УХВАЛА

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Лесько А.О., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Піддубцівська сільська рада Луцького району Волинської області, про визнання права власності на спадкове майно за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 7 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько - ОСОБА_5 після смерті якого залишилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться у АДРЕСА_1. Після реєстрації шлюбу у 1993 році з ОСОБА_6 батько залишив собі прізвище ОСОБА_6. 1 серпня 1996 року батько залишив заповіт, яким 1/2 частину указаного будинку заповів йому. Спадкоємцями першої черги за законом є він та його сестра - відповідачка ОСОБА_4, яка проживає у спадковому будинку. Вважає, що відповідачка не прийняла спадщину, оскільки батько у спадковому будинку не проживав, а проживав на час відкриття спадщини у колишньої дружини. Після смерті батька всі документи залишились у відповідачки, на його прохання надати копії остання відмовляється, що перешкоджає йому оформити спадкові права.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом та за законом на 3/4 частини указаного спадкового будинку та земельної ділянки.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

7 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 30 жовтня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про прийняття ним спадщини після смерті батька у порядку, встановленому законом, оскільки за місцем реєстрації у спірному будинку він не проживав.

Проте погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько ОСОБА_3 - ОСОБА_5, після смерті якого залишилася спадщина у вигляді житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться у АДРЕСА_1. Після реєстрації шлюбу у 1993 році з ОСОБА_6 ОСОБА_5 залишив собі прізвище ОСОБА_6. 1 серпня 1996 року ОСОБА_5 залишив заповіт, яким 1/2 частину указаного будинку заповів ОСОБА_3, позивачу у справі. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є діти померлого: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Протягом шести місяців до нотаріальної контори із письмовою заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 ніхто не звертався.

Також встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований у спадковому будинку у АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї.

Згідно із п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 № 20/5 свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем.

ОСОБА_3 посилався на те, що він зареєстрований у спадковому будинку, проживав у ньому до смерті батька та надав довідку виконавчого комітету Піддубцівської сільської ради Луцького району Волинської області на підтвердження зазначених обставин (а.с. 33).

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суди на зазначені положення закону уваги не звернули; доводів сторін як на підтвердження, так і на заперечення позову належним чином не перевірили; зокрема доводів позивача про фактичне прийняття прийняття ним спадщини, порушення його спадкових прав та дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову. При цьому не звернули уваги на положення ч. 5 ст. 1268 ЦК України про те, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, їх судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 7 серпня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 30 жовтня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта