АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа №644/6008/14-ц Головуючий 1 інст. Клименко А.М.
Провадження № 22ц/790/8164/14 Доповідач - Макаров Г.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2015 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Макарова Г.О.,

суддів: Кіпенка І.С., Кіся П.В.,

секретаря - Рязанової С.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення та визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

встановила:

17.06.2014 року ОСОБА_4, в особі свого представника ОСОБА_5, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, у якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: м. Харків, вїзд Пономаренківський, буд. № 7, та виселити їх з цього будинку посилаючись на те, що 07.12.2007 року між ВАТ «Кредобанк» та ОСОБА_6 був укладений кредитний договір № Ф71/12-07/В2. Відповідно до договору про відступлення права вимоги за кредитними договорами від 06.10.2010 року укладеними між ВАТ «Кредобанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс», 12.04.2011 року був укладений договір про відступлення права за іпотечним договором, згідно якого ТОВ «Кредекс Фінанс» набуло прав кредитора та іпотекодержателя до ОСОБА_1 16.01.2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_7 був укладений договір про відступлення права за іпотечним договором від 07.12.2007 року, згідно якого відбулося відступлення права за іпотечним договором від 07.12.2007 року. 23.04.2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями № 7 , який розташований за адресою: м. Харків, Пономаренківський вїзд, У відповідності до даного договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_8 23 квітня 2014 року, позивач є власником спірного будинку загальною площею 54,3 кв.м., житловою площею 45,1 кв.м.. Після придбання вказаного житлового приміщення, позивачу стало відомо, що в будинку зареєстровані та продовжують мешкати відповідачі без будь яких на то правових підстав. 05 травня 2014 року телеграмою попередила відповідачів про необхідність його звільнення, але відповідачі будинок не звільнили і з реєстрації за його адресою не знялися, що обмежує ОСОБА_4 у реалізації права власності на будинок та перешкоджає користуватися та володіти майном.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не зявились, повідомлялись про дату та час розгляду справи своєчасно та належним чином. Про поважність причин неявки суд не сповістили, заперечень проти позову не надали.

Представник відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_9 в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що усі договори переуступки вимоги, які передували договору купівлі-продажу спірного будинку і сам цей договір купівлі - продажу є незаконними. Крім того, попередній іпотекодержатель спірного нерухомого майна - ТОВ «Кредекс Фінанс» вже реалізувало своє право на стягнення з відповідача ОСОБА_1 суми боргу, оскільки рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 11 липня 2012 року було задоволено його позов і стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредекс Фінанс» заборгованість за кредитним договором № Ф 71/12-07/В2 (А 100003) від 07 грудня 2007 року за сумою кредиту в розмірі 193332 грн. та суму не сплачених відсотків в розмірі 116693 грн., а тому не мало права відступати право вимоги за іпотечним договором, укладеним у забезпечення виконання кредитного договору.

Рішенням Орджонікідзвського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задоволено. Визнано ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком з надвірними будівлями, який знаходиться за адресою: м. Харків, вїзд Пономаренківський, буд. № 7, та виселено їх з цього будинку без надання іншого житлового приміщення. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати по 81 грн. 20 коп. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки суд при розгляді справи неповно і невсебічно зясував обставини, та не дослідив усі докази у справі. Суд невмотивовано відмовив стороні відповідачів у клопотанні про зупинення провадження у справі до набранням законної сили рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ТОВ «Кредекс Фінанс» про визнання договору відступлення прав вимоги за кредитним договором, договору відступлення права за іпотечним договором та договору купівлі-продажу житлового будинку недійсними, чим порушив права відповідачів на справедливий судовий захист. Суд не звернув уваги на ті обставини, що про існування вказаних договір відповідачам стало відомо тільки під час розгляду даної справи, тим самим дійшовши хибного висновку, що спірні, на думку відповідачів договори, у встановленому законом порядку незаконними та недійсними не визнані.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 308 Цивільного процесуального кодексу України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно ч. 2, 3 ст. 10, ч. 2 ст. 11, ст. 57, ч. 1 ст. 58, ч. 4 ст. 61, ст. 179, ч. 3, 4 ст. 212, ч. 1 ст. 213, п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 214 Цивільного процесуального кодексу України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до розяснень, які містяться у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно розтлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 41 ОСОБА_10 України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно статті 47 ОСОБА_10 України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 129 ОСОБА_10 України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Серед основних прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_10 України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини.

Згідно ст. 3 Цивільного кодексу України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до статті 317, 319, 321, ч. 1 ст. 383, 387, ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Особливості правового регулювання найму житла визначаються нормами статей 811, 812 ЦК України.

