Справа №587/2250/14 Головуючий у суді у 1 інстанції - Моісеєнко О.М.
Номер провадження 22-ц/788/419/15 Суддя-доповідач - Бойко В. Б.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Бойка В. Б.,

суддів - Шевченка В. А. , Лузан Л. В.

за участю секретаря судового засідання -

Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 19 січня 2015 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до Сумського районного суду Сумської області з даним позовом, в якому просила ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_4 боргу в сумі 33 550 грн., що еквівалентно 2 500 доларів США.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 19 січня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволені, стягнуто з ОСОБА_4 на її користь 39 691 грн. боргу.

Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, ухваливши нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

На думку апелянта, судом не враховано те, що грошові кошти в сумі 2 500 доларів США ОСОБА_4 були повернуті позивачу 19.02.2013 року. Вказані кошти він брав в борг у позивачки для покупки автомобіля, а не в зв'язку з дозволом на продаж квартири, яка була придбана за час шлюбу.

Заслухавши пояснення представника відповідача ОСОБА_5, який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення позивачки та її представника - ОСОБА_7, які проти задоволення скарги заперечують, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в шлюбі з 1999 року по 2005 рік, від шлюбу мають доньку ОСОБА_10, 2000 р.н. ( а.с. 5-6 ).

За час перебування в шлюбі, була придбана квартира АДРЕСА_1, яка, в подальшому, за згодою позивачки була продана ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу від 11 березня 2013 року ( а.с. 37-38 ).

Згідно розписки від 19.02.2013 року ( а.с. 42 ), ОСОБА_4 зобов'язався віддати ОСОБА_6 2 500 ( виправлено з 5 000 ) доларів США до 01.09.2014 року.

19 лютого 2013 року ОСОБА_6 отримала від ОСОБА_8 2 500 доларів США, що підтверджується відповідною розпискою ( а.с. 41 ).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд виходив з того, що боргова розписка знаходиться у позивачки ОСОБА_6, зазначене підтверджує невиконання відповідачем свого зобов'язання. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Зокрема, ч. 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною 1 статті 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 13.01.2015 року, залишеним без змін ухвалою колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області від 18.02.2015 року по справі №587/2927/14-ц провадження 22-ц/788/383/15 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про боргове зобов'язання від 19 лютого 2013 року, встановлено, що складання ОСОБА_4 оспорюваної розписки було пов'язано з розрахунками між бувшим подружжям щодо їх усної домовленості про поділ грошових коштів від продажу квартири, яка була їх спільною сумісною власністю. Розписка була складена ОСОБА_4 в день підписання заяви про надання йому згоди на продаж спільно нажитої під час шлюбу квартири та складанням в цей же день ОСОБА_6 другої розписки про отримання від відповідача 2500 доларів США в рахунок її частки від поділу майна бувшого подружжя.

Оспорюваною розпискою від 19 лютого 2013 року ОСОБА_4 взяв на себе зобов'язання віддати ОСОБА_6 2500 доларів США в рахунок повернення належної їй частки у спільній квартирі.

Інстанційні суди при розгляді вказаної справи надали оцінку і доводам відповідача ОСОБА_8 по справі. Зокрема, зазначили, що на підтвердження доводів про те, що 19 лютого 2013 року він позичав у ОСОБА_6 2500 доларів США на купівлю автомобіля і в той же день повернув їй ці кошти так як автомобіль не купив - ОСОБА_4 будь-яких доказів не надав. Ці доводи були визнані непереконливими і з огляду на те, що в розписці відповідача спочатку зазначалась сума не 2500, а 5000 доларів США.

Отже, правова природа укладеного між сторонами договору встановлена в т.ч. і при розгляді іншої справи.

Частиною 1 статті 1053 ЦК України передбачено, що за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

У відповідності до приписів ст.ст. 525-526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики у позикодавця ( кредитора ) виникає право вимоги, а на позичальника ( боржника ) покладається обов'язок повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти в такій самій сумі ) в строк та в порядок, що встановлені договором.

Як зазначалось вище, за борговою розпискою від 19.02.2013 року, ОСОБА_4 зобов'язався повернути в строк до 01.09.2014 року грошові кошти в сумі 2 500 доларів США. Зазначена розписка є письмовим доказом, який дозволяє встановити як наявність правочину, так і обсяг відповідальності боржника.

Доводи апелянта з приводу виконання взятих на себе зобов'язання не ґрунтуються на наявних у справі доказах.

У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження того, що зобов'язання за борговою розпискою було виконане ОСОБА_8 надано не було. Розписка ОСОБА_6, на яку посилається апелянт, не являється таким доказом. Нею підтверджується факт отримання позивачем від ОСОБА_4 певної грошової суми. Проте, про повне виконання цього зобов»язання за борговим документом від 19 лютого 2013 року ОСОБА_6 вказано не було.

Згідно ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Отже, наявність у ОСОБА_6 боргової розписки відповідача про повернення грошових коштів підтверджує невиконання боржником свого зобов'язання. Відповідно, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

З огляду на вищевикладене, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 19 січня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -