Справа № 1301/1394/12 Головуючий у 1 інстанції: Пещук О.С.
Провадження № 22-ц/783/156/15 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів Павлишина О.Ф. і Мельничук О.Я.,

при секретарі Куцику І.Б.,

за участю ОСОБА_3 і ОСОБА_4;

прокурора Максимчука А.М.; третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 травня 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2012 року виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4, треті особи - виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області (як орган опіки та піклування) і ОСОБА_5, у якому просив суд виселити згаданих відповідачів разом з малолітніми дітьми, ОСОБА_6, 2010 року народження, та ОСОБА_7, 2011 року народження, з квартири АДРЕСА_1 (у подальшому - „спірна квартира") без надання їм іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що спірна однокімнатна квартира загальною площею 32,3 кв.м. належить до житлового фонду Бориславської міської ради та перебуває на балансі ДКП «ЖЕК № 2» м.Борислава. 13.02.2012 року відділом ДВС Бориславського МУЮ проведено виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зі спірної квартири в примусовому порядку, після чого її було опечатано, однак відповідачі самовільно вселилися в цю квартиру та продовжують у ній проживати і добровільно звільнити жиле приміщення відмовляються (т.1, а.с. 2-4).

ОСОБА_3 і ОСОБА_4 подали до суду зустрічний позов до виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, треті особи - виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області (як орган опіки та піклування) і ОСОБА_5, в кінцевій редакції позовних вимог якого просили суд визнати за ОСОБА_3 і ОСОБА_4 право власності на спірну квартиру та відновити реєстрацію у цій квартирі усіх членів сім'ї.

Позовні вимоги за зустрічним позовом обгрунтовувалися тим, що спірна квартира позивачами за зустрічним позовом була приватизованою і вони з дітьми були там зареєстрованими. Однак, у зв'язку з ухваленням у 2010-2011 роках ряду судових рішень, у тому числі - і про поворот виконання рішення, приватизацію було скасовано і їх з дітьми виселено зі спірної квартири. Вважають, що їх виселення з квартири було здійснено незаконно (т. 2, а.с. 33-34).

Оскаржуваним рішенням первісний позов задоволено та виселено ОСОБА_3 і ОСОБА_4 разом з малолітніми дітьми, ОСОБА_6, 2010 року народження, та ОСОБА_7, 2011 року народження, зі спірної квартири.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відмовлено (а.с. 85-89).

Дане рішення оскаржили ОСОБА_3 і ОСОБА_4

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати „та направити справу на повторний розгляд з метою дослідження тих фактів, які мали місце у справі", покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та на невідповідність висновків суду обставинам справи (а.с. 134-137).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянтів на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Статтею 14 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1). Також встановлено, що невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (ч.2).

Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 28.11.2007 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було відмовлено у задоволенні позову до Бориславського міськвиконкому, ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 про визнання незаконним рішення Бориславського міськвиконкому № 185 від 13.04.1995 року, відповідно до якого їх було виписано з квартири; про відновлення їхньої прописки у квартирі за адресою вул. Мазепи, 67/1 у м.Бориславі; про визнання незаконним рішення Бориславського міськвиконкому № 225 від 05.05.1994 року, відповідно до якого квартиру АДРЕСА_2 було приєднано до квартири № 3 у згаданому будинку; про вселення їх у квартиру АДРЕСА_2, а в разі неможливості вселення їх у спірну квартиру - про зобов'язання Бориславського міськвиконкому надати їм рівноцінне житлове приміщення (т.1, а.с. 112-117).

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 09.06.2008 року вище згадане рішення Бориславського міського суду від 28.11.2007 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 і ОСОБА_4 було частково задоволено та (зокрема) зобов'язано виконавчий комітет Бориславської міської ради Львівської області надати згаданим позивачкам благоустроєне жиле приміщення у будинку житлового фонду Ради, відповідно до ст.50 ЖК України (т.1, а.с. 118-120).

Ухвалою Верховного Суду України від 10.02.2010 року вище згадане рішення Апеляційного суду Львівської області від 09.06.2008 року було скасовано, а рішення Бориславського міського суду Львівської області від 28.11.2007 року залишено в силі (т.1, а.с. 121-123).

За час перебування в законній силі рішення Апеляційного суду Львівської області від 09.06.2008 року на його виконання Бориславським міськвиконкомом ОСОБА_3 на склад сім'ї дві особи (вона і її донька, ОСОБА_4) було надано спірну квартиру, яку згадані особи 31.07.2009 року приватизували (т.2, а.с. 56).

Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 16.04.2010 року (залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 08.02.2011 року) задоволено заяву Бориславського міськвиконкому про поворот виконання рішення Апеляційного суду Львівської області від 09.06.2008 року, зокрема: визнано недійсним ордер від 23.03.2009 року на жиле приміщення № 126 серія НФ, виданийОСОБА_3; визнано незаконним розпорядження органу приватизації житла від 31.07.2009 року № 9743; скасовано свідоцтво про право власності на квартиру від 31.07.2009 року; зобов'язано ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звільнити спірну квартиру (т.1, а.с. 124-127).

Ухвалами суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 серпня 2011 року, 07 жовтня 2011 року та 28 грудня 2011 року відмовлено ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у відкритті касаційного провадження у справі за заявою Бориславського міськвиконкому про поворот виконання рішення суду (т.2, а.с. 60, 61, 62).

На виконання вище згаданоїухвали Бориславського міського суду Львівської області від 16.04.2010 року відділом ДВС Бориславського МУЮ 13.02.2012 року було проведено виселення ОСОБА_3 і ОСОБА_4 зі спірної квартири в примусовому порядку та знято згаданих осіб з реєстраційного обліку у цій квартирі, однак 27.04.2012 року було встановлено, щоОСОБА_3 і ОСОБА_4 разом з малолітніми дітьми самовільно вселилися у спірну квартиру.

За вище наведених обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог за первісним позовом про виселення відповідачів зі спірної квартири без надання їм іншого жилого приміщення та про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог згаданих відповідачів за їх зустрічним позовом.

У відповідності до вимог, які передбачені частиною 2 ст. 295 ЦПК України, в апеляційній скарзі мають бути зазначені (зокрема) в чому полягає незаконність і (або) необгрунтованість рішення або ухвали (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необгрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин; п.5); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обгрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції (п.6); клопотання особи, яка подала скаргу (п.7).

Однак апеляційна скарга ОСОБА_3 і ОСОБА_4 нічого з вище наведеного не містить.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків оскаржуваного рішення, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 і ОСОБА_4 відхилити та залишити рішення Бориславського міського суду Львівської області від 29 травня 2014 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий:

Судді: