АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2044/15 Справа № 208/3125/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Дячков С. В. Доповідач - Козлов С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Болтунової Л.М., Котушенко С.П.,

при секретарі: Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Толока", Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні майном та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, -

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року позивачка звернулася до суду з таким позовом, посилаючись на те, що вона є власниками квартири АДРЕСА_1, де значаться зареєстрованими відповідачі, але цим жилим приміщенням не користуються і оплату комунальних послуг не проводять, тому позивачка просила на підставі ст. ст. 321, 391 ЦК України та ст. ст. 71, 72 ЖК України усунути перешкоди з боку відповідачів в користуванні спірною квартирою шляхом зняття їх з реєстраційного обліку, визнати їх такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням, зняти відповідачів із реєстраційного обліку у спірній квартирі, стягнути з них на її користь витрати на оплату судового збору та послуг адвоката.

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 червня 2014 року визнано відповідачів такими, що втратили право користування жилою площею в квартирі АДРЕСА_1, вирішено Головному управлінню Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області скасувати реєстрацію відповідачів в цій квартирі, стягнуто з них на користь позивачки по 128,10 грн. у відшкодування витрати по оплаті судового збору та по 1000 грн. у відшкодування витрат на юридичну допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 просять скасувати рішення суду, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з постановленням нового рішення.

Задовольняючи вказаний позов в повному обсязі на підставі ст. 71 ЖК України, суд виходив з того, що відповідачі не проживають у спірній квартирі без поважної причини, спроб вселитися не робили і ніхто не перешкоджав їх проживанню або вселенню до неї.

З таким висновком суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами.

У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду, якій належним чином не з'ясував характер і суть заявлених сторонами вимог, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власникам житла втрачає право на користування житлом у випадку відсутності без поважних причин понад одного року, якщо інше не встановлено угодою між ним та власником житла чи законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачці та її сину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1, де значаться зареєстрованими відповідачі, які не є членами сім'ї позивачки, тому норми ст. ст. 71, 72 ЖК України, на які посилалася позивачка у своєму позові про визнання їх такими, що втратили право користування цим жилим приміщенням, та якими керувався суд першої інстанції у рішенні, не регулюють правовідносини, що виникли між сторонами.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2014 року, яке набрало чинності, було встановлено, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 належні їм раніше частини цієї квартири за договором дарування від 04 липня 2012 року подарували ОСОБА_4, та у задоволені заявленого останньою на підставі ст. 71 ЖК України, ст. 405 ЦК України позову про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням, відмовлено за відсутністю доказів на підтвердження факту їх не проживання у спірній квартирі понад 1 рік без поважних причин.

Не надано таких доказів в судовому засіданні і при розгляді цієї справи при тому, що зазначений позов був пред'явлений у квітні 2014 року, а згідно складеного працівниками ТОВ «Толока» акту № 124 від 24.04.2014 року відповідачі не проживають у спірній квартирі з 03.09.2013 року.

Крім того, не підлягають задоволенню і заявлені ОСОБА_4 на підставі ст. ст. 321, 391 ЦК України позовні вимоги про усунення перешкод з боку відповідачів в користуванні спірною квартирою шляхом зняття їх з реєстраційного обліку, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Водночас відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Між тим, зазначені обставини справи та норми закону суд не врахував, визнавши відповідачів без достатніх правових підстав втратившими право користування цією квартирою згідно ст. 71 ЖК України та зобов'язавши скасувати їх реєстрацію в цій квартирі Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, яке при цьому не було притягнуто до участі у справі в якості відповідача.

З урахуванням наведеного рішення суду, як постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, підлягає скасуванню з постановленням нового рішення на підставі ст. 309 ЦПК України про відмову в позові, а з доводами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про необхідність закриття провадження по цій справі за наявністю рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2014 року, яким вже було відмовлено у задоволені такого ж позову ОСОБА_4, колегія суддів не може погодитися, оскільки названим судом не вирішувалося питання щодо позовних вимог ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування жилим приміщенням на підставі ст. 391 ЦПК України, як було заявлено в цьому позові.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 24 червня 2014 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю "Толока", Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод у користуванні майном та визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: