Провадження № 2/522/4456/15
Справа № 522/2326/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇН

06 жовтня 2015 року

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді: Домусчі Л.В.

при секретарі: Шевчик В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 05.02.2015 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, який 06.10.2015 року уточнив і відповідно до якого просив визнати дійсним Договір купівлі-продажу квартири №4, по вул. Градоначальницькій 22, корп. 4 в м. Одесі та визнати право власності на 367/1000 частин квартири №4, по вул. Градоначальницькій 22, корп. 4 в м. Одесі в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_4

Позовні вимоги мотивував тим, що 09.07.1997 року на Одеській Новій біржі між ОСОБА_2 яка діяла від імені ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна №603/97, а саме 367/1000 частин квартири №4, по вул. Градоначальницькій 22, корп. 4 в м. Одесі. Вказаний договір було зареєстровано на Одеській Новій Біржі за реєстраційним № 603/97 від 09.07.1997 року у журналі реєстрації договорів купівлі-продажу. Умови вказаного договору купівлі-продажу були виконанні сторонами в повному обсязі: покупцям передана у власність квартира, а продавцю грошові кошти на суму, передбачену договором.

В липні 2014 року матір позивача ОСОБА_4 померла, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі ОМУЮ 19.07.2014 року зроблено актовий запис № 7363 та видано свідоцтво про смерть серії І-ЖД №382560. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді половини від 367/1000 частин квартири №4, по вул. Градоначальницькій 22, корп. 4 в м. Одесі. У встановлений законом строк, позивач ОСОБА_1 звернувся до Першої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 Однак, 22.08.2014 року постановою Першої Одеської державної нотаріальної контори за № 1893/02-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що у договорі купівлі-продажу невірно зазначено адресу квартири. У звязку з тим, що позивач як спадкоємець померлої ОСОБА_4 позбавлений можливості у звязку з невірно зазначеною адресою оформити право на спадкування спірного майна, розпоряджатися майном на свій розсуд немає можливості, ОСОБА_1 змушений звернутися до суду за захистом свого права.

Представник позивача ОСОБА_5 у судове засідання 06.10.2015 року не зявилась, але надала до суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила слухати справу за її відсутності.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка була залучена судом як відповідачка(правонаступник) по справі, у судове засідання не з'явилась, але надала суду заяву в якій зазначила, що позов визнає повністю та просила розглянути справу за її відсутності.

Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється.

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.07.1997 року на Одеській Новій біржі між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна №603/97, а саме 367/1000 частин квартири №4, по вул. Градоначальницькій 22, корп. 4 в м. Одесі, яка складається з однокімнатної квартири, житловою площею 18,4 кв.м., у тому числі 367/1000 кухні-4, 367/1000 туалета-3, 367/1000 коридору-1, 367/1000 ванної-2. Вказаний договір було зареєстровано на Одеській Новій Біржі за реєстраційним № 603/97 від 09.07.1997 року у журналі реєстрації договорів купівлі-продажу

Умови вказаного договору купівлі-продажу були виконанні сторонами в повному обсязі: покупцям передана у власність квартира, а продавцю грошові кошти на суму, передбачену договором.

В липні 2014 року матір позивача ОСОБА_4 померла, про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі ОМУЮ 19.07.2014 року зроблено актовий запис № 7363 та видано свідоцтво про смерть серії І-ЖД №382560 (а.с.11).

Постановою державного нотаріуса ОСОБА_6 від 22.08.2014 № 1893/02-31 йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину з тих підстав, що у договорі купівлі-продажу невірно зазначено адресу квартири. У звязку з тим, що позивач як спадкоємець померлої ОСОБА_4 позбавлений можливості у звязку з не вірно зазначеною адресою оформити право на спадкування спірного майна, тому розпоряджатися вказаним на свій розсуд немає можливості, ОСОБА_1 змушений звернутися до суду за захистом свого права.(а.с.18-18 зворот). Суд погоджується з тим, що позивач має право в цьому випадку на захист свого порушеного права в судовому порядку.

03.03.1998 року ОСОБА_3 помер, що підтверджує свідоцтво про смерть виданого Усатівської сільською радою Біляївського району Одеської області від 03.03.1998 року, свідоцтво серії І-ЖД №286135, актовий запис №15.

Згідно довідки з Одеського державного нотаріального архіву від 08.09.2015 року № 1033/01-20, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась. ОСОБА_2 є його онучкою. Таким чином є правонаступником померлого першої черги.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК).

Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд звертає увагу і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право предявити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11.

Також відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

У листі ВССУ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (пункт 3.1.) передбачено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). У пункті 3.3 даного листа зазначається, що найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Слід звернути увагу, що після набуття чинності Цивільного кодексу України з 1 січня 2004 року встановлення факту володіння особою будинком на праві власності в порядку окремого провадження не допускається. Таким чином, не підлягає застосуванню судами п. 17 ППВСУ від 31 березня 1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення", яким передбачено встановлення факту володіння громадянином жилим будинком на праві власності, якщо власником було втрачено правовстановлюючий документ на цей будинок і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку.

Тобто метою подання цього позову про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є усунення невизначеності у взаємовідносинах субєктів, створення необхідних умов для реалізації права й запобігання дій зі сторони третіх осіб, які перешкоджають його здійсненню.

Відповідно до листа Міністерства юстиції України №19-32/319 від 21.02.05р. у випадку відсутності у померлої особи правовстановлюючого документу на нерухоме майно, державна реєстрація якого не проводилась, питання належності нерухомого майна такій особі має вирішуватись в судовому порядку.

Також, враховуємо, що у згідно з ст. ст. 8, 9, 15 Закону України «Про товарну біржу», членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно зі статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні та фізичні особи. Членами товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обліку та товарній біржі.

Відповідно до ст.657 ЦК України, договір купівлі-продажу квартири складається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, у випадку недотримання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір у відповідності з ч.1 ст. 220 ЦК України є нікчемним. Обовязковість нотаріального посвідчення даної угоди була також передбачена ст. 227 ЦК України (1963 року), який діяв на момент укладення договору.

Разом з тим, у відповідності з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно з ч.2 ст. 47 ЦК УРСР (1963 р.), діючого на момент укладення сторонами договору, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд має право за вимогою виконавчої договір сторони визнати угоду дійсною. У цьому випадку подальше нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

З матеріалів справи вбачається, що сторони виконали усі вимоги договору №603/97 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрували за собою право власності на 367/1000 частини квартири АДРЕСА_1 у органах КП ОМБТІ та РОН, проживали та зареєстрували своє місце проживання у вказаній квартирі.

З огляду на викладене, суд вважає, що право власності було набуте сторонами правомірно та на підставах, передбачених законом, тому цивільні права позивача підлягають захисту в судовому порядку шляхом визнання дійсним договору №603/97 купівлі-продажу нерухомого майна, - 367/1000 частини квартири АДРЕСА_2 (колишня вул. Перекопської дивізії) у місті Одесі, укладений 09.07.1997 року на Одеській Новій Біржі між ОСОБА_2 яка діяла від імені ОСОБА_3 та з другою сторони ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Згідно відомостей кп «БТІ» ОСОБА_5 від 18.05.2015р. вбачається що 367/1000 частин квартири АДРЕСА_1 зареєстровані на ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на підставі вищевказаного договору.(а.с.62). Таким чином вбачається, що в договорі купівлі-продажу допущена помилка в номері будинку а саме привальним є будинок №22/4.

Про правильність зазначеної позиції свідчить судова практика, зокрема, ухвала ВСУ від 26.02.2004 р.

Позивач вправі на свій розсуд скористатися одним із передбачених законом способів захисту свого порушеного (невизнаного) права, оскільки позбавлений правової можливості оформити спадщину в загальному порядку нотаріусом.

Таким чином, враховуючи, що позивач у відповідності до законодавства подав заяву про прийняття спадщини, і є спадкоємцем першої черги за законом, інших спадкоємців за законом або за заповітом не має, суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити повністю та визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно в порядку спадкування після смерті спадкодавця ОСОБА_4, померлої в липні 2014 року, тобто на 184/1000 частин спірної квартири, враховуючи що позивач не заперечує щодо визнання за ним права власності на 183/1000 частин. які в у сукупності будуть складати 167/1000 частин квартири.

Крім того судом встановлено, що в своїй постанові від 22.08.201п. нотаріус Першої Одеської державної нотаріальної контори зазначив, що в договорі купівлі-продажу також невірно зазначена адреса проданого нерухомого майна замість кв.№4 зазначено кв№4 д.

Таким чином суд вважає, що це є помилкою, що підтверджується зібраними в справі доказами, та враховуючи неможливість іншим способом, крім судового рішення, встановити належність позивачу на праві власності своєї частини спірної квартири, тому позовна вимога про визнання права власності на всю спірну частину квартири в сукупності також підлягає задоволенню, проте з чітким визначенням окремих підстав відповідно до часток. .

Враховуючи вищенаведене, суд вважає докази, надані позивачем достатніми та такими, що в повній мірі підтверджують обґрунтованість і правомірність позовних вимог. А тому суд приходить до висновку, що позов базуються на законних підставах, у звязку з чим підлягає задоволенню в повному обсязі.

Також підлягає стягненню з позивача судовий збір у розмірі 1000 гривень у звязку з відстрочкою такої сплати.

Керуючись ст.ст. 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.2 ст.47 , 220, 224, 227 ЦК України (1963 року), ст..ст. 1, 3, 10, 57, 60, 79, 88, 174, 169, 179, 197 ч.2, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України; ст..ст. 15, 16, 319, 321, 328, 392, 126, 1217, 1218, 1261, 1268 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати дійсним договір №603/97 купівлі-продажу 367/1000 частин квартири АДРЕСА_1, яка в цілому складається заг. пл..72,4 кв.м. та житл. пл..50,2 кв.м., укладений на Одеській Новій Біржі 09.07.1997 року між ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, в інтересах якого діяла ОСОБА_2, та зареєстрований у «Журналі реєстрації договорів купівлі-продажу нерухомості», реєстраційний номер 603/97.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) право власності на квартиру, а саме: 183/1000 частин квартири АДРЕСА_1, яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 18,4 кв.м., у тому числі 183/1000 кухні-4, 183/1000 туалета-3, 183/1000 коридору-1, 183/1000 ванної-2.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1) право власності на квартиру, а саме: 184/1000 частин квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4, померлої у липні 2014 року, яка складається з з однієї житлової кімнати, житловою площею 18,4 кв.м., у тому числі 184/1000 кухні-4, 184/1000 туалета-3, 184/1000 коридору-1, 184/1000 ванної-2.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь держави судовий збір у розмірі 1 000 (одна тисяча) гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.

06.10.2015