УХВАЛА

іменем україни

11 березня 2015 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Закропивного О.В.,

Мазур Л.М., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Фрунзівського районного споживчого товариства Одеської області до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою Фрунзівського районного споживчого товариства Одеської області на рішення Фрунзівського районного суду Одеської області від 22 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 року Фрунзівське районне споживче товариство (далі - Фрунзівське РСТ) звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 31 січня 2012 року відповідачі були прийняті товариством на роботу продавцями продовольчих товарів до магазину «Продовольчі товари» у смт Затишшя Одеської області і з кожною з них було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Під час здійснення 17 червня 2013 року переобліку товарів у магазині продтоварів «Райдуга» було виявлено нестачу продовольчих товарів у розмірі 60 тис. грн, а 29 червня 2013 року при прийнятті-передачі в магазині товару було виявлено нестачу у розмірі 68 111 грн. За даними бухгалтерського обліку станом на дату проведення інвентаризації - 29 червня 2013 року - розмір нестачі продтоварів становив 67 349 грн 49 коп.

Ураховуючи наведене, позивач просив стягнути на його користь з кожної з відповідачів по 33 674 грн 75 коп.

Рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від 22 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2014 року, у задоволенні позову Фрунзівського районного споживчого товариства Одеської області відмовлено.

У касаційній скарзі Фрунзівське районне споживче товариство Одеської області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачем була допущена до роботи в магазин продавець ОСОБА_5, яка була членом бригади і разом з відповідачами спільно виконувала у належному позивачу магазині роботи з продажу товарів, що викликало необхідність укладання позивачем договору з ОСОБА_6 та відповідачами про бригадну матеріальну відповідальність і має своїм наслідком неможливість розмежувати матеріальну відповідальність кожного з них при виявленні недостачі.

Апеляційний суд погодився з такими висновками. Також апеляційний суд виходив із того, що, пред'являючи позов, позивач не здійснив розмежування відповідальності відповідачів у завданій шкоді, чим фактично позбавив суд можливості визначити розмір шкоди кожного з відповідачів.

Проте повністю погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

У грудні 2013 року Фрунзівське РСТ звернулось до суду з указаним позовом, у якому зазначило, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 31 січня 2012 року працювали за трудовим договором продавцями продовольчих товарів і з ними було укладено договір про повну матеріальну відповідальність.

29 червня 2013 року при прийманні-передачі товарів було встановлено недостачу у розмірі 68 111 грн.

Актом документальної ревізії даних бухгалтерського обліку й інших документів про наявність і розмір прямої дійсної майнової шкоди - матеріалів і інвентаризації та первинних документів про вартість та рух товарів і виручки від їх реалізації, проведеної за період з 24 липня 2012 року по 29 червня 2013 року, розмір недостачі продтоварів становив 67 349 грн.

Відповідачі погодились із розміром залишку товарів станом на 24 липня 2012 року та розміром нестачі станом на 29 червня 2013 року, поставивши свої підписи на сторінках інвентаризаційних описів від 24 липня 2012 року та 29 червня 2013 року і у своїх письмових поясненнях за результатами перевірки позивачем утворення шкоди.

Згідно з договором про повну матеріальну відповідальність відповідачі зобов'язані в порядку, встановленому правилами оформлення і обліку руху товарів та готівки вести облік, складати і своєчасно подавати товарно-грошові звіти про рух та залишок товарів. Проте відповідачі свої обов'язки за цим договором не виконували, що призвело до завдання шкоди.

При цьому судом встановлено, що відповідачі належать до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135 КЗпП України були укладені договори про повну матеріальну відповідальність.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини у випадках, коли згідно зі ст. 135-1 цього Кодексу між працівником і підприємством укладено письмовий договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству у випадках коди майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі отримували товар за безпосередньо від постачальника за накладними, тобто під звіт за разовими документами. Тобто, вони можуть також нести матеріальну відповідальність у повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд вважав деякі докази, зокрема інвентаризаційні описи товарів від 24 липня 2012 року і деякі видаткові накладні постачальників на поставку товарів в магазин, недопустимими з огляду на пояснення відповідачів про те, що підписи на цих документах їм не належать.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 2 ст. 185 ЦПК України у разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду особою, яка бере участь у справі, для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є фальшивим, особа, яка подала цей документ, може просити суд виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів.

У ч. 4 ст. 10 ЦПК України зазначено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Тобто, особа, яка заявила про недостовірність чи фальшивість документів, повинна подати докази на підтвердження своїх заперечень, а суд повинен сприяти їй у цьому, зокрема, роз'яснивши право цієї особи на звернення до суду із заявою про проведення відповідної експертизи на предмет належності підпису певній особі.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на вказане уваги не звернув, не роз'яснив сторонам їх права та обов'язки, та обмежився висновком про неналежність доказів, не врахувавши при цьому вимоги ст. ст. 57-59, 212 ЦПК України.

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що позивач, обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення з відповідачів завданої матеріальної шкоди в рівних частках, зазначив, що шкода, яка заподіяна нестачею товарів та її розмір - це загальний результат неналежного виконання відповідачами покладених на них обов'язків, і вони мають нести матеріальну відповідальність у рівних частках, виходячи з повного розміру заподіяної спільними діями (бездіяльністю) шкоди, що мають ознаки недбалості за наявності об'єктивної можливості діяти в інтересах правильної організації торгівлі, тобто відповідачі не передбачили можливість настання матеріальних збитків.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 2012 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз'яснено, що за правилами ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток, розмірі. Якщо межі матеріальної відповідальності були визначені в укладеному з працівником контракті, вона покладається на нього відповідно до умов контракту.

Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі ст. 130 КЗпП України не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов'язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов'язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

При матеріальній відповідальності в межах середнього місячного заробітку він визначається відповідно до затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 Порядку обчислення середньої заробітної плати (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 р. № 348, а саме виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують вирішенню судом справи про відшкодування шкоди, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців, а в разі коли працівник останні місяці перед вирішенням справи не працював або справа вирішується після його звільнення - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи на даному підприємстві (в установі, організації).

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, не перевірив у повному обсязі доводів апеляційної скарги стосовно вказаних обставин, не зазначив конкретних обставин і фактів, що спростовують такі доводи не врахував, що у разі, якщо не доведено повну матеріальну відповідальність, то суд може стягнути матеріальну шкоду у розмірі середнього місячного заробітку.

Ураховуючи, що апеляційним судом не встановлено всі фактичні обставини від яких залежить правильне вирішення справи, та допущені порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Фрунзівського районного споживчого товариства Одеської області задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 листопада 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

О.В. Закропивний

Л.М. Мазур

С.Ф. Хопта