОСОБА_1 від 21.03.2013 року на адресу органу опіки та піклування РДА, де вона вказує свою адресу (по квартирі №88), а загальновідомими обставинами: адреса . фізичної особи - це місце проживання цієї особи. В цій заяві вона вказала про те, що у спрій квартирі проживає постійно ї її чоловік з 1983 року.

Викладене свідчить про те, що ствердження позивачки у позовній заяві від 15.10.2014 року (а.с.3) про те, що сім*я ( вона і ОСОБА_3 проживали у квартирі №88 не відповідає дійсності (не відповідає її ж заяві від 21.03.2013 року. Суд також приймає до уваги, що позивач у вказаній заяві не зазначила, що вона проживає разом із чоловіком;

-звіт опікуна (а.с.60).

В ньому позивач ОСОБА_1 чітко вказала про своє проживання - квартира №88. Суд враховує, що бланк вказаного звіту містить дві графи: адреса проживання та адреса реєстрації; однак позивач не зазначила, що вона проживає у спірній квартирі, а зареєстрована у квартирі №88. У виконаному власноручно тексті на звіті ОСОБА_1 зазначила про те, що вона доставляє продукти у спірну квартиру, доглядає хворого, прибирає у квартирі. Суд приймає до уваги, що позивач не вказала безпосередньо у цьому звіті про проживання разом із ОСОБА_3 у спірній квартирі, готування їжі та про інші обставини ведення спільного сімейного життя у спірній квартирі. Вказаний нею вислів «доставка продуктів», навпаки, свідчить про доставлення певних продуктів підопічному із магазинів (інших джерел їх придбання) особою, яка не проживає разом з ним, а лише доставляє у житло підопічного такі продукти;

-довідка відділу обліку та розподілу житлової площі ОДА від 28.10.2014 року свідчить про перебування позивача на квартирному обліку з 06.05.1987 року у складі сім*ї (вона та двоє її синів). Тобто, з її змісту випливає, що сім*я позивачки складалась із трьох осіб з 1994 року, коли народився її молодший син. Інформації про те, що до складу її сім*ї входив її чоловік у довідці не вказано. Позивач не заперечила, що довідка видана у зв*язку із взяттям її на вказаний облік за місцем її проживання разом із синами і перебуванням на обліку по квартирі №88.

Витребувані судом за клопотанням представника відповідача довідки із психіатричних лікарень свідчать про перебування ОСОБА_3 на стаціонарному лікуванні впродовж всього 2011 року та фактично майже шість з половиною місяців 2012 року, а саме: до 12.07.2012 року.

Враховуючи загальновідому обставину щодо специфіки лікування у психіатричних лікарнях і вказані довідки суд однозначно встановлює, що позивач в період з січня 2011 року по 12.07.2012 року спільно із ОСОБА_3 у спірній квартирі не проживала.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм Цивільно-процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» судам слід неухильно дотримуватись вимог ст. 58,59 ЦПК України про належність і допустимість доказів . Зокрема, ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами у справі є пояснення сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (ст. 184 ЦПК України) не можуть використовуватись як засіб доказування.

З огляду на викладені роз*яснення суд не може приймати за об*єктивний та достовірний доказ ствердження позивачки, викладені у позовній заяві, її пояснення в судовму засіданні.

Також суд вважає суперечливими докази запрошених позивачкою свідків та той факт, що жоден із свідків на конкретні запитання щодо конкретних та достовірних обставин (фактів) проживання позивачки у спірній квартирі відповіді суду не надав.

Сукупність письмових доказів у справі, наданих позивачкою та представником відповідача надають право суду відмовити у задоволденні позову, а не його задовольнити.

Тобто, суд відмовляє позивачу у встановленні факту проживання разом із ОСОБА_13 у спірній квартирі у визначений у позові період часу. Крім того, вказаний позивачем «юридичним» зазначений факт при розгляді справи позовного провадження не має правового значення, як окрема позовна вимога, оскільки фактичним спором про право є вимога про право користування спірним житлом. Ця вимога залежить від доказаності факту вселення у спірне житло позивача, як члена ісм*хї най мача. Суд також враховує, що позивач взагалі не надала достовірних доказів про наймача спірної квартири у вказаний неї період, а надала квитанції про сплату комунальних платежів на ім*я ОСОБА_14, який, як вона пояснила, помер. Також суд враховує, що у справі відсутні докази про письмове погодження ОСОБА_13 на вселення у спірну квартиру позивачки , реєстрацію у ній у період до 06.12.2011 року (дату, до якої він був дієздатним; рішення суду з приводу його недієздатності від 06.11.2011року (а.с.8-9)

Таким чином, суд вважає, що позивач не довлеа свої позовні вимоги належдними доказами, всупереч приписам ст. 60 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 212-214 ЦПК України , суд,

вирішив :

Відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана на адресу Апеляційного суду м.Києва через районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя :