Вищий спеціалізований суд україни
з розгляду цивільних і кримінальних справ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гвоздика П.О.,

суддів: Горелкіної Н.А., Євграфової Є.П.,

Євтушенко О.І., Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Львіввугілля» про відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Львіввугілля» (далі - ДП «Львіввугілля») про відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог вказував, що, працюючи в особливо шкідливих і тяжких умовах у ДП «Львіввугілля», отримав професійне захворювання та згідно із повідомленням МСЕК від 23 січня 1997 року йому вперше встановлено 55 % втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності, а актом від 17 січня 2006 року встановлено 60 % втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності безстроково.

Посилаючись на те, що ушкодженням здоров'я йому завдана моральна шкода, ОСОБА_4 просив стягнути з ДП «Львіввугілля» 30 тис. грн в рахунок її відшкодування.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 20 січня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ДП «Львіввугілля» на користь ОСОБА_4 3 000 грн компенсації завданої моральної шкоди та в дохід держави 30 грн судового збору, а в решті вимог відмовлено.

На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_4 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим просить судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частково задовольняючи позов, місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що розмір відшкодування моральної шкоди необхідно вираховувати, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, який було встановлено на момент стійкої втрати позивачем професійної працездатності вперше.

Однак з такими висновками судів погодитись не можна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 з 31 липня 1979 року працював машиністом на шахті № 10 «Великомостівська» та 08 червня 1994 року звільнився за власним бажанням.

13 червня 1994 року позивача було прийнято на шахту № 2 «Червоноградська» і 16 грудня 1996 року переведено за станом здоров'я на посаду учня гірничого робітника на поверхні, а 17 червня 1997 року звільнено за власним бажанням.

ОСОБА_4 встановлено втрату професійної працездатності та інвалідність, що пов'язані з його роботою у відповідача, а саме: висновком обласної травматологічної МСЕК від 23 січня 1997 року № 3 та у наступні періоди: 29 січня 1998 року, 27 січня 2000 року, 21 січня 2002 року, 20 січня 2004 року та 17 січня 2006 року.

Статтею 12 Закону України «Про охорону праці», а також ст. 440-1 ЦК УРСР встановлена відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди, завданої громадянину діями іншої особи, яка порушила їх законні права, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На час встановлення позивачу втрати працездатності та встановлення групи інвалідності висновком МСЕК у 1997 році діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені Постановою Кабінету Міністрі України від 23 червня 1993 року № 472, згідно з якими розмір відшкодування завданої моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших виплат.

Отже, зазначеною нормою, якою керувався суд при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, передбачено обмеження розміру такої шкоди.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Однак місцевий суд, всупереч ст. ст. 212-215 ЦПК України, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходив із мінімального розміру заробітної плати за 1997 рік, а не розміру, що діяв на час розгляду справи, та не врахував того, що відповідач не відшкодував ОСОБА_4 моральну шкоду, а з 11 липня 2001 року вищевказані Правила від 23 червня 1993 року втратили чинність, при цьому позивачу після цього неодноразово встановлювалася втрата професійної працездатності та інвалідність і остаточно встановлено ІІІ групу інвалідності та 60 % втрати професійної працездатності 17 січня 2006 року.

Зазначені порушення вимог закону також залишилися поза увагою апеляційного суду.

Як наслідок, висновок судів, викладений в оскаржуваних судових рішеннях, не можна визнати законним і обґрунтованим, а тому вони підлягають скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з передачею справи на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20 січня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 20 березня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий П.О. Гвоздик
Судді: Н.А. Горелкіна
Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко
Ю.Г. Іваненко