АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1842/15 Справа № 192/316/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Омелюх В. М. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

16 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Пономарь З.М., Черненковой Л.А.

при секретарі - Яловій Ю.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним з моменту укладання кредитного договору, договору іпотеки та додаткових угод до них, договору поруки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 02 вересня 2008 року між ним та ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» укладений кредитний договір №014/3178/152457/82 про надання ОСОБА_2 кредиту в сумі 46550 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,35% річних та строком повернення кредиту до 02 вересня 2018 року, терміном на 120 місяців, за умовами якого останній зобов'язався починаючи з 02 жовтня 2008 року повертати отримані кредитні кошти, своєчасно сплачуючи кредит і відсотки за користування кредитом щомісячно ануїтетними платежами в розмірі 732,59 долари США. За надання кредиту банк отримав від позичальника комісію за рахунок наданих кредитних коштів в сумі 931 долар США, що становить 2% від розміру заборгованості.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ним та відповідачем 02 вересня 2008 року укладено договір іпотеки №014/3178/152457/82/154, згідно якого він передав відповідачеві належне йому на праві власності майно у вигляді двох суміжних земельних ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2500 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,4143 га в АДРЕСА_1, заставною вартістю 451060 грн., що в еквіваленті складало 93059,62 доларів США, а приватним нотаріусом накладено заборону на відчуження зазначених земельних ділянок до припинення договору іпотеки та зроблено відповідні записи в реєстрі під №№1917,1918.

Також 02 вересня 2008 року між ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладено договір поруки №014/3178/152457/82/155, за яким поручитель взяла на себе зобов'язання відповідати перед банком за борговими зобов'язаннями позивача по кредитному договору №014/3178/152457/82.

22 березня 2010 року між ним та банком укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/3178/152457/82, згідно якої були визначені боргові обов'язки позичальника, збільшено строк погашення кредиту до 240 місяців, внесено корективи до графіку погашення заборгованості та укладено додаткову угоду до договору іпотеки №014/3178/152457/82/154.

Позивач зазначає, що спірний кредитний договір містить суперечливості та дискримінаційні по відношенню до позичальника умови та підписаний ним під впливом обману з боку банку, сторонами фактично не було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, оскільки узгоджені в договорі розміри відсоткової ставки за кредитом, ціни договору та розмір фактичного здороження кредиту не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам, так як сума кредиту складає 46550 доларів США, а процентна ставка становить 14,35 % річних, сплата ж позичальником щомісячного ануїтетного платежу зазначена у розмірі 732,59 доларів США, що не відповідає висновкам судово-економічної експертизи щодо ефективної і реальної відсоткової ставки, абсолютного значення здороження кредиту та розміру ануїтетного платежу, який відповідав би зазначеній в умовах кредитування загальній вартості кредиту, в той час як волевиявлення учасника правочину повинно відповідати його внутрішній волі відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, зокрема, волі позичальника відповідно до отримання кредиту, загальна вартість якого складає 87857,91 грн., на умовах сплати річної процентної ставки у розмірі 14,35% та за умови здороження кредиту на користь банку з урахуванням реальної процентної ставки у розмірі 18,25% (3,9%) на додаткову суму 6438 грн. 35 коп. (договір добровільного страхування позичальника та майна) на користь третіх осіб, що не враховувалось при укладенні договору, та вбачається з підписаних позичальником документів: спірного кредитного договору, додатку №2 «Сукупна вартість кредиту», графіків погашення кредиту та договорів страхування.

Умови кредитування, які реально встановлені, не відповідають зазначеним вимогам, а волевиявлення позивача на укладення договору на умовах, з яких сторони формально дійшли згоди з наявних у справі письмових документів не відповідає фактично встановленим істотним умовам договору, так як сторони у належній формі дійшли згоди щодо умов кредитування, визначених у кредитному договорі, але при цьому реальна відсоткова ставка не відповідає визначеній у п.1.2.1 кредитного договору і є більшою на 3,9%, в зв'язку з чим погоджений сторонами фактичний розмір є більшим, ніж погоджений сторонами у договорі, що свідчить про те, що банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту для здійснення позичальником свідомого вибору схеми кредитування та вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів в оману позивача щодо реальної відсоткової ставки, абсолютного значення здороження кредиту та кінцевої загальної суми кредиту, яку позичальник сплатив би відповідачу, проводячи оплату встановленими у договорі розмірами щомісячних платежів у визначеній в договорі кількості таких платежів, що відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України є підставою для визнання такого правочину недійсним, а таке зобов'язання не підлягає забезпеченню.

Вважає, що оспорюваний кредитний договір був підписаний ним внаслідок введення його банком в оману, що згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України є підставою для визнання такого правочину недійсним, а відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню, а тому з посиланням на ст.ст.203,215,236,524, ч.2 ст.548 ЦК України, просить суд визнати недійсним як кредитний договір, так і правочини по забезпеченню його виконання у виді договору іпотеки та договору поруки, а також додаткові угоди до кредитного договору та договору іпотеки.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі (т.2 а.с.105-109).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Судом встановлено, що 02 вересня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір №014/3178/152457/82 про надання кредиту в сумі 46550 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 14,35% річних зі строком повернення кредиту до 02 вересня 2018 року на термін 120 місяців (а.с.75-80, 81-87 т.1), за умовами якого відповідач передав позивачеві грошові кошти (а.с.95,т.1) за мінусом плати за надання кредиту в розмірі 931 долар США (2% від розміру заборгованості) (а.с.95,т.1), а позивач зобов'язався в строки, обумовлені кредитним договором та згідно графіка (а.с.85,т.1), починаючи з 02 жовтня 2008 року повертати отримані кредитні кошти, своєчасно сплачуючи кредит і відсотки за користування кредитом щомісячно ануїтетними платежами в розмірі 732,59 доларів США.

З матеріалів справи вбачається, що 22 березня 2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 укладено Додаткову угоду № 1 до кредитного договору №014/3178/152457/82 від 02 вересня 2008 року (а.с.88-92 т.1), умовами якої строк кредиту був збільшений до 240 місяців, а саме до 02 жовтня 2028 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_2 та відповідачем 02 вересня 2008 року укладений договір іпотеки №014/3178/152457/82/154, а 22 березня 2010 року - додаткова угода до договору іпотеки, докази укладення якої відсутні в матеріалах цивільної справи. Разом з тим, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_5 та відповідачем укладено договір поруки №014/3178/152457/82/155 від 02 вересня 2008 року (а.с.93-94,т.1), згідно якого поручитель взяла на себе зобов'язання відповідати перед банком за борговими зобов'язаннями позивача по кредитному договору №014/3178/152457/82 від 02 вересня 2008 року.

Відповідно до висновку судово-економічної експертизи №7517 від 20 лютого 2014 року (а.с.144-160 т.1) на момент укладання кредитного договору №014/3178/152457/82 від 02 вересня 2008 року ефективна відсоткова ставка становить 17,99%, реальна ставка відсотка складає 18,25%, а відсоткова ставка по кредиту визначена на рівні 14,35%. Відхилення в сторону зменшення встановленої відсоткової ставки за кредитним договором на момент його укладання становить стосовно ефективної ставки -3,64%, а стосовно реальної ставки -3,9%.

Таким чином, посилання позивача про фактичне завищення відсоткової ставки на 3,9% спростовується висновками судово-економічної експертизи, згідно якої встановлено не завищення, а навпаки заниження банком відсоткової ставки на 3,9%.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 вересня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 травня 2013 року у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором №014/3178/152457/82 від 02 вересня 2008 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь банку заборгованість в розмірі 600 745 грн. (а.с.96-100 т.1, а.с.51 т.2).

В процесі розгляду вищезазначеної справи не встановлено невідповідності кредитного договору вимогам чинного законодавства, а позивачем не оспорювався даний кредитний договір.

Проте наявність заборгованості позичальника ОСОБА_2 встановлена і на день розгляду справи судом першої інстанції (а.с.104-112 т.1, 26-50 т.2).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції обґрунтовано зробив висновки про недоведеність позивачем факту навмисного введення його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Такі висновки суду узгоджуються із встановленими судом обставинами справи та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, то вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом вказаної статті саме позивач повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність обставин, щодо яких його введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка.

Частиною 2 ст. 230 ЦК передбачено, що сторона, яка вдалася до обману, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, зі змісту наведених правових норм слідує, що правочин може бути визнано вчиненим під впливом обману у випадку навмисного, цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на вчинення правочину. Ознакою введення в оману є умисел.

Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статтей 57-60 ЦПК України.

Судом першої інстанції на підставі досліджених доказів правильно встановлено, що при укладенні кредитного договору відповідачем було надано позивачу інформацію про умови кредитування, графік погашення кредиту, із якими останній погодився, що підтвердив особистими підписами, а позивачем всупереч ст. 60 ЦПК України не підтверджено належними та допустимими доказами факту введення його в оману під час укладення оспорюваних правочинів та відсутність наміру їх укладати.

З огляду на це, відмовляючи у позові про визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та додаткових угод до них, договору поруки суд правильно виходив із того, що посилання позивача на факт обману зі сторони відповідача не підтверджений належними та допустимими доказами, тому колегія суддів приходить до висновку, що волевиявлення сторін було вільним і ними досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору.

За таких обставин, вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а також поясненнями самих сторін.

Посилання ОСОБА_2 на завищення відсоткової ставки за кредитом, спростовуються висновками судово-економічної експертизи.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду та не впливають на правильність прийнятого рішення, оскільки суду не було надано інших доказів, на які апелянт посилається як на підтвердження обставин, крім тих, на які суд послався в своєму рішенні.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 12 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: М.Ю. Петешенкова

З.М. Пономарь

Л.А. Черненкова