Справа № 359/7057/14-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І.В.
Провадження № 22-ц/780/894/15 Доповідач у 2 інстанції Савченко
Категорія 47 19.02.2015
У Х В А Л А

іменем України

19 лютого 2015 року м.Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Даценко Л.М., Поліщук М.А.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року у справі:

- за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 частину будинку, визнання частково недійсними іпотечного договору, договору про відступлення права вимоги, договору про задоволення вимог іпотекодержателя;

- за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним вище позовом, який надалі доповнила і мотивувала тим, що перебувала з відповідачем ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі із 1974 року по 1997 рік, під час якого вони побудували будинок по АДРЕСА_1. Будинок був зареєстрований на ім'я чоловіка і є їх спільним сумісним майном подружжя. Вона із 1983 року зареєстрована та постійно мешкає у цьому будинку. Після розлучення відповідач ОСОБА_3 на своє ім'я приватизував присадибну земельну ділянку цього будинку.

Посилалася, що на початку серпня 2013 року, колишній чоловік та її дочка ОСОБА_4, скориставшись її тимчасовою відсутністю, змінили замки в броньованих дверях будинку та хвіртці і з того часу не пускають її до будинку. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 5 березня 2014 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 травня 2014 року, було підтверджено, що вона є співвласниом будинку і вселено її до будинку.

Вказувала, що їй було відомо, що її дочці ОСОБА_4 та її чоловіку ОСОБА_5 для якихось цілей був необхідний великий банківський кредит і з 2012 року почали умовляти її дати згоду на іпотеку половини будинку, без якої такого кредиту не надавали. Вона спочатку відмовилась давати таку згоду, але дочка та бувший чоловік умовляли її декілька тижнів, і нарешті переконали, що її згода матиме формальний характер та не матиме юридичних наслідків. 27 грудня 2012 року її завезли в кабінет нотаріуса ОСОБА_6, у якої вона підписала якийсь документ, після чого ОСОБА_6 випровадила її з кабінету, а відповідач ОСОБА_3 там залишився. 30 липня 2013 року з листа адвоката ОСОБА_7 на її ім'я, їй стало відомо, що ОСОБА_3 з донькою увели її в оману відносно наслідків її підпису документу у нотаріуса ОСОБА_6, відносно природи правочину, прав та обов'язків сторін. В тому числі, позивачу стало відомо, що в день, коли вона поставила свій підпис, нотаріус посвідчила іпотечний договір, а зять в банку отримав кредит, який через три місяці відмовився сплачувати банку. Позивач стверджує, що якби нотаріус надала їй проект іпотечного договору для ознайомлення або на підпис сам договір, вона б його ніколи не підписала. З урахуванням викладеного, позивач вважає, що іпотечний договір є частково недійсним щодо передачі в іпотеку 1/2 частини спірного будинку.

Посилалася, що відповідачі, після того, як апеляційний суд 5 березня 2014 року фактично визнав її співвласницею будинку і вселив її, вирішили ускладнити її тяжбу за будинок. Для цього між відповідачем ОСОБА_8 та ПАТ «Ощадний банк України» був укладений договір від 3 липня 2014 року про відступлення права вимоги за кредитним договором, а також договір про задоволення вимог іпотекодердателя від 9 вересня 2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_8, які на думку позивача також є частково недійсними, в частині належної їй на праві власності 1/2 частини домоволодіння.

У зв'язку із наведеним просила визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння АДРЕСА_1; визнати частково недійсним в розмірі 1/2 частини будинку іпотечний договір, укладений 27 грудня 2012 року між ОСОБА_3 і ПАТ «Ощадний банк України»; визнати частково недійсним договір відступлення права вимоги в розмірі 1/2 частини будинку, укладений 3 липня 2014 року між ПАТ «Ощадний банк України» та ОСОБА_1, та договір від 3 липня 2014 року між тими ж сторонами в розмірі 1/2 частини будинку про відступлення права вимоги; визнати частково недійсним в розмірі 1/2 частини будинку договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 9 вересня 2014 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_1

У жовтні 2014 року відповідач ОСОБА_8 звернувся із зустрічним позовом, в якому просив визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в будинку по АДРЕСА_1. Свої вимоги мотивував тим, що він є власником вказаного будинку та присадибної земельної ділянки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, укладеного 9 вересня 2014 року між ним і ОСОБА_3, та витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Стверджує, що в червні 2014 року до нього звернувся його давній знайомий ОСОБА_5 з проханням позичити йому гроші в сумі близько 170000 грн. для погашення банківського кредиту. Він погодився, але на певних умовах, зокрема погасив від свого імені борг ОСОБА_5 перед банком в сумі 165441,49 грн. та 823,82 грн. та уклав з банком договір про відступлення права вимоги. Вказує, що домовився з ОСОБА_5 про поверенння грошей частинами щомісячно, але у зв'язку із неповерненям коштів, він 4 вересня 204 року через приватного нотаріуса ОСОБА_9 надіслав ОСОБА_5 та ОСОБА_3 вимоги про погашення боргу, а у разі неможливості запропонував укласти договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідач ОСОБА_3 погодився на його пропозицію та уклав з ним 9 вересня 2014 року договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Як власник будинку він бажає визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування його будинком, та зняти її з реєстрації.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року первісний позов ОСОБА_10 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку по АДРЕСА_1. Визнано частково недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений 9 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, в частині передачі у власність ОСОБА_1 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1, стягнуто судові витрати. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_2, а його зустрічний позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що суд прийшов до помилкового висновку про необхідність згоди ОСОБА_2 на укладення між ним та ОСОБА_3 договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 9 вересня 2014 року, поскільки ОСОБА_2 як співвласник будинку ще при укладанні договору іпотеки від 27 грудня 2012 року дала свою нотаріально посвідчену письмову згоду на передачу будинку в іпотеку. Надавши таку згоду, вона погодилася на всі можливі наслідки, які можуть виникнути у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором. Крім того, суд безпідставно визнав за нею право власності на 1/2 частину будинку, не врахувавши, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 розлучилися у 1997 році, а поскільки будинок був зареєстрований на ім'я чоловіка, то вона пропустила строк позовної давності за вимогами про визнання за нею права власності на частину спірного будинку.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що житловий будинок по вул.Чапаєва 65 в м.Бориспіль Київської областінабутий ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в період зареєстрованого шлюбу і згідно ст.22 КпШС України є їх спільною сумісною власністю, а відтак остання має право на його половину.

Визнаючи частково недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, суд виходив з того, що для розпорядження будинком, який є спільною власністю, необхідна згода усіх співвласників, чого дотримано не було при укладенні цього договору, а отже є підстави для визнання його недійсним.

Поскільки ОСОБА_2 як співвласник будинку має право володіти, користуватися і розпоряджатися спірним майном, то зустрічний позов ОСОБА_1 щодо втрати права на житло не підлягає до задоволення.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст.22 КпШС України (діяв на момент виникнення права власності на спірний будинок) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ч.1 ст.28 КпШС України, а також відповідно до вимог ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За положеннями ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною в момент його вчинення вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та стверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із 1974 року по 4 лютого 1997 року перебували в зареєстрованому шлюбі. В період зареєстрованого шлюбу сторони побудували житловий будинок по АДРЕСА_1. На вказаний будинок ОСОБА_3 6 травня 1983 року отримав на свої ім'я свідоцтво на право особистої власності. Відповідачка зареєстрована і мешкає у вказаному будинку із 1983 року.

Отже, суд прийшов до обгрунтованого висновку, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Після розлучення ОСОБА_3 приватизував присадибну земельну ділянку будинку по АДРЕСА_1 площею 0,0646 га, кадастровий номер :10:019:0026 та отримав державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯД №793951 від 17 листопада 2009 року.

Також судом встановлено, що 27 грудня 2012 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_3 передав банку в іпотеку земельну ділянку і житловий будинок по АДРЕСА_1 назабезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним 27 грудня 2012 року між банком ОСОБА_5 щодо позики останнім 183000 грн. Як зазначено в п.5.1.4 Іпотечного договору, предмет іпотеки набутий іпотекодавцем ОСОБА_3 під час зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_2 та передається в іпотеку за її згодою, викладеною у формі заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом.

2 липня 2014 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» і ОСОБА_1 були укладені два договори про відступлення права вимоги, за одним з яких банк відступив ОСОБА_1 право вимоги за кредитним договором, укладеним 27 грудня 2012 року між Ощадбанокм та ОСОБА_5, за іншим Ощадбанк відступив ОСОБА_1 право вимоги за іпотечним договором, укладеним 27 грудня 2012 року між Ощадбанком та ОСОБА_3

4 вересня 2014 року ОСОБА_8 в порядку, визначеному ст.35 Закону України «Про іпотеку», направив в адресу боржника ОСОБА_5 та іпотекодавця ОСОБА_3 повідомлення про порушення зобов'язання з вимогою погашення боргу в сумі 166265,31 грн. кредитним договором від 27 грудня 2012 року та за іпотечним договором від 27 грудня 2012 року, на протязі 30 календарних днів з моменту вручення даної заяви. ОСОБА_3 та ОСОБА_5 згідно своїх нотаріально посвідчених заяв вказали про неможливість виконання вимог ОСОБА_1 про погашення боргу, а ОСОБА_3 висловив свою згоду на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

09 вересня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, згідно якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_1 у власність житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0646 га, які розташовані по АДРЕСА_1. Згідно п.2.1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до звітів про оцінку майна загальна вартість відчужуваного майна становить 741677 грн., в тому числі вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами - 619731 грн. На підставі вказаного договору, було здійснено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1

Встановлено, що під час укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателяміж ОСОБА_3 та ОСОБА_1згода ОСОБА_2 як співласниці спірного будинку отримана не була.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами та не заперечуються сторонами.

За таких обставин з огляду на те, що під час укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя щодо передачі ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 спірного житлового будинку відсутня згода ОСОБА_2 як співвласниці будинку на розпорядження цим будинком,суд прийшов до правильного висновку про обгрунтованість позову і наявність передбачених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору про задоволення вимог іпотекодержателяв частині передачі у власність ОСОБА_1 1/2 частини будинку.

Доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо необхідності згоди ОСОБА_2 на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 9 вересня 2014 року, поскільки ОСОБА_2 як співвласник будинку ще при укладенні 27 грудня 2012 року договору іпотеки дала свою нотаріально посвідчену письмову згоду на передачу будинку в іпотеку не грунтуються на матеріалах справи і вимогах закону.

Судом незаперечно встановлено, що спірний будинок є спільною власністю подружжя і належить ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності.

Згідно вимог ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Отже наведені правові норми чітко визначають необхідність згоди усіх співвласників для розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Правомочність власника розпоряджаннямайном означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.).

За своїм змістом оспорюваний позивачкою договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 9 вересня 2014 року є правочином щодо розпорядження майном, бо в даному випадку визначає юридичну долю спірного будинку шляхом передачі його у власність іншій особі.

Поскільки спірний будинок належить на праві спільної власності, то розпорядження ним потребує згоди усіх співвласників, в тому числі і ОСОБА_2, чого не дотримано.

Аналогічні роз'яснення щодо необхідності згоди одного з подружжя на розпорядження майном містить п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно якого вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпоряджання таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діє.

Доводи апелянта про те, що згода ОСОБА_2 на укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя не потрібна, спростовуються в тому числі Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом МЮ України № 296/5 від 22 лютого 2012 року.

Згідно п.п.4.1-4.3 вказаного Порядку правочини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами. При посвідченні правочинів щодо розпорядження спільним майном подружжя, якщо правовстановлюючий документ оформлений на ім'я одного з подружжя, нотаріус вимагає письмову згоду іншого з подружжя. Справжність підпису другого з подружжя на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена. Якщо в заяві про згоду на відчуження спільного майна зазначено прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи, найменування юридичної особи, на відчуження якого дається згода, нотаріус при посвідченні відповідного договору зобов'язаний перевірити додержання умов, зазначених у такій заяві. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Доводи апелянта про те, що поскільки ОСОБА_2 як співвласник будинку ще при укладенні 27 грудня 2012 року договору іпотеки, надавши свою нотаріально посвідчену письмову згоду на передачу будинку в іпотеку, погодилася на всі можливі наслідки, які можуть виникнути у разі невиконання зобов'язань за кредитним договором безпідставні. В даному випадку і це стверджується текстом заяви ОСОБА_2 така згода означає лише погодження останньої на передачу спірного будинку в іпотеку, а не згоду на його відчуження, як помилково вважає апелянт.

Колегія суддів вважає необгрунтованими посилання апелянта на те, що суд безпідставно визнав за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину будинку, не врахувавши, що ОСОБА_3 і ОСОБА_2 розлучилися у 1997 році, а поскільки будинок був зареєстрований на ім'я чоловіка, то вона пропустила строк позовної давності за вимогами про визнання за нею права власності на частину спірного будинку.

Згідно з ч.3 ст.29 КпШС України для захисту порушеного права відносно спільного майна подружжя встановлено трирічний строк позовної давності. Ст.10 КпШС України встановлювала, що в тих випадках, коли для захисту порушеного права встановлено строк позовної давності, він обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до положень ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Отже, і раніше чинним КпШС України і нині чинним СК України початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права на це майно, а не з моменту розлучення, як помилково вважає апелянт.

З матеріалів справи вбачається, що після розлучення ОСОБА_2 мешкала і була зареєстрована у спірному будинку, він не був відчужений без її згоди, зданий в оренду тощо, тобто відсутні будь-які дії з боку колишнього чоловіка ОСОБА_3, які б свідчили про порушення права позивачки. За таких обставин після розлучення у 1997 році право позивачки на будинок порушено не було. Дізнавшись у 2014 році, що колишній чоловік розпорядився спільним будинком, передавши його у власність ОСОБА_1, остання звернулася до суду із відповідним позовом.

За таких обстаивн, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для застосування строку позовної давності при вирішенні спору відсутні.

Інших доводів незаконності рішення суду у апеляційні йскарзі не наведено.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: