Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1925/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Плохотніченко Л. І.
Доповідач Черненко В. В.
РІШЕННЯ

Іменем України

17.09.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Черненко В.В.

суддів: Чорнобривець О.С., Потапенка В.І.

за участю секретаря: Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ТОВ «Кредитні ініціативи» на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09.06.2015 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОМЕГА БАНК», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про захист прав споживача, визнання недійсними кредитних договорів та частково недійсними договорів факторингу,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОМЕГА БАНК», Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», про захист прав споживача, визнання недійсними кредитних договорів та частково недійсними договорів факторингу.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ПАТ «Омега Банк», який у зв'язку зі зміною назви є правонаступником АКБ «ТАС-Комерцбанк» , ВАТ «Сведбанк», ПАТ «Сведбанк» та ним були укладені Кредитні договори № 030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року та № 030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року.

Позивач зазначив, що дані договори не відповідають чинному законодавству України, грубо порушують його права ,як споживача послуг.

Позивач зазначив, що банком порушено вимоги ст..11 Закону України «Про захист прав споживачів» та п.п.2.1-2.4, 3.8 Правил, оскільки перед укладенням кредитного договору йому не надано, як споживачу, в письмовій формі інформацію про умови кредитування, зокрема його цільове використання, форми його забезпечення, наявні форми та валюту кредитування, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит виданий, суми та періоди повернення кредиту, можливість дострокового повернення кредитних коштів, а також відповідальність сторін за невиконання або порушення умов договору, утому числі і з боку Банку.

Крім того, позивач зазначив, що його не попереджено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач, не надано інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним.

Позивач зазначив, що використання банком доларів США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір умови, яка є дискримінаційною, що значно погіршує становище позивача, як споживача порівняно з банком в разі настання певних подій.

Позивач зазначив, що положення кредитних договорів встановлюють додаткові платежі на користь банку, встановлення яких заборонено діючим законодавством.

Крім того, позивач зазначив, що в договорі відсутні умови повернення кредиту, а саме не зазначено номери рахунків, на які споживач має повернути кредит та сплачувати проценти.

В частині позовних вимог про визнання недійсними договорів факторингу між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», та між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» позивач зазначив, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не надали доказів переходу прав кредитора у зобов'язання, тому на даний час відсутні правові підстави вважати їх кредитором, що змістом оскаржуваних договорів суперечить актам цивільного законодавства, що відповідно до ст.. 203 ЦКУ є підставою для визнання договорів недійсними.

Позивач просив суд визнати недійсним кредитний договір № 030/10.06/88-187 КЛ від 13.10.2006 року та кредитний договір № 030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року, укладені між ПАТ «Омега Банк», яке є правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2, визнати частково недійсним договір факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за Кредитними Договорами № 030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року та № 030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року, укладеними між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОМЕГА БАНК» та ОСОБА_2, визнати частково недійсним договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в частині відступлення права грошової вимоги за Кредитними Договорами № 030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року та № 030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року, укладеними між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОМЕГА БАНК» та ОСОБА_2.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09.06.2015 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що 13.10.2006 року між позивачем та акціонерним комерційним банком «ТАС - Комерцбанк» було укладено кредитний договір № 030/10.06/88-187КЛ, згідно з яким банк взяв на себе зобов'язання надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 3 600 000,00 грн., на строк з 13 жовтня 2006 року по 12 жовтня 2009 року та на умовах, передбачених у вказаному договорі, а позичальник взяв на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені зазначеним договором.

Додатковою угодою № 1 від 11.07.2007 р. до кредитного договору № 030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року, кредитний договір викладено в новій редакції, відповідно до якого банк має право надати позичальнику грошові кошти з 13 жовтня 2006 р. по 10 липня 2007 р. включно у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 3 600 00 грн., а з 11 липня 2007 року по 12 жовтня 2016 року включно банк має право надати позичальнику грошові кошти у вигляді мультивалютної кредитної лінії, що не поновлюється, з лімітом окремих частин кредитної лінії у гривні 100,00 грн., у доларах США 809980,00 доларів США та на умовах, передбаченому у цьому договорі.

09.02.2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОМЕГА БАНК» та позивачем було укладено Додаткову угоду № 2 до кредитного договору 030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року, згідно з якою договір викладено в новій редакції, а саме: банк має право надати позичальнику грошові кошти у вигляді мультивалютної кредитної лінії, що поновлюється, з лімітом окремих частин кредитної лінії: у гривні - 100,00 гривень; у доларах США - 685 931,00 доларів США.

05.11.2007 року між позивачем та акціонерним комерційним банком «ТАС -Комерцбанк» було укладено кредитний договір № 030/11.07/88-409КЛ, згідно з яким банк взяв на себе зобов'язання надати Позичальнику грошові кошти у вигляді кредитної лінії, що не поновлюється у розмірі 1 100 000,00 доларів США, на строк з 05 листопада жовтня 2007 року по 04 листопада 2017 року та на умовах, передбачених у вказаному Договорі, а Позичальник взяв на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені зазначеним договором.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно статуту ПАТ «ОМЕГА БАНК» рішенням загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2013 року ПАТ «Сведбанк» змінив своє найменування на ПАТ «ОМЕГА БАНК», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ПАТ «Сведбанк».

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.

Суд першої інстанції зазначив, що у даній справі правовідносини сторін регулюються Законом України "Про захист прав споживачів".

Необхідність застосування цього Закону України до споживчого кредитування звернуто увагу у Рішенні Конституційного Суду України N 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/11 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Суд першої інстанції зазначив , що як вбачається з умов оспорюваних кредитних договорів, а саме згідно з Додатковою угодою № 1 від 11.07.2007 року до Кредитного договору № 030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 р. та Кредитного договору № 030/11.07/88-409 від 05.11.2007 р., Банк зобов'язується надати Позичальнику грошові кошти у валюті - доларах США до 12 жовтня 2016 року та до 04 листопада 2017 року відповідно, що суперечить положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції зазначив,що в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не надав позивачеві, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, не попередив про валютні ризики, чим було порушено вимоги чинного закону.

Відповідно до п. 5.1.12 Кредитних договорів на позичальника покладено обов'язок оплатити послуги Банку, пов'язані з видачею кредиту відповідно до тарифів банку, а також оплатити інші витрати, пов'язані із супроводженням і реалізацією даного договору.

Відповідно до п. 6.1.6 Кредитних договорів банк має право стягувати плату за надані послуги, пов'язані з оформленням і видачею кредиту оплатити відповідно до тарифів банку.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів укладених із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Положення оскаржуваних Кредитних договорів встановлюють додаткові платежі на користь банку, встановлення яких заборонено діючим законодавством.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 р. правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Суд першої інстанції зазначив, що факт приховування важливої інформації перед підписанням договору є умислом в діях банку. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України недійсний правочин є недійсним з моменту його вчинення.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідачі не надали доказів, які б спростовували доводи позивача в частині недійсності кредитних договорів.

Суд першої інстанції зазначив, що 28.11.2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС - Комерцбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «ВЕКТОР ПЛЮС», укладено Договір факторингу №15.

Відповідно до п. п. 2.1., 2.2. вищезазначеного Договору, банк відступає Фактору (ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС») свої права вимоги щодо сплати заборгованості за кредитними договорами, укладеними з Боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі Документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. З моменту відступлення банком фактору прав вимоги, щодо сплати заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржникам щодо заборгованостей, стають дійсними для фактора та вважаються наданими фактору. Разом з правами вимоги до фактора переходять всі пов'язані з ними права, зокрема, і права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених боржниками процентів, і комісій, штрафних санкцій та інших обов'язкових платежів.

Також 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» було укладено договір факторингу, згідно умов якого клієнт (ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС»») відповідно до умов відступає фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладеними з бржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактором шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває права вимоги такої Заборгованості від Боржників та передає Клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить Ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором.

Відповідно до ст.ст. 1077, 1078, 1081 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог та прийом платежів (факторинг) розглядаються як кредитна операція.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України, зокрема, договорів та інших правочинів.

За умовами оспорюваних кредитних договорів банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у валюті - доларах США до 12 жовтня 2016 року та до 04 листопада 2017 року, тобто вказаний обов'язок існував на момент укладення договорів факторингу.

Кредитними договорами передбачено обов'язок позивача по поверненню отриманих кредитних коштів у валюті договору, тобто, - у доларах США.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

При переході прав кредитора за договором факторингу до нового кредитора у зобов'язанні переходить право на отримання від позичальника платежів саме, і виключно, у іноземній валюті, оскільки валютою договору є долар США. Кредитні договори передбачають розрахунки між сторонами договору у іноземній валюті, жодних змін до Кредитних договорів між первісним кредитором (банком) і позичальником (позивачем) як сторонами договору, щодо валюти договору та валюти виконання договору не вносилося.

Для виконання умов кредитного договору, валютою якого є іноземна валюта, - долар США, обіг якої на території України є обмеженим, сторони договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а саме, - генеральну (або індивідуальну, за відсутності генеральної) ліцензію НБУ на здійснення операцій з іноземною валютою, в тому числі з валютними цінностями.

Суд першої інстанції зазначив, що отримавши за Договором факторингу, що оскаржується, відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України права первісного кредитора у зобов'язанні за оскаржуваними кредитними договорами в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, а саме обов'язок надавати кредитні ресурси у межах кредитної лінії та вимагати їх повернення з оплатою процентів відповідачі, крім банку, не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності юридичної особи, а саме, - не мали ні генеральної, ні індивідуальної ліцензії НБУ на право здійснення валютних операцій, як це передбачено законодавством України, відтак укладати договори факторингу також не мали право.

За відомостями, наданими Національним банком України, ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні Ініціативи» ліцензію на здійснення валютних операцій не отримували.

Суд першої інстанції зазначив, що перехід від банку до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», та від останнього до ТОВ «Кредитні ініціативи» прав вимоги у валюті (доларах США) є неправомірним.

Судом першої інстанції встановлено, що за кредитними договорами заявляються вимоги до позивача одночасно як ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» так і ТОВ «Кредитні ініціативи».

Вказане підтверджується вимогою ТОВ «Кредитні ініціативи» про досудове врегулювання спору від 05.09.2014 р., позовними заявами від 11.10.2013 р. про стягнення коштів з позивача та повідомленнями ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» від 20 квітня 2015 року, направленими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М.Є про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору на користь ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» .

Згідно ч.1 ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Суд першої інстанції зазначив, що ПАТ «ОМЕГА БАНК», первісний кредитор у зобов'язанні, не підтвердив належним чином факту передачі новому кредиторові документів, які засвідчують права кредитора за оскаржуваними кредитними договорами, інформацію, яка є важливою для їх здійснення прав кредитора. ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» не надали суду докази набуття прав кредитора у зобов'язанні, тому відсутні правові підстави вважати їх кредитором.

В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції при винесені рішення були порушені норми матеріального та процесуального права.

Колегія суддів перевірила зазначені доводи і дійшла висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі знайшли частково свое підтвердження.

Відповідно до ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

Відповідно до статті 213 ЦПК України обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин , на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 215 ЦПК України в рішенні суду повинно бути зазначено на підставі яких доказів та з яких мотивів суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення.

Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних, як свідків , показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експерта.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам права.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої не визначився з належним предметом спору , не встановив дійсні обставини по справі, не перевірив та не дав належної оцінки доказам, наданих позивачем по справі, на підтвердження позовних вимог.

В порушення ч. 4 статті 10 ЦПК не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є вимоги про визнання недійсними кредитних договорів та договрів факторингу.

В частині задоволення позовних вимог про визнання недійсними кредитного договору №030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року, кредитного договору №030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року укладених між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОмегаБанк» та ОСОБА_2 суд першої інстанції дійшов висновкам, проте, що умови кредитних договорів є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача, і це є підставою для визнання таких положень недійсними, пославшись при цьому зокрема на частину 1 статі 203 ЦК України.

Відповідно до частини1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною(сторонами)вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Суд першої інстанції зазначив що у даній справі правовідносини сторін регулюються Законом України "Про захист прав споживачів".

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» заборонено надання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.

Суд першої інстанції зазначив , що як вбачається з умов оспорюваних кредитних договорів, а саме згідно з Додатковою угодою № 1 від 11.07.2007 року до Кредитного договору № 030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 р. та Кредитного договору № 030/11.07/88-409 від 05.11.2007 р., банк зобов'язується надати позичальнику грошові кошти у валюті - доларах США до 12 жовтня 2016 року та до 04 листопада 2017 року відповідно, що суперечить положенням ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Суд першої інстанції зазначив,що в порушення п.2 ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», банк не надав позивачеві, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, не попередив про валютні ризики, чим було порушено вимоги чинного закону.

Положення оскаржуваних кредитних договорів встановлюють додаткові платежі на користь банку, встановлення яких заборонено діючим законодавством.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Суд першої інстанції зазначив, що факт приховування важливої інформації перед підписанням договору є умислом в діях банку.

Згідно ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Колегія суддів приймаючи до уваги встановленні обставини дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково послався на статтю 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено заборону надання споживчих кредитів в іноземній валюті, оскільки не звернув увагу, що частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнена третім абзацом, на який посилається суд , відповідно до Закону України №3795-УІ від 22.09.2011 року, в той час як кредитні договори та додаткові угоди до них були укладені до внесення змін в зазначений Закон.

В частині висновків суду першої інстанції , що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршання становища споживача, і це є підставою для визнання таких положень недійсними, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені висновки не ґрунтуються на законі.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договру, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення , зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договру становлять умови(пункти) визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови , які є обоавязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечливість їх актам цивільного законодавства.

В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що кредитні договори суперечать актам цивільного законодавства які регулюють спірні правовідносини.

Неузгодженість, яка на думку позивача має місце в кредитних договорах, можливо усунути шляхом отримання належної інформації в банківській установі та за згодою сторін укладенням додаткових угод.

Колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним кредитних договорів підлягає скасуванню з ухвалення нового, яким у задоволенню позовних вимог у цій частині -відмовити.

В частині позовних вимог про визнання договорів факторингу недійсними , колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, яким позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони(клієнта) за плату(у будь який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи(боржника).

Відповідно до статті 1078 ЦК предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав(наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому(майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлено подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Відповідно до пункту 2.3. Договору факторингу №15 від 28.11.2012 року , укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перехід від банку до фактора прав вимоги заборгованості до боржника відбувається після сплати фактором ціни продажу у повному обсязі , після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги.

Розділом 3 зазначеного договру визначено ціну продажу , яка визначена сторонами у 166897342 грн. 56 коп. Фактор на дату підписання оплачує банку ціну продажу, передбачену пунктом 3.2 цьогодоговору , шляхом безготівкового перерахуванням коштів на рахунок банку НОМЕР_1 в АТ «Сведбанк»(публічне) МФО 300164,.

Днем отримання банком ціни продажу заборгованості від фактора вважається день зарахування грошових коштів в сумі ціни продажу заборгованості на рахунок банку визначений в пункті 3.3. даного договору , в розмірі встановленому в п. 3.2 цього договру.

З матеріалів справи вбачається, що позивач відповідно до статті 137 ЦПК України заявляв клопотання про витребування належних доказів від ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «ОмегаБанк», зокрема оригіналів документів на підтвердження прав кредитора та їх копій засвідчених належним чином. (а.с.31).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 31.03.2015 року клопотання задоволено.

На виконання ухвали Ленінського районного суду м. Кіровограда від 16.04.2015 року вих. № 417 Тимчасова адміністрація ФГВФО у ПАТ «Омега Банк» направила до суду копії договору факторингу №15 від 28.11.2012 року з додатками, копії меморіальних ордерів №1,№2 від 28.11.2012 року .

ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» вимоги суду першої інстанції викладені в ухвалі суд від 31.03.2015 року не виконали.

Під час розгляду апеляційної скарги, суд ухвалою від 29.07.2015 року зобов'язав ТОВ «Кредитні ініціативи» надати належним чином завірені копії документів на підтвердження переходу прав критора до ТОВ «Кредитні ініціативи».Вимоги суду апеляційної інстанції не були виконанні відповідно до норм процесуального законодавства.

На підтвердження сплати ціни відповідачем надано суду електронні копії з ОДБ меморіальних ордерів №1 №2 від 28.11.2012 року .

Колегія суддів зазначені докази не визнала належними виходячи із приписів глави 5 ЦПК , зокрема( статтей 57, 58,59,64 ).

Відповідно до положень п.1.30, 1.19-1 Закону України»про платіжні системи та переказ коштів в Україні» платіжне доручення -розрахунковий документ. Який містить доручення платника банку, здійснити переказ визначеної в ньому суми коштів з свого рахунку на рахунок отримувача.

Меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

За відсутності доручення юридичної особи ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на списання коштів з його рахунку підстави для складання меморіального ордеру відсутні.

Крім того як бачається з меморіальних ордерів банком отримувачем зазначено ПАТ»ОмегаБанк» , в той час як пунктом 3.2 цьогодоговору , визначено що гроші перераховуються шляхом безготівкового перерахуванням коштів на рахунок банку НОМЕР_1 в АТ «Сведбанк». Також в меморіальних ордерах отримувач платежу не зазначений, а тільки вказано , що отримувач - розрахунки по торгівлі кредитною заборгованістю.

Під час розгляду апеляційної скарги представник ТОВ «Кредитні ініціативи» на підтвердження сплати ціни продажу надав копії платіжних доручень №.1№2 від 28.11.2012 року де вже банком отримувача зазначено АТ «Сведбанк».Заначені докази є ксерокопіями і не відповідають вимогам приписам глави 5 ЦПК. Крім того зміст меморіальних ордерів і платіжних доручень мають протиріччя , про , що зазначено вище ,які представником ТОВ «Кредитні ініціативи» не були спростовані.

Приймаючи до уваги встановлені обставини колегія суддів дійшла висновку, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не надали належних доказів на підтвердження того , що товариство здійснило оплату ціни продажу , яка визначена сторонами у 166897342 грн. 56 коп. і відповідно набуло право вимоги до боржника.

Також в матеріалах справи відсутні докази, що АТ «Сведбанк» передав ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» документацію , визначеною пунктом 2.1 Договору факторингу №15 від 28.11.20012 року.

Встановлені обставини дають підстави зробити висновок, що до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не перейшло право вимоги в частині відступлення права грошової вимоги за кредитними договорами №030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року та №030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року, укладеними між Акціонерним комерційним банком «Тас-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОмегаБанк», та ОСОБА_2 відповідно до договору факторингу №15 від 28.11.2012 року , укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», що є підставою для визнання договору факторингу недійсним оскільки не були виконані вимоги визначені законом та умовами договору.

Приймаючи до уваги встановлені обставини, відповідно є недійсним і договір факторингу укладений між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» від 28.11.2012 року, в силу того, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не на була право вимоги по догору факторингу №15 від 28.11.2012 року в частині відступлення права грошової вимоги за кредитними договорами №030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року та №030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року, відповідно і не мала право передавати в подальшому право вимогам третім особам.

Крім того , в матеріалах справи відсутні докази , що ТОВ «Кредитні ініціативи» здійснило оплату ціни продажу , яка визначена сторонами відповідно до пункту 3.2 Договору факторинга укладеного між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» від 28.11.2012 року, і отримали документацію визначену договором факторинга, що також є підтвердженням того, що ТОВ «Кредитні ініціативи» відповідно не набуло право вимоги до боржника.

З матеріалів справи також вбачається, що станом на квітень 2015 року вимоги до позивача про стягнення боргових зобовязань за кредитними договорами , укладеними між Акціонерним комерційним банком «Тас-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОмегаБанк», та ОСОБА_2 пред'являють одночасно, як ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» так і ТОВ «Кредитні ініціативи», що також свідчить про недоведеність ТОВ «Кредитні ініціативи», що до них перейшло право вимоги по зазначеним кредитним договорам в повному обсязі.

Приймаючи до уваги встановлені обставини колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 4 ст. 309 ЦК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити частково.

Визнати частково недійсним договір факторингу №15 від 28.11.2012 року , укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитними договорами №030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року та №030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року, укладеними між Акціонерним комерційним банком «Тас-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОмегаБанк», та ОСОБА_2 .

Визнати частково недійсним договір факторингу від 28.11.2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитними договорами №030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року та №030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року, укладеними між Акціонерним комерційним банком «Тас-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОмегаБанк», та ОСОБА_2.

У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору №030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року, кредитного договору №030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року укладених між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 - відмовити.

Судові витрати покласти на сторони.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

Вирішила:

Апеляційну скаргу ТОВ «Кредитні ініціативи» - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09.06.2015 року скасувати. Ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити частково.

У задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору №030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року, кредитного договору №030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року укладених між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_2 - відмовити.

Визнати частково недійсним договір факторингу №15 від 28.11.2012 року , укладений між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитними договорами №030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року та №030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року, укладеними між Акціонерним комерційним банком «Тас-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОмегаБанк», та ОСОБА_2 .

Визнати частково недійсним договір факторингу №б.н від 28.11.2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» в частині відступлення права грошової вимоги за кредитними договорами №030/10.06/88-187КЛ від 13.10.2006 року та №030/11.07/88-409КЛ від 05.11.2007 року, укладеними між Акціонерним комерційним банком «Тас-Комерцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОмегаБанк», та ОСОБА_2.

Судові витрати покласти на сторони.

Рішення суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: