Провадження № 2/734/147/15 Справа № 734/192/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 лютого 2015 року

Козелецький районний суд Чернігівської області в складі:

Головуючого-судді Соловей В.В.,

при секретареві Бардаченко Т.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Козелець Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи - Козелецького районного центру зайнятості Чернігівської області про розірвання трудового договору, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної (немайнової) шкоди,

у с т а н о в и в:

із позовною заявою про розірвання трудового договору, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної (немайнової) шкоди у суд звернулася ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи - Козелецького районного центру зайнятості Чернігівської області. Позивач ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовує тим, що 8 жовтня 2002 року між нею і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладений трудовий договір № 580, за яким її прийнято на посаду офіціанта у кафе-бар із повною матеріальною відповідальністю. Вказаний договір зареєстрований у Козелецькому районному центрі зайнятості. Відповідач не бажає розірвати трудовий договір, у зв'язку із чим вона не має можливості працевлаштуватися. ОСОБА_2 діє незаконно, порушення її прав та гарантій, як працівника, призвели до значних моральних страждань, втрати впевненості у завтрашньому дні, що призводить до необхідності прикладення нею додаткових зусиль для з організації свого життя. Не отримала грошових коштів по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, які повинен був сплатити ОСОБА_2, не має можливості зареєструватися у центрі зайнятості та отримувати компенсацію. Позивач ОСОБА_1 ставить позовні вимоги про: розірвання безстрокового трудового договору, укладеного 8 жовтня 2002 року між фізичною-особою підприємцем ОСОБА_2 та нею, зареєстрованого за № 580 у Козелецькому районному центрі зайнятості; зобов'язання фізичної-особи підприємця ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки про її звільнення у відповідності до вимог ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнення із ОСОБА_2 вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, що становить 1218 гривень, та відшкодування моральної (немайнової) шкоди в розмірі 20000 гривень; зобов'язання ОСОБА_2 повернути трудову книжку з відповідним записом про звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 і її представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали. Відповідач ОСОБА_2 частково погодився із позовом.

При судовому розгляді цивільної справи встановлено, що 8 жовтня 2002 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладений трудовий договір, зареєстрований за № 580 у Козелецькому районному центрі зайнятості. За вказаним договором ОСОБА_1 прийнята на роботу офіціанта з повною матеріальною відповідальністю у кафе-бар. У період із 8 жовтня 2002 року до 30 червня 2004 року ОСОБА_1 отримувала заробітну плату у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 У жовтні-грудні 2002 року, січні-липні, вересні-грудні 2003 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області вносилися відповідні суми внеску нарахованого заробітку ОСОБА_1, як застрахованої особи. У ОСОБА_1 перебуває на утриманні ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 у вересні, грудні 2004 року, квітні, липні, жовтні 2005 року, липні 2006 року виплачені ОСОБА_1 відповідні суми грошових коштів, як допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. За постановою від 29 травня 2007 року господарського суду Чернігівської області визнаний банкрутом суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 та відкрита ліквідаційна процедура. 25 липня 2014 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесений запис № 5001228 про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, НОМЕР_1. 12 листопада 2013 року звернулася ОСОБА_1 із заявою про звільнення із роботи на підставі ст. 38 КЗпП України до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 ОСОБА_1 за договором від 15 квітня 2008 року, укладеного між нею і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5, зареєстрованим за № 0 у Козелецькому районному центрі зайнятості, за сумісництвом працювала до 5 квітня 2013 року продавцем у фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (вказаний договір розірваний за згодою сторін).

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно з законом не може бути звернуто стягнення.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_6, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи - Козелецького районного центру зайнятості Чернігівської області про розірвання трудового договору, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягає частковому задоволенню.

Позивач ОСОБА_1, починаючи із 8 жовтня 2002 року, перебувала у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 До 23 жовтня 2007 року позивач ОСОБА_1 перебувала у відпустці до догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, що не оспорюють позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 За судовим рішенням від 29 травня 2007 року господарського суду Чернігівської області суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа ОСОБА_2 визнаний банкрутом та відкрита ліквідаційна процедура. У подальшому фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не ініціював звільнення працівника ОСОБА_1 на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, тобто у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в т.ч. ліквідації або банкрутства підприємства. Разом із тим, позивач ОСОБА_1 не зверталася із заявою до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання трудового договору. Лише 12 листопада 2013 року позивач ОСОБА_1 звернулася до роботодавця із заявою про її звільнення із роботи на підставі ст. 38 КЗпП України. Трудова книжка знаходилася у позивача ОСОБА_1

Умови трудового договору, укладеного 8 жовтня 2002 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 і ОСОБА_1, у зв'язку із визнанням суб'єкта підприємницької діяльності банкрутом не виконувалися. У позивача ОСОБА_1, яка повинна була приступити 23 жовтня 2007 року до виконання роботи, фактично була відсутня можливість працювати у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 За таких обставин вказаний трудовий договір, що укладений між ними, зареєстрований 8 жовтня 2002 року за № 580 у Козелецькому районному центрі зайнятості, необхідно розірвати. При цьому, необхідно зобов'язати ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про її звільнення із 23 жовтня 2007 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, тобто розірвання трудового договору за власним бажанням працівника.

Позовні вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення із ОСОБА_2 вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку, що становить 1218 гривень, а також про зобов'язання ОСОБА_2 повернути трудову книжку з відповідним записом про звільнення за ч. 1 ст. 40 КЗпП України, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Із наданих сторонами доказів виходить, що про порушення своїх трудових прав позивач ОСОБА_1 дізналася у жовтні 2007 року. Таким чином, перебіг тримісячного строку звернення ОСОБА_1 у суд із заявою про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розпочався із дня, коли позивач дізналася про порушення свого права. Із позовною заявою ОСОБА_1 у суд звернулася 29 січня 2015 року, тобто із порушенням строків, визначених ст. 233 КЗпП України. Тому, у задоволенні позовної вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення на підставі ст. 237-1 КЗпП України моральної (немайнової) шкоди необхідно відмовити.

Крім того, із ОСОБА_2 у доход держави необхідно стягнути грошові кошти в розмірі 243.60 гривень судового збору.

Керуючись ст.ст. 21, 38, 233 і 237-1 КЗпП України, ст.ст. 209, 212, 214, 215, 218, 294, 295 і 296 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи - Козелецького районного центру зайнятості Чернігівської області частково задовольнити.

Трудовий договір, що укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 і ОСОБА_1, зареєстрований 8 жовтня 2002 року за № 580 у Козелецькому районному центрі зайнятості Чернігівської області, розірвати.

Зобов'язати ОСОБА_2 внести запис до трудової книжки ОСОБА_1 про її звільнення із 23 жовтня 2007 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

У решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_2 у доход держави грошові кошти в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернігівської області через суд першої інстанції протягом десяти днів із дня проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів із дня отримання копії цього рішення.

Суддя