Згідно зі ст. 814 Цивільного кодексу України, у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця.

Як встановлено статтями 150, 155 Житлового кодексу України, - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати,укладати інші не заборонені законом угоди.

Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України з урахуванням положень ст. 405 ч.1 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилими приміщеннями в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сімї власника будинку ( квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Тобто право членів сімї власника квартири на обєкт власності є похідним від прав самого власника. А відтак припинення права власності особи на житло припиняє право членів сімї на користування ним.

В силу п. 4 ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місце проживання є адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає понад шість місяців на рік. Відповідно до ч. 2 ст. 2 цього Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених ОСОБА_10, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Тобто, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване встановленням таких фактів та відповідних їм правовідносин:

На підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_8 23 квітня 2014 року і в той же день зареєстрованим в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 17 - 19), позивач є власником спірного будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: м. Харків, вїзд Пономаренківський, буд. № 7.

Відповідачі були зареєстровані у вказаному будинку зі згоди його колишнього власника.

Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачі не були і не є членами сімї нового власника, а тому гарантії, визначені ст. 156 ЖК України на них не розповсюджуються.

Суд вважав, що право відповідачів на користування спірним жилим приміщенням ґрунтувалося на праві власності відповідача ОСОБА_1 на спірний житловий будинок, і, відповідно, припинилося в зв'язку з припиненням права власності відповідача ОСОБА_1 на нього у зв'язку з продажем будинку іпотекодержателем. Проживаючи в спірному житловому будинку, користуючись ним та будучи у ньому зареєстрованими без будь - яких правових підстав, відповідачі тим самим чинять позивачу перешкоди в реалізації ним своїх прав власника, оскільки позивач не має можливості вселитися у свій будинок і повноправно користуватися своєю власністю.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Позивач, як власник спірного будинку, неодноразово попереджала відповідачів телеграмами про необхідність звільнення житла, які одержували відповідачі (а.с. 25, 26, 61,62).

Факт отримання відповідачами цих телеграм представником відповідача в судовому засіданні був визнаний і не оспорювався.

Не зважаючи на цю вимогу, відповідачі до теперішнього часу її не виконали, будинок не звільнили і з реєстрації за його адресою не знялися.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний звязок наявних у справі доказів в їх сукупності, прийшов до висновку про задоволення позову.

Такий висновок є обґрунтованим, оскільки суд дійшов його на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, та наявних в ній доказів, яким дана відповідна оцінка. Правильно встановивши юридичну природу виниклих правовідносин, суд застосував закон, який їх регулює.

Доводи викладені в апеляційній скарзі були предметом судової перевірки та не дістали об'єктивного підтвердження.

Наведені у рішенні мотиви визнання цих доводів безпідставними, судова колегія вважає обґрунтованими, такими що відповідають матеріалам справи.

Посилання апелянтів на ті обставини, що суд першої інстанції, у порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, не сприяв всебічному і повному зясуванню обставин справи, та не звернув уваги, що існує ряд підстав вважати договір відступлення прав вимоги за кредитним договором, договір відступлення права за іпотечним договором та договір купівлі-продажу житлового будинку, з приводу яких, у подальшому, між сторонами виник спір, недійсними, спростовуються наступним.

При розгляді справи судом апеляційної інстанції було встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року задоволено позов ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ТОВ «Кредекс Фінанс». Визнано недійсним договір відступлення прав вимоги за кредитним договором №Ф71/12-07/В2 (А100003) від 07 грудня 2008 року, укладений 16 січня 2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_7, договір про відступлення права за іпотечним договором, який забезпечує виконання зобовязань за договором кредиту №Ф71/12-07/В2(А100003) від 07.12.2007 року, укладений 16.01.2014 року між ТОВ «Кредекс Фінанс» та ОСОБА_7, договір купівлі-продажу житлового будинку № 7, який знаходиться за адресою: м. Харків, Пономаренківський в'їзд, укладений 23.04.2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 серії ВТТ №639267, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №610, скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований за адресою: місто Харків, Пономаренківський в'їзд, будинок №7 за ОСОБА_4

Але рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 липня 2015 року, яке набрало законної сили, апеляційні скарги ОСОБА_4, товариства з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс»-задоволені. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 15 квітня 2015 року, скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволені вищевказаного позову відмовлено.

Оскільки судове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2014 року ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскаржуємого судового рішення і висновків суду першої інстанції не спростовують, в її задоволенні належить відмовити на підставі ст.308 Цивільного процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313-315, 317, 319, 321, 322, 324, 325 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Г.О. Макаров

Судді: І.С. Кіпенко

ОСОБА_11