Справа 206/4576/15-ц
Провадження 2/206/1248/15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"24" листопада 2015 р. Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Сухоруков А.О.,

при секретарі Пучковій О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпропетровськ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради, Комунальне підприємство «Коменергосервіс» Дніпропетровської міської ради, Публічне акціонерно товариство «Дніпрогаз», Комунальне підприємство «Дніпроводоканал», Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Дніпрообленерго», Товакриство з обмеженою відповідальністю «Грінко-Дніпро», про зміну умов договору найму житлового приміщення,

В С Т А Н О В И В:

20 серпня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Комунальне підприємство "Житлове господарство Самарського району" Дніпропетровської міської ради про зміну умов договору найму жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, позивач посилалася на те, що квартира АДРЕСА_1 була надана згідно ордера у 1985 році на сімю з пяти членів родини: батька позивача - ОСОБА_5, самого позивача - ОСОБА_1, сестри позивача - ОСОБА_6, дружини батька позивача - ОСОБА_2 та її дочки - ОСОБА_3.

Спірна квартира складається із трьох окремих житлових кімнат площею: 17,3 кв.м., 12.6 кв.м. та 10, 1 кв.м, кухні - 7,9 кв.м. ванної кімнати -2,8 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридорів -7,6 та 1,3 кв.м. Житлова площа квартири складає 40,0 кв.м, тому на кожного мешканця приходиться по 10,0 кв.м. Будинок знаходиться на балансі КП «Житлове господарство Самарського району» ДМР та належить Дніпропетровській міській раді. Наймачем спірної квартири є відповідачка - ОСОБА_2. В 1987 році сестра позивача - ОСОБА_6 вийшла заміж і з чоловіком переїхала жити до нього в Херсонську область та виписалась з квартири. Коли ОСОБА_3 вийшла заміж, вони з чоловіком почала жити у цій квартирі. Потім у них народився син - ОСОБА_4. Відповідачка не мала можливості залишити свою матір ОСОБА_7 тому, що вона є інвалідом дитинства і потребувала допомоги по господарству. Коли в 1991 році позивач одружився, постало питання про те, що жити разом трьом сімям неможливо і було прийнято рішення, що він тимчасово поселиться у батьків його дружини, але за ним буде зберігатися право на житло, тому він залишився зареєстрованим у спірній квартирі. Поки був живим його батько, вони підтримували дружні відносини, приходили у гості з донькою позивача, яку дуже любив батько. За позивачем визнавали право користування жилим приміщенням. Позивач надавав кошти для оплати комунальних послуг. Батько ОСОБА_5 помер 3 жовтня 2004 року. У позивача з відповідачами збереглися нормальні відносини, він продовжував давати їм гроші на оплату комунальних послуг. Зараз в квартирі, крім відповідачів, ніхто не проживає. Вони є для нього чужими людьми, у них почали виникати непорозуміння в звязку з питання його користуванням квартирою, де позивач зареєстрований. Відповідачі не бажають, щоб він проживав в спірній квартирі, заперечують проти його вселення в неї та постійно пропонують знятися з реєстраційного обліку в спірній квартирі. Іншого постійного житла, крім спірної квартири, він не має. Зараз так склалися обставини, що він не має можливості проживати з дружиною, так як її батьки проти цього заперечують. Позивач бажає вселитися в спірну квартиру, але для цього необхідно визначити конкретну кімнату, якою він буде користуватися, для того, щоб виключити будь-які конфліктні ситуації та для того, щоб він міг сам сплачувати комунальні послуги. В звязку з різким ростом цін на комунальні послуги, при зміні умов договору найму житлового приміщення та оформленні на його імя окремого особового рахунку, він зможе оформити субсидію.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив змінити умови договору найму житлового приміщення в квартирі АДРЕСА_2 - Данченка в м. Дніпропетровську наступним чином: виділити йому - ОСОБА_1 в користування житлову кімнату площею 10,1 кв.м., виділити в користування ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 дві житлові кімнати площею: 17,3 кв.м., 12,5 кв.м.,- кухню, коридор, вбиральню, ванну залишити в спільному користуванні. (а.с.78-80).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_8 позовні вимоги підтримала та прохала задовольнити. Зазначила, що при такому вирішенні позовних вимог права відповідачів порушені не будуть, оскільки жінки можуть мешкати в більшій кімнаті, а чоловік у меншій. Крім того до цих кімнат примикають відповідно балкон та лоджія, а в кімнаті, яку просить виділити позивач таких немає.

Представник відповідача ОСОБА_9 та відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали та заперечували проти його задоволення, посилаючись на доводи, наведені у письмових запереченнях (а.с. 15-19). Також зазначили, що позивач тривалий час не є і не може вважатися членом сімї наймача, оскільки з відповідачами не родичі і разом не машкають. Твердження про те, що давав гроші на оплату комунальних послуг не відповідають дійсності і нічим не підтверджуються. Крім того ОСОБА_2 є особою похилого віку, має ряд хронічних захворювань і потребує окремої житлової кімнати.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не зявився надав суду письмові заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позову. (а.с.47-51).

Представник третьої особи Комунальне підприємство «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради до суду не зявився, надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив вирішити спір відповідно до вимог чинного законодавства. (а.с.73).

Представник третьої особи Комунальне Підприємство «Дніпроводоканал» Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі та за наявним у справі матеріалами. (а.с.56).

Представник третьої особи Публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз» в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив розглянути справу відповідно до норм діючого законодавства України.(а.с. 70).

Представник третьої особи Публічне акціонерне товариство «ДТЕК Дніпрообленерго» в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі.(а.с. 75).

Представник третьої особи Товариство з обмеженою відповідальністю «Грінко-Дніпро» до суду не зявився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Ніяких заперечень та пояснень суду не надіслав.

Представник третьої особи Комунальне підприємство «Коменергосервіс» в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи судом належним чином повідомлений. Ніяких заперечень та пояснень суду не надіслав.

Вислухавши доводи та пояснення сторін, їх представників, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно довідки № 1449 від 15.06.2015р. про склад сімї в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4. (а.с. 7).

Наймачем квартири АДРЕСА_1 є відповідачка - ОСОБА_2, що підтверджується ордером №617 від 29.11.1985року. (а.с.29).

Зазначена квартира розташована на 1-му поверсі будинку№ 52 по вул. Немировича-Данченка в м. Дніпропетровську та складається з 3-х окремих житлових кімнат площею: 17,3 кв.м., 12.6 кв.м. та 10, 1 кв.м, кухні -7,9 кв.м. ванної кімнати -2,8 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридорів -7,6 та 1,3 кв.м., загальна площа квартири становить 66,6 кв.м., житлова площа квартири складає 39,9 кв.м., що підтверджується планом, наданим на запит суду Комунальним підприємством «Житлове господарство Самарського району» Дніпропетровської міської ради. (а.с.61-62).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються нормами Житлового кодексу Української РСР, Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу Української РСР,користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Договір найму житлового жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем -житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно п.15 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених ОСОБА_10 Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572, користування всіма приміщеннями квартир у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється на підставі договорів найму або оренди.

Відповідно до ст. 103 Житлового кодексу УРСР договір найму жилого приміщення може бути змінено тільки за з згодою наймача, членів його сім'ї і наймодавця, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно до ч.1 ст. 104 Житлового кодексу УРСР член сім'ї наймача праві вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає статті 63 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 104 Житлового кодексу УРСР встановлено, що у разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Право члена сім'ї наймача на зміну договору найму пов'язане із закріпленим в ст. 64 Житлового кодексу УРСР принципу рівності прав і обов'язків всіх членів сім'ї. Житлове законодавство не визначає обставин, за яких виникає необхідність зміни договору найму житлового приміщення за вимогою члена сім'ї наймача. Найчастіше вони виникають при припиненні шлюбних відносин, виділенні повнолітніх дітей в окрему сім'ю тощо.

Зміна договору найму використовується для уникнення конфліктів в сім'ї у зв'язку із спільним використанням жилих приміщень, умовами його оплати в утримання.

Умови, при яких допускається зміна договору найму жилого приміщення є: - згода наймача, членів його сім'ї і наймодавця, - відповідність розміру жилої площі, щодо якої укладається окремий договір найму, нормативам, - відповідність умов жилого приміщення вимогам ст. 63 Житлового кодексу УРСР.

Частина 2 статті 104 Житлового кодексу Української РСР зазначає, що у разі відмови членів сім'ї дати згоду на укладення окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладенні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку.

Проте, законодавцем передбачено, що при оскарженні відмови наймодавця в якості відповідача слід визначати не житлово-експлуатаційну організацію, а орган місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації. Така категорія спорів розглядається за правилами КАС України.

Згідно ст. 63 Житлового кодексу УРСР, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Житлового кодексу УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України.

Ст. 47 Житлового кодексу УРСР встановлена норма жилої площі 13,65 квадратного метру на одну особу.

У відповідності до ОСОБА_10 № 711 виконкому Дніпропетровської обласної ради народних депутатів та президії обласної ради профспілок від 27.12.1984р. рівень забезпеченості громадян житловою площею у м. Дніпропетровську складає 9 кв.м. на кожну особу.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснено, що в силу ст. 104 Житлового кодексу України суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак, поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Враховуючи, що у квартирі АДРЕСА_1 проживають та зареєстровані ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, укладання окремого договору найму жилого приміщення у судовому порядку за відсутності згоди членів сім'ї наймача недопустима, оскільки кімнати не відповідають вимогам ст. 63 ЖК УРСР.

Крім того, позивач не просить суд про зобов'язання будь-кого укласти із ним окремий договор найму житлового приміщення і відкрити окремий особовий рахунок, а просить змінити договір найму, з чого не вбачається можливим задовольнити позовні вимоги у обраний позивачем спосіб.

Відповідно до п. 52 ОСОБА_10 Міністрів Української РСР і Української ОСОБА_11 Професійних спілок від 11.12.1984 р. № 470 «Про затвердження Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР», при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі старшими за 9 років, крім подружжя, а також особами, які хворіють на тяжкі форми деяких хронічних захворювань, у зв'язку з чим вони не можуть проживати в одній кімнаті з членами своєї сім'ї.

Порядок користування житлом наймачем та особами, які постійно проживають разом з ним, визначається за домовленістю між ними, а у разі спору - встановлюється за рішенням суду (частина 4 статті 816 Цивільного кодексу України).

Як видно з викопіювання плану за поверхами (а.с.61-62), спірна квартира складається з 3-х окремих житлових кімнат площею: 17,3 кв.м., 12.6 кв.м. та 10, 1 кв.м, кухні -7,9 кв.м. ванної кімнати -2,8 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридорів -7,6 та 1,3 кв.м., загальна площа квартири становить 66,6 кв.м., житлова площа квартири складає 39,9 кв.м., Окрім того, виділяючи позивачу у користування житлову кімнату площею 10,1 кв.м., та відповідачам залишаючи в користування кімнати житловою площею 17,3 кв.м. ,12,5 кв.м., суперечитиме чинному законодавству, оскільки відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 є особами різної статі, а відтак не можуть бути заселені до однієї кімнати, перш за все з огляду на те, що жодна з цих кімнат не забезпечить мінімальної житлової площі для двох осіб.

Суд зазначає, що з врахуванням розміру жилої площі, що припадає на кожного члена сім'ї є неможливим виділення окремих приміщень без порушення санітарних норм на житлове приміщення, такий виділ порушує права та законні інтереси інших членів сім'ї та погіршує житлові умови всіх членів сім'ї.

Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Так, у висновках Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2012 р. роз'яснено, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання (постанова Верховного Суду України від 11 липня 2012 р. у справі № 6-60цс12).

Посилання сторін на конфліктні ситуації, які виникають з приводу користування квартирою та оплати за житлово-комунальні послуги, суд в розрізі даного спору, не може врахувати як підставу для зміни договору найму, оскільки ці питання вирішуються в установленому законом порядку.

Також не заслуговує на увагу довод позивача про те, що відсутність визначення щодо договору найму перешкоджатиме його вселенню до квартири.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Керуючись ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом розяснювалось учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимог у заявлений позивачем спосіб.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 4 8, 10, 11, 18, 57 60, 88, 130, 208, 209, 212 215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А.О. Сухоруков