Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,

суддів: Дербенцевої Т.П., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 червня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Вимоги мотивував тим, що 27 січня 2011 року між ним та відповідачем було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 64 000 грн із строком повернення до 26 травня 2012 року. За прострочення виконання зобов'язання щодо повернення позики у п. 6 договору передбачено сплату штрафу у розмірі 3 % та на сум на підставі ст. 625 ЦК України.

Посилаючись на те, що у визначений строк зобов'язання відповідачем не виконано, позивач просив стягнути із нього суму боргу у розмірі 64 000 грн, проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 14 148, 74 грн, штраф за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 1 920 грн, 3 % річних відповідно до положень ст. 625 ЦК України у розмірі 3 219, 29 грн. Також просив стягнути із відповідача 30 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої простроченням виконання зобов'язання, та 8 000 грн витрат на правову допомогу.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 17 червня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики у розмірі 64 000 грн, проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 14 148, 74 грн, штраф за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 1 920 грн, 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі 3 219, 29 грн. В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження укладення договору позики від 27 січня 2011 року, за умовами якого ОСОБА_4 отримав грошові кошти у розмірі 64 000 грн із строком повернення до 26 травня 2012 року, позивач надав копію його дублікату.

З яких причин позивачем не подано оригінал договору позики, судами не встановлено. Обставин видачі ОСОБА_3 дублікату договору позики від 27 січня 2011 року суд першої інстанції також не дослідив. Зазначивши у своєму рішенні про те, що наданий позивачем документ підтверджує відносини позики між сторонами у справі, суд не навів результатів оцінки дублікату договору на предмет його належності та достовірності, з огляду на те, що у справі є копія дублікату договору, яка у передбаченому законом порядку не посвідчена. У межах доводів апеляційної скарги такі обставини не перевірені й судом апеляційної інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики не визначений розмір процентів (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-36цс14 від 2 липня 2014 року).

Враховуючи те, що договором позики розмір плати за користування нею не встановлено, а обставин, передбачених ч. 2 ст. 1048 ЦК України, не вбачається, суди дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення процентів від суми позики, розрахованих на рівні облікової ставки Національного банку України.

Щодо стягнення судами штрафу за прострочення виконання зобов'язання та 3 % річних за користування грошовими коштами необхідно зазначити таке.

Наслідки порушення договору позичальником визначено ст. 1050 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На відміну від неустойки, яка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності, стягнення 3 % річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) не є санкцією (неустойкою), а є способом захисту майнового права, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Стягуючи одночасно й суму штрафу як неустойку та 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції послався на те, що такі наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання визначено сторонами у п. 5 договору позики.

Зміст п. 5 договору позики передбачає: «Якщо позичальник своєчасно не поверне позикодавцю суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України, тобто несплачену у строк суму основного боргу та штраф за користування грошовими коштами у розмірі 3 % процентів».

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач зазначав, що п.5 договору визначена його відповідальність.

Апеляційний суд не навів мотивів на спростування доводів апеляційної скарги у цій частині та не встановив, на які наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання було спрямовано волю сторін з огляду на зміст п. 5 договору позики.

Враховуючи указані обставини, а також те, що від їх встановлення залежить загальний розмір виконання договору відповідачем, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню у частині задоволення позову із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Доводів щодо неправильного вирішення позову про відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу у касаційній скарзі не наведено, а тому у цій частині оскаржувані судові рішення залишаються без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, -

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 червня 2014 року скасувати у частині стягнення із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики у розмірі 64 000 грн, процентів за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 14 148, 74 грн, штрафу за прострочення виконання зобов'язання у розмірі 1 920 грн та 3 % річних за користування грошовими коштами у розмірі 3 219, 29 грн із передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У частині вирішення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди та стягнення витрат на правову допомогу заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 13 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 17 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко