Ухвала

іменем україни

25 листопада 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним підвищення відсоткової ставки за користування кредитом та визнання дій незаконними, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладених між сторонами договорів про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 28 серпня 2008 року та відкриття карткового рахунку, надання і використання кредитної картки від 20 серпня 2008 року, відповідач отримав кредит з лімітом 6 000 грн., зі сплатою відсотків на умовах, передбачених договором про відкриття кредитної лінії. Відповідач порушив кредитні зобов'язання.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2011 року позовні вимоги АТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_3, розрахованої станом на 17 лютого 2011 року, задоволено в повному обсязі. Згідно постанови про закінчення виконавчого провадження Індустріального відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції (далі - Індустріальний ВДВС Дніпропетровського МУЮ) від 25 червня 2013 року відповідач сплатив суму заборгованості у розмірі 11 357,23 грн., яка розрахована станом на 17 лютого 2011 року. Проте умови вищевказаних договорів на момент подання позовної заяви відповідачем у повному обсязі не виконані і станом на 18 квітня 2014 року борг складає: заборгованість з нарахованих відсотків за простроченою (несанкціонованою) заборгованістю - 35 654,85 грн.; пеня (за період з 18 квітня 2013 року по 18 квітня 2014 року) - 96 374,89 грн. Загальна сума заборгованості станом на 18 квітня 2014 року складає - 132 029,74 грн. Враховуючи викладене, банк просить позов задовольнити.

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання недійсним підвищення відсоткової ставки за користування кредитом та визнання дій незаконними. Позов обґрунтовував тим, що банк двічі збільшував розмір відсотків за користування кредитними лотами, проте не повідомляв його про це, що є порушенням абз. 3 п. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та договору про відкриття відновлюваної кредитної лінії. Кредитор збільшив плату за користування кредитними коштами у 2010 році з 22 % до 40 %, а згодом у 2012 році з 22 % до 60 %. Оскільки банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку волевиявленням однієї зі сторін (зміни кредитної політики банку), ОСОБА_3 просив зустрічний позов задовольнити та відмовити у задоволенні первісного позову.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2015 року, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії та договором про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки, а саме: заборгованість по нарахованим відсоткам по простроченій (несанкціонованій) заборгованості у розмірі 35 654,85 грн. У задоволенні решти позову ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзіОСОБА_3 просить скасувати рішення місцевого та ухвалу апеляційного судів, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, та просить направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким частково задоволено первісний позов та відмовлено у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд дійшов висновку, що нарахування відсотків на прострочену заборгованість передбачено договором, тому вказані позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам статей 1050, 1054 ЦК України.

Проте погодитися з такими висновками апеляційного суду повністю не можна.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд, у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити рішення по суті позовних вимог.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням установленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду було зумовлено поважними причинами.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким вимогам закону ухвала апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 20 серпня 2008 року між ВАТ Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3 був укладений договір про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки, відповідно до умов якого банк відкрив відповідачу за первісним позовом картковий рахунок і надав відповідну платіжну карту Visa Electron.

Відповідно до п. 10.5. вказаного договору зміна його умов у випадку зміни тарифів проводиться за умовами виконання банком п. 6.1.4. цього договору. Згідно з п. 6.1.4. позивач за первісним позовом зобов'язався повідомляти держателів карток про зміну тарифів банку через всеукраїнські засоби масової інформації або поштою, або особисто (на свій вибір). Нові зміни набирають чинності після 21 дня з моменту виконання банком вимог п. 6.1.4. цього договору, якщо позичальник не надає письмової незгоди з майбутніми змінами.

28 серпня 2008 року між сторонами було укладено договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси шляхом відкриття відновлювальної кредитної лінії на картковий рахунок з розміром кредитного ліміту 6 000 грн., а позичальник зобов'язався повністю повернути отримані в рахунок відновлювальної кредитної лінії кредитні ресурси у строк до 05 червня 2010 року та сплатити проценти за користування кредитними ресурсами у розмірі та у строки, встановлені цим договором.

Відповідно до п. 4.5 договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії процентна ставка за користування кредитними ресурсами за цим договором може бути змінена банком в односторонньому порядку. Про вказану зміну процентної ставки Банк письмово повідомляє Позичальника не менше ніж за 5 днів до набуття чинності нової ставки.

Відповідно до п. 6.1 договору про відкриття відновлювальної кредитної лінії, за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Вказана пеня сплачується у випадку порушення позичальником термінів платежів, передбачених п. 3.2, 4.3, 4.4 цього договору, а також будь-яких інших термінів платежів, передбачених цим договором. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними коштами.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2011 року позов АТ «Банк «Фінанси та Кредит» щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_3, розрахованої станом на 17 лютого 2011 року, задоволено у повному обсязі.

Згідно постанови Індустріальний ВДВС Дніпропетровського МУЮ про закінчення виконавчого провадження від 25 червня 2013 року ОСОБА_3 сплатив банку суму заборгованості у розмірі 11 357,23 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини щодо укладання договору про відкриття відновлюваної кредитної лінії від 28 серпня 2008 року та договору про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки від 20 серпня 2008 року, їх умови, надання (одержання) кредитних коштів, права та обов'язки сторін не потребують повторного доказування.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до п. 13 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України у рішенні щодо грошових зобов'язань має бути висновок суду про розмір грошових сум та детальний порядок його обчислення за кожною з вимог (стягнення процентів, пені тощо).

Так у відзиві на позовну заяву (а.с. 53) та додатковому відзиві на позовну заяву (а.с.106) відповідач за первісним позовом заперечував проти розрахунку заборгованості, який поданий банком до позовної заяви, зокрема заперечував проти зазначеної у розрахунку необґрунтованої «початкової» суми вже нарахованих відсотків у розмірі 3224,45 грн та наявності у розрахунку «несанкціонованої заборгованості» у розмірі 192,16 грн, на яку нараховано 949,45 грн відсотків, оскільки суму основного боргу стягнуто за попереднім рішенням суду, проти чого не заперечував позивач. Крім того, ОСОБА_3 заперечував проти нарахування пені за період з 18 квітня 2013 року по 25 березня 2014 року, оскільки попри відсутність заборгованості по кредиту, сума, на яку нараховується пеня - у розрахунку банку постійно збільшується протягом усього періоду нарахування з 19613,60 грн до 34283,50 грн. Однак, вказані заперечення ОСОБА_3 судом не перевірялись та у судовому рішенні не спростовані.

Таким чином, вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції всупереч вимогам статей 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України на вказані положення закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду Україниуваги не звернув, доводів та заперечень сторін не перевірив, не встановив у повному обсязі фактичні обставини, що мають значення для справи, не дотримався вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо обов'язку сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема не встановив фактичного розміру заборгованості за кредитним договором, враховуючи заперечення відповідача проти позову, не перевірив його доводів, не роз'яснив останньому права заявити клопотання про призначення економічної експертизи для визначення суми заборгованості, а також наслідки невчинення вказаних процесуальних дій.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, ухвала апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 квітня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: Ю.Г. Іваненко

О.В.Кафідова

О.В.Умнова

І.М. Фаловська