У Х В А Л А

2 червня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

суддів: Романюка Я.М., ОСОБА_2, Яреми А.Г.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2015 року в справі за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 листопада 2011 року у зв'язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виділ частки із спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на майно,

встановила:

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11 листопада 2011 року позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 та Ѕ частину жилого будинку АДРЕСА_3 із надвірними будівлями на неприватизованій присадибній земельній ділянці, площею 0, 26 га. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 1 лютого 2012 року рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності за ОСОБА_5 на Ѕ частину будинку АДРЕСА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким частково задоволено зустрічні вимоги ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на будинок АДРЕСА_3. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2012 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 листопада 2011 року у зв'язку з нововиявленими обставинами у вказаній справі.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 4 лютого 2015 року, у задоволенні заяви ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2015 року ОСОБА_4 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 4 лютого 2015 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2015 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права, а саме пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України у взаємозв'язку з частиною третьою статті 60, статті 179 ЦПК України, пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України у взаємозв'язку з статтями 57, 59, 64 ЦПК України, та на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

У справі, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погоджуючись з ухвалами судів першої та апеляційної інстанцій виходив із того, що вказана заявником обставина - відсутність коштів у подружжя для самостійного придбання спірного майна, була предметом дослідження судами при розгляді справи по суті, оскільки до матеріалів справи долучені довідки про доходи членів подружжя, а визнання факту належності коштів родині ОСОБА_4 батьками ОСОБА_5 не є нововиявленою обставиною в розумінні статті 361 ЦПК України, оскільки не має істотного значення для справи в силу правил про допустимість доказів відповідно до статті 59 ЦПК України. Окрім того, в рішенні Подільського районного суду м. Києва від 11 листопада 2011 року зазначено, що доказів, які свідчать про те, що подаровані ОСОБА_4 його матір'ю кошти були витрачені на придбання квартир, що є предметом спору, в матеріалах справи відсутні.

На підтвердження своїх доводів щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, а саме пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України у взаємозв'язку з частиною третьою статті 60, статтею 179 ЦПК України, заявник наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року, 11 лютого 2015 року та 5 лютого 2014 року.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 травня 2012 року, суд касаційної інстанції виходив з того, що зазначена у вказаній довідці інформація має істотні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та безпосередньо стосується предмету спору оскільки встановлює, що дійсний розмір вартості спірної квартири є більшим ніж визначений сторонами в укладеній між ними додатковій угоді.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року, суд касаційної інстанції керувався постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» в якому роз'яснено, що питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим. А отже ринкова вартість будинку у значно більшому розмірі та його збільшена площа, пр. що свідчить висновок експертів, були встановлені судовим рішенням. Яке ухвалено пізніше, ніж судове рішення, про перегляд якого у зв'язку з ново виявленими обставинами подано заяву, але такі факти вже існували на момент його ухвалення, про що заявник не знав і не міг знати.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 5 лютого 2014 року, суд касаційної інстанції виходив із того, що судом першої інстанції не було враховано, що рішення Києво-Святошинського суду Київської області від 30 березня 2012 року ухвалювалось у справі за позовом про визнання шлюбу недійсним з підстав його фіктивності та корисливих мотивів, а в заяві про перегляд за нововиявленими обставинами заявник посилався на вчинення в актовому записі про одруження підпису імені відповідача іншою особою, що свідчить про відсутність згоди відповідача на укладення шлюбу, що має істотне значення для вирішення справи.

На підтвердження своїх доводів щодо неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм процесуального права, а саме пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України у взаємозв'язку зі статтями 57, 59, 64 ЦПК України, заявник наводить ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року, 18 квітня 2012 року та 21 січня 2015 року.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 лютого 2015 року, суд касаційної інстанції керувався постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв'язку з нововиявленими обставинами» в якому роз'яснено, що питання про те, які обставини можна вважати істотними, є оціночним, і вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення таким чином, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим. А отже ринкова вартість будинку у значно більшому розмірі та його збільшена площа, пр. що свідчить висновок експертів, були встановлені судовим рішенням. Яке ухвалено пізніше, ніж судове рішення, про перегляд якого у зв'язку з ново виявленими обставинами подано заяву, але такі факти вже існували на момент його ухвалення, про що заявник не знав і не міг знати.

У наданому для порівняння рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2012 року, суд касаційної інстанції виходив з того, що задовольняючи позов суди попередніх інстанцій не врахували, що позивач не є стороною договору і у спірному правочині діяв не у власних інтересах та виходили лише з показань свідків, які в силу вимог статті 59 ЦПК України є недопустимими доказами, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна потребує письмової форми. У зв'язку з цим відповідно до положень частини першої статті 218 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року, суд касаційної інстанції виходив з того, що апеляційний суд, не заважаючи на те, що він не позбавлений можливості дослідити докази, якщо вважав, що вони одержані судом першої інстанції з порушенням встановленого законом порядку, дійшов до передчасного висновку про те, що позивачкою не доведено ті обставини, на які вона послалась як на підставу своїх позовних вимог, що є її обов'язком відповідно до статей 10, 60 ЦПК України.

Доводи, які наведені в заяві, щодо порушення норм процесуального права (пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України у взаємозв'язку з частиною третьою статті 60, статті 179 ЦПК України, пункту 1 частини другої статті 361 ЦПК України у взаємозв'язку з статтями 57, 59, 64 ЦПК України) не свідчать про наявність підстав для перегляду судових рішень згідно вимог пункту 2 частини першої статті 355 ЦПК України.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 лютого 2015 року на яку як на приклади неоднакового застосування судом касаційної інстанції норм матеріального права, а саме пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод посилається заявник, суд касаційної інстанції виходив з того, що не можна погодитись із висновками суду першої інстанції про те, що відповідач за первісним позовом належними і допустимими доказами довела, що спірна квартира придбана нею за кошти, які їй було подаровано батьком. Суд, без урахування положень статті 208 ЦПК України, не мотивував, на підставі яких доказів дійшов такого висновку. За змістом статей 303, 315 ЦПК України апеляційний суд зобов'язаний надати відповіді на всі доводи апеляційної скарги, недотримання чого є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в частині мотивування судового рішення судом, який має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів.

Порівняння вищенаведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за заявою ОСОБА_4 про перегляд рішення Подільського районного суду м. Києва від 11 листопада 2011 року у зв'язку з нововиявленими обставинами у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про виділ частки із спільного майна подружжя; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права особистої приватної власності на майно про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 лютого 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Л.І. Григор'єва

А.Г. Ярема