Справа № 342/1496/14-ц
Провадження № 22-ц/779/679/2015
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р.М.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів: Ковалюка Я.Ю., Матківського Р.Й.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю: позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, - за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Городенківського районного суду від 10 лютого 2015 року, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернулась в суд з зазначеним позовом, вказавши, що після смерті чоловіка ОСОБА_4 в лютому 2005 року фактично вступила в управлінням та володінням спадковим майном - будинковолодінням по АДРЕСА_1. 12.07.2003 року син позивачки ОСОБА_5 одружився з відповідачкою ОСОБА_3, внаслідок чого остання була зареєстрована в даному будинковолодінні. Рішенням Городенківського районного суду від 22.08.2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірваний. Вказує, що відповідачка виїхала з житлового будинку ще в серпні 2011 року та з того часу проживає в м. Івано-Франківську. Оскільки ОСОБА_3 не проживає в будинку понад три роки без поважних причин, перестала бути членом сім'ї позивача, вибула на постійне проживання в інше місце та не несе жодних матеріальних витрат по утриманню житла, позивач просила визнати відповідачку такою, що втратила право на користування житловим будинком. Рішенням Городенківського районного суду від 10.02.2015 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням по АДРЕСА_1.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи, що воно ухвалене з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спадкоємцем першої черги спірного домоволодіння за ОСОБА_4 є крім позивачки і син померлого ОСОБА_5, який зареєстрований та проживає в цьому будинку, однак до участі в справі залучений не був. Отже судом неповно встановлені всі обставини, які мають значення для справи, що є порушенням ч.3 ст.213 ЦПК України.

Суд неправильно застосував норму матеріального права, а саме ст.ст. 71,72 ЖК України, оскільки ці статті регулюють користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а не користування приватними будинками.

Посилається на ч.3 ст.810 ЦК України, відповідно до якої до договору найму житла, крім найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, застосовуються положення Кодексу, якщо інше не встановлено законом. А згідно з ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові ОСОБА_2 відмовити.

Апелянт в судове засідання не прибула хоча належним чином повідомлялася про час і місце розгляду справи, а тому апеляційну скаргу слід розглянути без неї та прийняти рішення по наявних у справі доказах.

Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, колегія суддів приходить до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що обставини викладені позивачем, свідчать про те, що відповідач в будинку за адресою АДРЕСА_1 не проживає понад три роки, не бере участь в його утриманні, не є членом сім'ї позивача і доказів на спростування цих обставин не надано.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального права та дійсним обставинам справи.

З технічного паспорта від 28.11.1987 року та свідоцтва про право власності на домоволодіння виконкому Городенківської районної ради народних депутатів від 20.08.1988 року вбачається, що житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 відносився до колгоспного двору та належав ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

З довідок виконкому Слобідської сільської ради вбачається, що в зазначеному будинковолодінні зареєстровані та проживають позивач ОСОБА_2 (дружина спадкодавця) та її син ОСОБА_5 Колишня дружина ОСОБА_5 - відповідач ОСОБА_3 та її дочка ОСОБА_6 зареєстровані в спірному будинковолодінні, проте з серпня 2011 року там не проживають.

Оскільки спірне будинковолодіння, є майном колишнього колгоспного двору, і на яке позивач відповідно до законодавства має право власності, до спірних правовідносин слід застосовувати норми, що регулюють відносини користування жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

А тому, апеляційний суд вважає таким, що підлягає виключенню з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання суду першої інстанції на приписи ст.ст 71,72 ЖК України, оскільки дана стаття регулює житлові правовідносини в квартирах і будинках комунального та державного житлових фондів. Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч.2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Проте, зазначена обставина не впливає на правильність ухваленого судом рішення.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із доведеності факту добровільного залишення у серпні 2011 року відповідачем спірного будинку і її відсутності там без поважних причин понад три роки на момент подачі позову, що є підставою для визнання її такою, що втратила право користування житлом.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.405 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником будинку або законом.

При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Таким чином, судом достовірно встановлено відсутність відповідача у спірному приміщені понад один рік, при цьому, між сторонами не було домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Причини відсутності у спірному житлі, зазначена в поясненнях відповідача, на думку колегії суддів, не є поважною, оскільки ґрунтується на припущеннях і не підтверджена належними доказами.

Тому підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303,307,308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Городенківського районного суду від 10 лютого 2015 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

Р.Й. Матківський

Я.Ю. Ковалюк