19.02.2015 Справа № 363/4416/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Скарлат О.І.

при секретарі Марченко Л.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вишгороді Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року позивач звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що 14 лютого 2004 року вона з відповідачем уклали шлюб, зареєстрований виконкомом Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Від спільного шлюбу мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. У 2007 році, під час шлюбу за спільні кошти позивач з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ-2112 придбаного згідно кредитного договору «Автопакет» 95/П/19/2007-980 від 30 травня 2007 року, філія ВАТ КБ «Надра» .

26 березня 2009 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області, шлюб між сторонами був розірваний.

Через характер взаємовідносин, що склались з відповідачем, угоди про добровільний поділ даного майна позивачем та відповідачем не досягнуто.

На підставі вищевикладеного позивач просить розділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, з урахуванням інтересу дитини, виділити позивачу 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, відповідачу ОСОБА_2 1/3 частину квартири за вищевказаною адресою та визнати право власності на автомобіль ВАЗ - 2112 придбаного згідно кредитного договору «Автопакет» 95/П/19/2007 від 30 травня 2007 року, філія ВАТ КБ «Надра» КРУ за позивачем та відповідачем в рівних частинах.

У судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_4 позов підтримали та просять його задовольнити з викладених у ньому підстав. Крім того просять суд поновити строк позовної давності , оскільки він пропущений з поважних причин.

Відповідач та його представник ОСОБА_5 у судовому засіданні позов не визнали, надав суду письмові заперечення , вважають , що спірна квартира придбана за кошти батьків відповідача, а тому вона не об'єктом спільної сумісної власності подружжя, та просять застосувати строк позовної давності. Причини пропущення цього строку, зазначені позивачем у судовому засіданні, представник відповідача, вважає необґрунтованими і такими, що не мають підстав для визнання їх поважними, а оскільки позивач пропустила встановлений законом трирічний строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та його представника, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони 14 лютого 2004 року уклали шлюб, зареєстрований виконкомом Гаврилівської сільської ради Вишгородського району Київської області, актовий запис № 4.

Від сімейного проживання позивач і відповідач мають сина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За час перебування у шлюбі позивачем та відповідачем було придбане спільне майно, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, про що свідчить договір купівлі-продажу від 08 листопада 2007 року, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с.10).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно Вишгородського бюро технічної інвентаризації, власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, являється ОСОБА_2 відповідно до договору купівлі-продажу від 08 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_8 (а.с.11)

Відповідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них.

Таким чином, суд вважає, що однокімнатна квартиру АДРЕСА_1 була придбана сторонами під час зареєстрованого шлюбу у спільну сумісну власність.

Що стосується позовних вимог позивача про визнання права власності на автомобіль ВАЗ 2112 за сторонами в рівних частинах , суд приходить до висновку , що в цій частині позовні вимоги не доведені позивачем в силу ст.60 ЦПК України. Позивачем не надано доказів, того, що вказаний автомобіль придбаний в шлюбі та є об'єктом спільної сумісної власності . Крім того, в судовому засіданні встановлено, що вказаний автомобіль був відчужений відповідачем та знятий з обліку 08.07.2010 року, що підтверджується довідкою центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Вишгородського району від 10.01.2015 року.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Під час розгляду справи позивач просила поновити строк позовної давності із поважних причин, обґрунтовуючи тим, що вона неодноразово зверталася до суду з аналогічним позовом, однак її заяви були залишені без розгляду. Позивач вказує на те, що починаючи з квітня 2012 року подати позовну заяву вона не мала можливості, оскільки вона була вагітною, її адвокат за станом здоров»я не мала можливості приймати участь у справі, а після народження дитини позивач займалась вихованням дітей. Також позивачу не було відомо про строки позовної давності, оскільки вона є юридично неосвіченою.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю після розірвання шлюбу встановлюється трирічний строк позовної давності.

У відповідності до ст. 72 СК України, позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Момент, з якого позивач могла дізнатися про порушення відповідачем її права на частку у спільній сумісній власності подружжя, є розірвання шлюбу і отримання позивачем свідоцтва про розірвання шлюбу.

Як вбачається з матеріалів справи шлюб між подружжям розірвано 15 травня 2009 року , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 видане ОСОБА_1 (а.с.14).

Натомість, з позовом про поділ спільної сумісної власності подружжя позивач звернулася через 5 років після розірвання шлюбу, пропустивши встановлений законом трирічний строк позовної давності.

Посилання позивача, що вона неодноразово зверталася до суду з позовом про поділ майна подружжя , але на її думку не було достатньо доказів для підтвердження своїх позовних вимог, тому відповідні заяви були залишені без розгляду не заслуговують на увагу суду, оскільки у відповідності доч.1 ст.265 ЦК України - залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Згідно з положеннями ч. 3, ч. 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У відповідності до роз'яснень, викладених у п.11постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Згідно з п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Пояснення позивача, що подати позовну заяву вона не мала можливості, оскільки вона була вагітною, її адвокат за станом здоров»я не мала можливості приймати участь у справі, а після народження дитини позивач займалась вихованням дітей, а також, що позивачу не було відомо про строки позовної давності, оскільки вона є юридично неосвіченою, не може бути враховано судом, як доказ поважності пропущення позивачем строку позовної давності.

З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку про відмову в позові з підстав пропущення позивачем строку позовної давності, про який заявлено стороною у спорі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3-4, 10-11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Київської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд.

Суддя О.І.Скарлат