АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/373/15 Справа № 184/2761/14 Головуючий у 1 й інстанції - Томаш В.І. Доповідач - Куценко Т.Р.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ 18 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

Головуючого - Куценко Т.Р.

суддів - Демченко Е.Л., Волошин М.П.

при секретарі - Назаренко А.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2,

на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «ПриватБанк» у серпні 2014 року звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором в розмірі 6914,10 грн., а також судові витрати /а.с.2-5/.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 02 червня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, зобов'язання за яким відповідач виконував неналежним чином, у зв'язку з чим виникла зазначена заборгованість.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2014 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача заборгованість за спірним кредитним договором у розмірі 6914,10 грн. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 243,60 грн /а.с.39-40/.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення /а.с.57-59/.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, на підставі ч.1 ст.309 ЦПК України, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які буди досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5)чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6)як розподілити між сторонами судові витрати; 7)чи є негайні підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8)чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак, зазначеним вимогам ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Відповідно до ст. 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства у встановлений договором строк, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 257, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.2, ч.3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Судом встановлено, що 02 червня 2006 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі встановленням базової відсоткової ставки у розмірі 3% в місяць з розрахунком 360 днів в році також сторонами погоджено порядок погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. Між тим, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та Банком Договір, підтверджується підписом у заяві /а.с.10-16/.

Відповідно п. 9.3 Умов визначено, що картка відкрита на невизначений строк, крім випадків, установлених пунктами 9.6, 9.7 Умов договору. У цих пунктах, а також у пунктах 9.1., 9.4. Умов вказано, в яких випадках дія картки припиняється та з якого часу у кредитора виникає право на примусове стягнення заборгованості та в якому порядку.

Згідно п. 9.4. Умов у випадку наявності перевитрат платіжного ліміту по карті та непогашення їх клієнтом протягом 6 місяців, карта закривається та її наступне відновлення можливе лише після повного погашення заборгованості.

Тобто пунктами 9.3, 9.4, 9.6, 9.7 Умов, визначено порядок припинення дії кредитної карти в окремих випадках, а саме: у разі невиконання кредитором зобов'язань щодо виплати кредиту.

З розрахунку заборгованості вбачається, що у липні 2006 року в результаті зняття готівки з платіжної картки та в подальшому порушення відповідачем умов укладеного договору щодо сплати знятих кредитних коштів, виникла заборгованість, яка не була погашена відповідачем протягом 6 місяців, тобто платіжна карта відповідача повинна бути закрита зі спливом встановленого 6 місячного строку відповідно до вищезазначених умов укладеного між сторонами договору.

Про зазначене також свідчить факт звернення позивача із заявою про видачу судового наказу, за якою 13 квітня 2009 року було видано судовий наказ №2-Н-389/09 про стягнення з ОСОБА_2 всієї суми заборгованості за кредитним договором від 02 червня 2006 року в розмірі 3728,55 грн. /а.с.6/.

Між тим, відповідно п.9.12 Умов договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не заявить про припинення його дії, договір вважається пролонгованим на такий самий строк.

Однак, пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений. Оскільки після закінчення строку дії договору банк не видавав відповідачу грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором від 02 червня 2006 року не виконав, відсутні підстави вважати що договір було пролонговано, тобто термін дії спірного договору визначається строком 12 місяців відповідно до його умов. Такой же позиції дотримується й Верховний суд України у своїй постанові від 25 вересня 2014 року під час розгляду справи № 6-103 цс 14.

Отже, приймаючи до уваги той факт, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору картковий рахунок було закрито та термін дії спірного кредитного договору закінчився - позивач звернувся до суду з метою захисту своїх прав і отримав судовий наказ про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, колегія суддів вважає, що відсутні підстави для нарахування позивачем відсотків за користування кредитом згідно до умов укладеного між сторонами договору.

Щодо стягнення заборгованості за кредитом на підставі спірного договору, колегія суддів виходить з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з зазначеним позовом 14 серпня 2014 року, враховуючи вказані обставини відповідач надав суду заяву про застосування строку позовної давності за усіма вимогами позивача /а.с.36/, однак судом першої інстанції при ухвалені оскаржуваного рішення дані обставини враховані не були.

Враховуючи положення ст..257, 267, 261 та 264 ЦК України, що регулюють застосування позовної давності, та те що договірні відносини сторін виникли 02 червня 2006 року. З зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позивач звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу та 13 квітня 2009 року з ОСОБА_2 стягнута заборгованість за спірним кредитним договором в розмірі 3728,55 грн. відповідно до судового наказу №2-Н-389.

Отже, перебіг загальної позовної давності почався заново після його переривання, а саме з 13 квітня 2009 року. Таким чином, трирічний строк позовної давності за вимогами, що випливають з умов договору № б/н від 02 червня 2006 року закінчився 13 квітня 2012 року. Але, як вже зазначалося, позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого порушеного права лише 14 серпня 2014 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Зважаючи на наведені норми закону та обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про застосування позовної давності до виниклих кредитних правовідносин відповідно до вимог ст..267 ЦК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції на підставі ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити.

Керуючись ст.ст. 303, ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2014 року - скасувати.

Публічному акціонерному товариству Комерційний Банк «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Головуючий: Куценко Т.Р.

Судді: Демченко Е.Л.

Волошин М.П.