У х в а л а

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 21 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначала, що 30 червня 2009 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір позики, за яким вона передала в борг останній 57 500 доларів США для будівництва жилого будинку строком до 1 травня 2013 року. У визначений строк ОСОБА_4 кошти у повному обсязі не повернула.

Посилаючись на те, що надані в борг кошти були витрачені в інтересах сім'ї, ОСОБА_3 просила стягнути на її користь суму боргу в розмірі 435 618 грн. солідарно з ОСОБА_4 та з чоловіка останньої -

ОСОБА_5

У грудні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним.

Позовні вимоги мотивував тим, що йому не було відомо про існування боргових зобов'язань дружини, згоди на укладення договору позики він не надавав, а будівництво жилого будинку здійснено під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 за кошти, отримані подружжям від підприємницької діяльності, без залучення позичених коштів.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 20 березня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму боргу в розмірі 435 618 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про поділ судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 21 травня

2014 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від

20 березня 2014 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суми боргу скасовано, в задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 відмовлено.

У решті рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, просить рішення апеляційного суду Чернівецької області від 21 травня

2014 року скасувати і залишити в силі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 20 березня 2014 року, що було помилково скасовано, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 16 червня 2003 року до 10 вересня 2013 року.

Під час шлюбу ними збудовано жилий будинок у с. Волока Глибоцького району Чернівецької області, будівництво якого було розпочато у 2008 році, а закінчено (прийнято будинок в експлуатацію) - у 2012 році.

При цьому судом першої інстанції на підставі наданої технічної документації (технічний висновок, виробничі креслення) та пояснень свідків було встановлено, що стіни та дах будинку буди збудовані у 2008 році, а основна частина будівельних робіт, пов'язаних із внутрішнім та зовнішнім оздобленням, була проведена протягом 2009 - 2010 років.

30 червня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого позивач надала в борг відповідачу 57 500 доларів США для будівництва жилого будинку в с. Волока Глибоцького району Чернівецької області, які остання зобов'язалася повернути до 1 травня 2013 року.

Факт передачі вказаної суми коштів підтверджується розпискою, власноручно написаною ОСОБА_4, яка є невід'ємною частиною договору позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 цього Кодексу).

Позичальник, як передбачено ст. 1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 63 CК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною 2 ст. 65 цього Кодексу передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язок для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використовується в інтересах сім'ї.

Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї.

Таким чином, установивши, що отримані ОСОБА_4 кошти за договором позики від 30 червня 2009 року, були використані в інтересах сім'ї, а саме - для будівництва жилого будинку, який є спільним майном подружжя ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про солідарне стягнення суми боргу з ОСОБА_5 та

ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 відповідно до вимог ст. 541 ЦК України.

Також є правильним висновок суду щодо безпідставності та недоведеності вимог ОСОБА_5 про визнання недійсним договору позики з урахуванням, зокрема, того, що позивачем не надано суду належних доказів того, що будівництво проводилось за кошти, отримані ним та його колишньою дружиною в результаті підприємницької діяльності, а кошти, отримані ОСОБА_4 за борговою розпискою, використані остатньою не в інтересах сім'ї й, відповідно, не спростовано доводів ОСОБА_3 та умов укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договору позики щодо цільового призначення такої позики.

Такі висновки суду є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України зазначені положення закону та обставини справи не врахував і помилково скасував рішення суду першої інстанції, зазначивши про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5

Отже, безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки в застосуванні процесуального та матеріального закону.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення апеляційного суду Чернівецької області від 21 травня 2014 року підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 20 березня 2014 року.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 21 травня

2014 року скасувати.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 20 березня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук