Справа № 443/1873/14 Головуючий у 1 інстанції: Сидорак Б.Г.
Провадження № 22-ц/783/1759/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Гніздичівського державного спиртового заводу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального права. Вказує на те, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4 рп/2012, однак вважає, що такі висновки є помилковими з огляду на те, що при вирішення питання щодо строку звернення до суду не було взято до уваги рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 р. Посилаючись на дане рішення Конституційного Суду України, ст. 233 КЗпП України, ст.2 Закону України "Про оплату праці", вважає, що відсутні підстави для застосування позовної давності стосовно звернення позивача до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Крім того зазначає, що районним судом не було взято до уваги того, що відповідач визнав позов у повному обсязі та не звертався до суду із заявою про застосування строків позовної давності.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, районний суд виходив з того, що вона без поважних причин пропустила тримісячний строк звернення до суду за захистом своїх прав, передбачений ст.233 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Згідно із ст.2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Пленум Верховного Суду України у п.20 постанови від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу встановлено, що положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116,117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Рішенням Жидачівського районного суду Львівської області від 20 липня 2012 року задоволено частково позов ОСОБА_2 та стягнуто з Гніздичівського державного спиртового заводу в її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 15197,34 грн.

Згідно довідки відділу ДВС Жидачівського РУЮ №1690/09-20 від 10.06.2014 року остаточний розрахунок із ОСОБА_2 по виплаті заборгованості по заробітній платі проведено 26.12.2013 року.

Перебіг трьохмісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення виплат заборгованості по заробітній платі незалежно від тривалості затримки розрахунку - така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України у справі №6-77цс11 від 26.12.2011 року, яка згідно вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Оскільки з даним позовом ОСОБА_2 звернулась до суду лише 17.10.2014 року, тобто з пропуском тримісячного строку, визначеного ст.233 КЗпП України, поважних причин його пропуску не навела, то колегія суддів вважає, що районний суд обґрунтовано відмовив їй у задоволенні позову.

Твердження апелянта про те, що районним судом безпідставно не взято до уваги рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 р., колегія суддів вважає необґрунтованим, так як дане рішення не стосується спірних правовідносин.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом всього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до позову. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

На думку судової колегії, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення і доводи апелянта у тій частині, що судом не враховано того, що відповідач визнав позов у повному обсязі, оскільки визнання відповідачем позову ОСОБА_2 суперечить закону.

Колегія суддів вважає безпідставним також твердження апелянта про те, що судом не взято до уваги того факту, що відповідач не звертався до суду із заявою про застосування строків позовної давності, так як встановлені ст.233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жидачівського районного суду Львівської області від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: