АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2015 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Міцнея В.Ф., Лисака І.Н.

при секретарі: Лук»янишиній М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 січня 2015 року,-

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що в період з 10 червня 2012 року по 04 березня 2013 року відповідач позичив у неї грошові кошти в сумі 31 660 гривень, які до цього часу не повернув, посилаючись на своє скрутне матеріальне становище.

У зв'язку із неповернення боргу 07 січня 2014 року, вона звернулася до Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявою про шахрайські дії відповідача, який заволодів її грошовими коштами в сумі 31 660 грн.

Постановою про закриття кримінального провадження Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 18.03.2014 року було встановлено, що в діях ОСОБА_2 немає складу кримінального правопорушення та відносини які склались між позивачем та відповідачем мають виключно цивільно-правовий характер, а тому цивільно-правові спори повинні вирішуватись виключно в судовому порядку.

07.04.2014 року та 18.04.2014 року на адресу відповідача було направлено вимогу про повернення боргу. Дана вимога відповідачем виконана не була.

_________________________________________________________________________

№ 22ц/794/422/2015 р. Головуючий у І інстанції:Чебан В.М.

Категорія: 19/27 Суддя-доповідач: Владичан А.І.

Також зазначала, що діями відповідача щодо несвоєчасного повернення грошових коштів завдано їй моральної шкоди оскільки порушують її життєвий уклад, призводять до нервових стресів, внаслідок чого вона втратила душевний спокій та рівновагу, погіршилися її стосунки з оточуючими людьми. Розмір моральної шкоди оцінює в 1000 гривень.

Посилаючись на викладене просила, стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу, яка складає 31,660 гривень та моральну шкоду в сумі 1000 грн., а також покласти на відповідача витрати по оплаті судового збору.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 січня 2015 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням ОСОБА_1, подала апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці є незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, обставини які суд вважав встановленими не є доведеними.

В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції не правомірно зазначено, що наявні у позивачки оригінали квитанцій,чеків про перерахування відповідачу грошових коштів не є підтвердженням передачі грошей відповідачу як позики, оскільки наявність таких квитанції свідчить про належність документу до певної особи. Судом не взято до уваги в якості доказів надані записи телефонних розмов, оскільки вони одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Однак з такою позицією суду погодитись не може, оскільки відповідач розмовляючи з позивачкою усвідомлював факт запису цих розмов, більш того сам дав згоду на запис. Саме у підтвердження того, що договір позики між сторонами було укладено позивачем були надані аудіо записи розмов, які суд повинен був використати як доказ по справі.

Крім того, вважає, що судом першої інстанції необ'єктивно та неупереджено було розглянуто дану справу, у позовних вимогах було відмовлено по тій причині що позивач не надала суду жодного підтвердження про укладення з відповідачем саме договору позики, хоча інші докази суд до уваги не брав при ухваленні ним рішення .

Просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 січня 2015 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції.

Ст. 213 ЦПК встановлено те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно із законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті та справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, в підтвердження обставин на які вона посилалася як на предмет позову, не надала жодного підтвердження про укладення з відповідачем саме договору позики, а наявні в матеріалах справи звукозаписи телефонних розмов між позивачем та відповідачем, які відповідач в своїх письмових поясненнях заперечує, не являються належними доказами по справі.

Колегія суддів вважає, що висновки суду є правильними, оскільки ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному дослідженні наявних у справі доказів та на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, вірно застосовано до правовідносин, що склалися, норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Частинами 1, 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі N 6-63цс13 письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно постанови про закриття кримінального провадження Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 18.03.2014 року було встановлено, що склад злочину в діях відповідача ОСОБА_2 відсутній, та відносини які склались між позивачем та відповідачем мають виключно цивільно-правовий характер, а тому дані спори повинні вирішуватись в судовому порядку. Крім цього, 07.04.2014 та 18.04.2014 року позивачем було направлено на адресу відповідача вимогу про повернення боргу, що підтверджується копіями рекомендованого повідомлення про отримання відповідачем вимог про повернення боргу.

В силу статті 208 ЦК України правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян належить вчиняти у письмовій формі.

Згідно з ч.2 ст.218 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо письмової форми правочину, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Статтею 1051 ЦК України встановлено, якщо договір позики має бути укладеним у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Судом першої інстанції правомірно не взято до уваги покази свідків, які підтверджували факт позики грошових коштів, оскільки про всі обставини даної справи, їм стало відомо лише зі слів самої позивачки.

Як вбачається із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази повинні відповідати вимогам належності, допустимості, достатності та достовірності.

Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 59 ЦПК України).

Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними » роз'яснено, що порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо,а також зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що що залучені позивачем до матеріалів справи звукозаписи телефонних розмов між сторонами по справі, які відповідач в своїх письмових поясненнях заперечує, не можуть бути належними та допустимими доказами справі, а наявні в матеріалах справи докази не можуть свідчити про надання позивачкою позики відповідачу.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції необ'єктивно та неупереджено було розглянуто дану справу, у позовних вимогах було відмовлено по тій причині що позивач не надала суду жодного підтвердження про укладення з відповідачем саме договору позики, хоча інші докази суд до уваги не брав при ухваленні ним рішення, а надані аудіо записи розмов, на які відповідач давав згоду суд повинен був використати як доказ по справі, є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права. Рішення суду ухвалено відповідно до норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів ,-

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28 січня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: