АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Свистунової О.В., Красвітної Т.П.

за участю секретаря Видюкової Ю.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2014 року по справі

за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2012 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 21 квітня 2006 року між ним та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № DNH4KP60530270, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 8645,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 21 жовтня 2009 року. Вимоги до відповідачки, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк») договору поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року.

Відповідачка ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість, станом на 26 вересня 2012 року, у розмірі 65599,98 грн. Позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 55599,98 грн., та сплачений судовий збір, а також стягнути з відповідачів солідарно 10000 грн.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2012 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» були задоволені.

За заявою відповідачки ОСОБА_3 ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2013 року заочне рішення від 26 листопада 2012 року по даній справі скасовано і справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2014 року в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2014 року та ухвалити нове по суті позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 21 квітня 2006 року на підставі заяви Позичальника №DNH4KP60530270 Закритим акціонерним товариством КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 було видано споживчий кредит у розмірі 8645,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 2,09% на рік з кінцевим терміном повернення 21 жовтня 2009 року. Сторони домовилися про внесення Позичальником щомісячних платежів у сумі 312,88 грн. у період з «21» по «28» число кожного місяця для погашення заборгованості за кредитом, для чого Банк відкрив Позичальнику рахунок для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості (а.с.9).

В якості забезпечення виконання зобов'язання відповідачки за кредитним договором позивач та ПАТ «А-Банк» уклали договір поруки № 167 від 20 жовтня 2010 року, розмір відповідальності поручителя перед кредитором згідно Додатку 1 складає 10000 грн. (а.с.6,7).

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала, у зв'язку з чим, виникла заборгованість, яка за розрахунками позивача станом на 26 вересня 2012 року становить 65599,98 грн., яка складається з 6255,23 грн. - заборгованості за кредитом; 23490,92 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом; 32253,83 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; а також штрафів - 500 грн. (фіксована частина), 3100 грн. - процентна складова (а.с.4,5).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивач звернувся з вимогою щодо стягнення заборгованості за кредитним договором після спливу строку позовної давності, визначеної частиною 1 статті 257 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками, оскільки вони зроблені без порушення матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами, що передбачено статтею 629 ЦК України.

Умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок.

Отже, як вбачається з розрахунку заборгованості, останній платіж відповідачкою був зроблений 27 квітня 2007 року, що є початком перебігу строку позовної давності, тому цей строк для банку сплинув 28 квітня 2010 року, а з позовом він звернувся 01 листопада 2012 року, при цьому не зазначив жодної поважної причини його пропуску і не просив поновити.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, колегія суддів доходить висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначена правова позиція сформульована в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13.

Таким чином, встановивши вищенаведені обставини, беручи до уваги відсутність у справі будь-яких доказів того, що позивач протягом зазначеного періоду часу звертався безпосередньо до відповідачки чи в судовому порядку з вимогою про сплату заборгованості, а також, зважаючи на відсутність доказів поважності причин пропуску такого звернення, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позов подано до суду з пропуском позовної давності, застосувати яку згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України просила відповідачка у заяві від 10 квітня 2014 року (а.с.79-80).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Доводи апелянта у скарзі, що він дійшов згоди з ОСОБА_3 про збільшення строку позовної давності стосовно виконання умов договору до п'яти років, посилаючись на п.6.6 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт), які разом із заявою позичальника та тарифами складають кредитно-заставний договір, колегія суддів відхиляє як безпідставні, виходячи з наступного.

Позивачем до позовної заяви додано копію Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт), підписану головою ПАТ КБ «ПриватБанк» та скріплену печаткою ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.10,11).

Проте, колегія суддів не приймає такий доказ до уваги, оскільки станом на 21 квітня 2006 року, тобто на час підписання ОСОБА_3 заяви позичальника № DNH4KP60530270, банк мав найменування Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та зміна найменування юридичної особи на Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» відбулася 17 липня 2009 року, що підтверджується копією Свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи (а.с.15).

Виходячи з положень ч.4 ст.10 ЦПК України, для перевірки доводів апеляційної скарги, апеляційний суд ухвалою від 20 січня 2015 року про витребування доказів пропонував апелянту надати суду складові частини кредитно-заставного договору - Умови надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифи, що діяли на момент укладення договору, а також завірені копії інших судових рішень щодо стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором № DNH4KP60530270 від 21 квітня 2006 року. Копія ухвали апелянтом отримана 03 лютого 2015 року, але ним не виконана.

Доводи апеляційної скарги не спростують висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Відповідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним по справі доказам, обставинам справи, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді