Справа № 362/2115/14 Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г.М.
Провадження № 22-ц/780/1178/15 Доповідач у 2 інстанції Білоконь
Категорія 47 12.02.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

12 лютого 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Савченка С.І.,

при секретарі Токар Т.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та стягнення грошової компенсації ,-

встановила :

У травні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що сторони перебувають у шлюбі з 1999 року, під час якого придбали автомобіль ВАЗ-21144, державний номерний знак НОМЕР_1 вартістю 72200 грн.

Після припинення фактичних шлюбних стосунків у квітні 2013 року відповідач користувався цим автомобілем, який згодом продав, не сплативши позивачу вартість її частки.

Позивач просила поділити спільне майно подружжя, визнавши спірний автомобіль об»єктом права спільної сумісної власності, визнавши за позивачем право на його ? частину, та стягнувши з відповідача на користь позивача вартість ? частини цього майна у розмірі 36100 грн.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано автомобіль ВАЗ-21144, державний номерний знак НОМЕР_1 об»єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на власності на ? частину цього автомобіля за кожним.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість ? частини автомобіля у сумі 23780 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано не узяв до уваги той факт, що продавши спірний автомобіль, він сплатив заборгованість за кредитом, який вони брали у банку для придбання спірного автомобіля. Крім того, вказує, що позивач не оспорила договір купівлі-продажу автомобіля.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення вказаним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 1999 року, однак з травня 2013 року не проживають однією сім»єю ( а.с.5,8-9).

Сторони визнають, що 19 серпня 2011 року за рахунок коштів, отриманих на підставі кредитного договору № 12349170, укладеного з ПАТ «Перший Український міжнародний банк», придбано автомобіль ВАЗ-21144, державний номерний знак НОМЕР_1, який було зареєстровано на ім»я ОСОБА_1

Також 19 серпня 2011 року укладено договір застави, згідно з яким вказаний автомобіль передано у заставу ПАТ «Перший Український міжнародний банк» ( а.с.41-42).

16 серпня 2013 року ПАТ «Перший Український міжнародний банк» повідомив, що ОСОБА_1 виконав кредитні зобов»язання, у зв»язку з чим обтяження вилучено ( а.с. 41-43).

15 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_1 продав вказаний автомобіль ОСОБА_4, згідно довідки-рахунку за 47560 грн. (а.с.46)

У травні 2013 року сторони припинили спільне проживання та ведення господарства.

Ці обставини сторонами не оспорюються.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача вартості 1/2 частини автомобіля ВАЗ-21144, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із вимог ст.ст. 60,71,71 СК України і вважав, що позивачу належить половина цього майна як такого, що придбане в період шлюбу та наявне на час припинення спільного ведення господарства.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду з огляду на таке.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до вимог ст. 71 СК України майно, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина і чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верхового Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК.

Відповідно до п. 23 зазначеної постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Судом першої інстанції беззаперечно встановлено, що на час припинення шлюбних стосунків в травні 2013 року спірний автомобіль ВАЗ 21091 відносився до обсягу спільно нажитого майна подружжя, наявного на час припинення спільного ведення господарства.

Відповідач ОСОБА_1 продав спірний автомобіль у вересні 2013 року, тобто в період, коли сторони перебували у шлюбі, але не вели спільного господарства.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об»єктом спільної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідач ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження тих обставин, що позивач як дружина надавала свою згоду на продаж спірного автомобіля.

Отже, позивач спростувала презумпцію розпорядження спільним майном подружжя за їх взаємною згодою, передбачену ст. 65 СК України.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про наявність законних підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача ? частини вартості спірного автомобіля.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, про те, що виручені від продажу кошти відповідач витрати на погашення кредиту, колегія суддів не бере до уваги, оскільки суд відповідно до вимог ст. 11, 303 ЦПК України розглядає справу лише в межах заявлений позовних вимог однак предметом позовних вимог є лише поділ автомобіля, а не іншого майна та кредитних зобов»язань подружжя.

Крім того, колегія суддів бере до уваги, що кредит був сплачений у серпні 2013 року , тобто на місяць раніше, ніж проданий спірний автомобіль у вересні 2013 року, відтак доводи апеляційної карги про спрямування коштів, виручених від продажу автомобіля на погашення кредиту, є необґрунтованими.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Разом з тим рішення суду в частині визнання за сторонами права власності на ? частину спірного автомобіля підлягає скасуванню, у зв»язку з тим, що воно ухвалено всупереч вимогам закону.

Відповідно до п. п. 2, 7, 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 з наступними змінами (далі - Порядок державної реєстрації та обліку автомобілів) передбачено порядок набуття права власності на транспортний засіб з обов'язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів є : довідка-рахунок, договори та угоди, укладені на товарних біржах; інші засвідчені в установленому порядку документи, що встановлюють право власності на транспортні засоби; копія рішення суду; довідка органу соціального захисту населення або управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування; акт приймання-передачі транспортних засобів; вантажна митна декларація або видане митним органом посвідчення про реєстрацію транспортних засобів; договір фінансового лізингу.

Оскільки 15 вересня 2013 року відповідач ОСОБА_1 продав вказаний автомобіль ОСОБА_4, згідно довідки-рахунку за 47560 грн. (а.с.46), то ОСОБА_4 став законний власником спірного автомобіля, так як правомірність придбання ним цього транспортного засобу ніким не оспорена.

Враховуючи конституційний принцип непорушності права власності та презумпцію чинності правочину, передбачену ст. 204 ЦК України, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині визнання за сторонами права власності на ? частину спірного автомобіля порушує право власності ОСОБА_4 на цей автомобіль. Також рішенням суду вирішуються питання про його права, однак він не залучений до участі у справі.

Крім того, позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 права власності на ? частину спірного автомобіля, позовна заява не містила, однак суд у порушення ст. 11 ЦПК України при розгляді справи вийшов за межі позовних вимог і визнав за ОСОБА_1 право власності на ? частину спірного автомобіля.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не звернулась до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, а відтак він є чинним заслуговують на увагу, а рішення суду частині визнання за сторонами права власності на ? частину спірного автомобіля підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні цих позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2014 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 права власності за кожним на ? частину автомобіля ВАЗ-21144, державний номерний знак НОМЕР_1 та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити у визнанні права власності за ОСОБА_2 на ? частину автомобіля ВАЗ-21144, державний номерний знак НОМЕР_1.

В решті Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2014 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :