Справа № 174/1167/14-ц,
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2015 року м. Вільногірськ

Вільногірський міський суд Дніпропетровської області

у складі головуючого судді Ілюшик І.А.

при секретарі Заіка А.В.

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вільногірську цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє від свого імені і в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, треті особи - ОСОБА_3, КП «Жилсервіс», Виконком Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування про усунення перешкод в здійсненні права спільної часткової власності на житло, вселення в житлове приміщення, припинення права користування майном та виселення з житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку,-

В С Т А Н О В И В:

02.12.2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що згідно рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.06.2013 року визнано за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, а також про її вселення в квартиру. Позивач пропустила строк для пред'явлення виконавчого листа до виконання, який поновлено не було. Однак під час розгляду заяви про поновлення строку ОСОБА_4 заявив, що ним вселено до квартири без дозволу позивача його дружину ОСОБА_5 та його малолітню дочку ОСОБА_6, змінено замки на вхідних дверях, доступу до квартири він позивачу не надасть, оскільки там проживає його нова сім'я. Право власності на 1/2 частину квартири за позивачем зареєстровано у встановленому порядку, її місце проживання зареєстровано у спірній квартирі. Реєстрацію відповідача ОСОБА_5 та малолітньої ОСОБА_6 було проведено без відома позивача ОСОБА_1 та без її згоди, як власника 1/2 частки цієї квартири і тому вони підлягають виселенню зі спірної квартири. Позивач просить усунути перешкоди в здійсненні нею права власності на 1/2 частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та зобов'язати відповідача ОСОБА_4 надати ОСОБА_1 ключі від усіх замків на вхідних дверях до спірної квартири, а також зобов'язати його надати вільний доступ до квартири, зазначеної вище, без будь-яких обмежень. Просить припинити право користування спірним житлом з підстав, визначених вище, та виселити відповідача ОСОБА_5 та її неповнолітню дитину ОСОБА_6 із спірної квартири, як таких, що вселились в квартиру і зареєструвались в ній незаконно, тобто всупереч нормам чинного законодавства України. Зобов'язати відповідача ГУ ДМС України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку зі спірного житла відповідача ОСОБА_5 та її неповнолітню дитину ОСОБА_6 Вселити позивача в спірну квартиру.

Позивач та її представник позов та його обґрунтування підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Позивач пояснила, що має намір проживати у спірній квартирі, оскільки вона є власником 1/2 частини і там зареєстрована.

Відповідачі, кожен окремо, суду пояснили, що проти задоволення позову заперечують, просять в його задоволенні відмовити. Подали письмові заперечення проти позовної заяв в яких вказали, що не здійснювали жодних дій направлених на створення перешкод в здійсненні позивачем свої прав, вона проживала в квартирі після розірвання шлюбу тривалий час, потім виїхала добровільно, не добросовісно виконую обов'язки власника, оскільки комунальні платежі не сплачує, не проводить ремонтних робіт. Належна позивачу частка квартири зареєстрована на її ім'я і вона може розпоряджатися майном на власний розсуд. Після прийняття судом рішення про її вселення вона мала змогу вселитися, однак без поважних причин пропустила строк на вселення за виконавчим листом. В квартирі проживає нова сім'я ОСОБА_4 і проживання колишньої дружини з ними в одній квартирі, порядок користування якою не визначено, є не можливим, як з побутової, так і з морально-етичної точки зору і це порушило б спокій малолітньої дитини. ОСОБА_1 вже здійснила намір самовільно проникнути в квартиру, зрізавши двері, налякавши ОСОБА_5 та малолітню ОСОБА_6, погрожуючи їм. Виходячи з цього відсутні підстави для надання їй ключів від вхідних дверей. ОСОБА_6 є рідною дочкою відповідачів і ОСОБА_4 вважає, що зобов'язаний був після її народження здійснити реєстрацію її місця проживання за місцем свого проживання, тобто у спірній квартирі. ОСОБА_5 не має змоги проживати в квартирі в якій вона проживала раніше, ОСОБА_4 не має наміру проживати роздільно з своєю дружиною ОСОБА_5 та малолітньою дитиною. В разі припинення права користування квартирою ОСОБА_5 малолітня донька залишиться проживати разом з ОСОБА_4, а ОСОБА_5 ніколи не погодиться проживати від неї окремо (а.с. 55-61).

Третя особа ОСОБА_3 позов та його обґрунтування підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити.

Представник ГУ ДМС України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник КП «Жилсервіс» в судове засідання не з'явився, до суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Представник органу опіки та піклування в судове засідання з'явилася, пояснила, що в задоволенні позову в частині зняття з реєстрації та виселення малолітньої ОСОБА_6 орган опіки та піклування заперечує, інші питання не відносяться до їх компетенції.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Сторони визнали, що ключів від вхідних дверей позивач дійсно не має і доступу в квартиру також, в квартиру до цього часу не вселилась, однак 23.10.2014 року намагалась це зробити, згоди на реєстрацію в спірній квартирі ОСОБА_5, ОСОБА_6 не надавала.

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 13.06.1995 року і до цього часу (а.с. 8, 9).

За позивачем зареєстровано право власності на 1/2 частину вказаної квартири, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10).

З матеріалів справи вбачається, що 12.06.2013 року апеляційним судом Дніпропетровської області розглянуто апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.02.2013 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_3, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя без виділу частки в натурі та визначення порядку користування спільним майном. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за кожним право власності по 1/2 частці АДРЕСА_1 та по 1/2 жилого будинку. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1. В частині вселення ОСОБА_1 рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.02.2013 року залишено без змін і набрало законної сили (а.с. 12, 13, 62,63).

20.12.2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали шлюб, що вбачається з копії свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_2 (а.с. 14).

Від шлюбу мають дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, що вбачається з копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 (а.с. 15).

Станом на 27.10.2014 року в АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, що вбачається з копії довідки про склад сім'ї № 1815 від 27.10.2014 року (а.с. 16).

З копії паспорту ОСОБА_5 вбачається, що вона зареєстрована у вказаній квартирі з 18.08.2014 року (а.с. 21 зв.), тобто вже після вирішення питання про визнання права власності за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за кожним по 1/2 частці АДРЕСА_1, оскільки рішення місцевого суду набрало законної сили 12.06.2013 року.

ОСОБА_1 зверталась до Вільногірського МС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з приводу реєстрації ОСОБА_5 Листом Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 29.12.2014 року № 1201/Л-954 ОСОБА_1 повідомлено, що 26.12.2014 року реєстрація місця проживання

ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 скасована відповідно до частини VII Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2013 № 1077 (а.с. 52, 53)

З листа Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області від 30.12.2014 року за вих. № 1218/1109 вбачається, що ОСОБА_5 повідомлено про те, що 26.12.2014 року стосовно неї прийнято рішення про анулювання реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 і запропоновано звернутись до Вільногірського міського сектору ГУ ДМС України в Дніпропетровській області з паспортом громадянина України для проставляння штампа «анульовано», додано висновок про скасування реєстрації гр. ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 від 26.12.2014 року (а.с. 108, 109). Копії вказаних документів долучені за клопотанням відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 і з їх змістом вони знайомі.

На теперішній час ОСОБА_5 дії Головного управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області не оскаржила та пояснила, що в майбутньому має намір звернутися з позовом до суду.

Отже, твердження відповідача ОСОБА_5 про те, що вона зареєстрована у спірній квартирі на законних підставах та на теперішній час зареєстрована у цій квартирі спростовується наявними у справі доказами, які перелічені вище.

Згідно положень ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним.

Згідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як в судовому порядку і на підставі закону.

Виходячи зі змісту ст. 13 Конституції України, ст.ст. 355, 358, 319 ЦК України всі співвласники квартири мають рівні права на користування та володіння та вселення інших осіб має відбуватись за взаємною згодою. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, внаслідок чого кожен із співвласників зобов'язаний реалізовувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників. Вселення інших осіб (окрім дітей співвласника) має проводитись за обов'язковою згодою всіх співвласників квартири, з урахуванням площі загальних приміщень та можливості їх використання.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Положеннями ч. 1, 2, 3 ст. 156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

Отже, співвласник квартири не може без згоди всіх співвласників вселяти до себе інших осіб (за винятком своїх неповнолітніх дітей) - на віть за наявності визначеного порядку користування цією квартирою.

Тому в задоволенні позову в частині вимоги про припинення права користування та виселення малолітньої ОСОБА_6 суд вважає за необхідне відмовити.

Натомість, в судовому засіданні було встановлено, що позивач, як один із співвласників квартири, згоди на проживання в ній ОСОБА_5 ніколи не надавала та домовленостей з цього приводу ніяких не було.

Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло.

Оскільки ОСОБА_5 вселилась у спірну квартиру та зареєструвалась в ній без згоди співвласника ОСОБА_1, тобто незаконно, оскільки це порушує право цього співвласника, тому вона підлягає виселенню, що є засобом цивільно-правової відповідальності за порушення закону, суб'єктивних прав іншої особи. Слід зазначити, що відсутність згоди співвласника житлового приміщення на вселення вказаної особи не породжує в неї права користування таким приміщенням, а тому в частині вимоги позивача про припинення права користування ОСОБА_5 спірною квартирою слід відмовити.

Твердження відповідачів про те, що ОСОБА_5, як дружина власника частини квартири ОСОБА_4 має право на проживання у квартирі не ґрунтується на вимогах закону, оскільки у даному випадку власників квартири двоє і їх власність не є відокремленою, вселення ОСОБА_5 в квартиру без згоди одного із співвласників не відповідає вимогам ч. 2 ст. 156 ЖК України. Кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обов'язок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими власниками.

Суд враховує пояснення ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_6 є рідною дочкою відповідачів і він не має наміру проживати роздільно зі своєю дружиною ОСОБА_5 та малолітньою дитиною, а ОСОБА_5 ніколи не погодиться проживати від дитини окремо, оскільки ОСОБА_6 обов'язково залишиться проживати разом із ОСОБА_4, однак вважає за необхідне зазначити, що батьки мають вирішувати питання з ким буде проживати дитина, враховуючи її інтереси, і в межах розгляду цієї справи це питання не відноситься до компетенції суду.

Відповідно до ст. З СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших важливих причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Заперечення відповідачів проти задоволення позову в частині вселення позивача в спірну квартиру, надання їй доступу до квартири та ключів від вхідних дверей, які ґрунтуються на тому, що ОСОБА_1 погрожувала ОСОБА_5 та малолітній

ОСОБА_6 вбивством нічим об'єктивно не підтверджені, є голослівними, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З відповіді міліції та прокуратури вбачається, що на час розгляду справи з

ОСОБА_1 проведена профілактична бесіда. Відповідачам запропоновано звернутися до суду з приводу відшкодування спричиненої шкоди в порядку позовного провадження

(а.с. 72-80).

Відомості про стан здоров'я малолітньої дитини не мають правового значення для розгляду справи, а тому суд не приймає, як доказ медичні документи, надані відповідача (а.с. 89, 90).

Розглядаючи позовну вимогу про зобов'язання відповідача ГУ ДМС України в Дніпропетровській області зняти з реєстраційного обліку зі спірного житла відповідача ОСОБА_5 та її неповнолітню дитину ОСОБА_6 суд вважає за необхідне в її задоволенні відмовити, оскільки ОСОБА_5 відповідно до наявних у матеріалах справи доказів на теперішній час не перебуває на реєстраційному обліку у спірній квартирі, а в частині вимог позивача щодо малолітньої ОСОБА_6 судом відмовлено.

Щодо вимог позивача про усунення перешкод в здійсненні нею права власності на 1/2 частину зазначеної квартири шляхом зобов'язання відповідача ОСОБА_4 надати їй ключі від усіх замків на вхідних дверях до спірної квартири, а також зобов'язати його надати вільний доступ до квартири, вселити позивача в спірну квартиру слід зазначити, що власник має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому рішенню (ст. 386 ч. 2 ЦК України).

Встановлено, що відповідач ОСОБА_4 перешкоджає позивачу в користуванні, розпорядженні та проживанні в спірній квартирі, що підтверджується матеріалами справи. Відповідач ОСОБА_4 доводів позивача щодо відсутності у неї комплекту ключів від вхідних дверей спірної квартири, доказів відсутності з його боку перешкод позивачу у користуванні квартирою суду не надав.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 1/2 частині кожному, що підтверджується матеріалами справи, тобто спірна квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності. На час розгляду судом позову ОСОБА_1, її право власності на частку квартири ніким оспорено не було. Позивач посилалась на те, що зареєстрована в цій квартирі та має намір користуватись нею. Сторони не дійшли згоди про порядок володіння та користування майном.

Відсутність у позивача ключів від вхідних дверей спірної квартири позбавляє її можливості проживати, користуватись і розпоряджатись належною їй на праві власності 1/2 частиною квартири, вона не має доступ до нерухомого майна.

Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності (ч. 1 ст. 319 ЦК України, ст. 41, 321 ЦК України) означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.02.2013 року, яке набрало законної сили, встановлено, що в 2008 році шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 розірваний за рішенням суду та позивач в спірній квартирі з цього часу не проживає, а там проживає відповідач, змінив замки, чинить перешкоди у здійсненні позивачем права володіння, розпорядження та користування спірною квартирою (а.с. 62, 63).

Таким чином рішення суду щодо наявності перешкод позивачу з боку відповідача ґрунтується також на вказаному рішенні суду про поділ майна подружжя, яке набрало законної сили.

Отже, суд дійшов висновку, що позивач, як співвласник спірної квартири, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування своїм майном. Позивач, як власник частини квартири, має право на проживання у спірній квартирі і її вимога про захист права на проживання у спірній квартирі підлягає судовому захисту та задовольняється судом. Відповідача ОСОБА_4 також має бути зобов'язано надати ОСОБА_1 ключі від усіх замків на вхідних дверях до АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_4 надати

ОСОБА_1 вільний доступ до квартири.

Відповідно до рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 12.06.2013 року квартира складається із трьох ізольованих кімнат, загальною жилою площею 36,7 кв.м.. В рішенні від 12.06.2013 року апеляційний суд прийшов до висновку, що різниця у площі трьох кімнат є значною, що унеможливлює установлення порядку користування цією квартирою (а.с. 13).

Однак, неможливість визначення порядку користування жилим приміщенням між його співвласниками не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про вселення у це жиле приміщення одного із його співвласників. Зазначене право не обмежується наявністю у власника іншого житла, розміром житлового приміщення. Непроживання позивача в квартирі та несплата нею комунальних послуг не можуть бути прийняті судом до уваги тому, що не мають правового значення для вирішення справи, виходячи з викладеного вище.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні стверджував, що ОСОБА_1 пропустила строк звернення з позовом до суду, тобто строк позовної давності, оскільки вона витратила право користування спірною квартирою на підставі ст. 405 ЦК України, а також, що суд відмовив їй у поновленні річного строку для подання виконавчого листа про вселення до виконання, оскільки цей строк вона пропустила без поважних причин.

Відповідно до статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 19.02.2013 року визнано право ОСОБА_1 на примусове вселення до спірної квартири.

Питання щодо пропуску річного строку ОСОБА_1 для подання виконавчого листа про вселення у спірну квартиру для виконання, який регулюється положеннями ЗУ «Про виконавче провадження», не має правового значення для вирішення цієї справи, оскільки в розумінні положень ст.ст. 256, 257 ЦК України цей річний строк не є строком позовної давності. Крім того, сторони в судовому засіданні пояснили, що позивач 23.10.2104 року намагалася вселитися у квартиру, однак їй це не вдалося. Це вбачається також з заяв ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які за їх клопотанням долучені до матеріалів справи (а.с. 99-103). Отже, суд доходить висновку, що підстав для відмови у задоволенні вимоги позивача про вселення в зв'язку з пропуском нею строку позовної давності немає.

Твердження відповідача ОСОБА_4 також про те, що позивач не проживає у спірному житлі більше року, а тому вона пропустила строк звернення з позовом до суду, не ґрунтується на положеннях ст. 405 ЦК України, оскільки вказана норма не регулює питання позовної давності.

Оскільки відповідач ОСОБА_4, який є співвласником квартири, заперечував проти задоволення позовних вимог, судом роз'яснено сторонам можливість подання позову в порядку, передбаченому ст. 365 ЦК України.

Виходячи з п. 35, 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», ст. 88 ЦПК України, враховуючи часткове задоволення позову, а також те, що солідарне стягнення судового збору законом не передбачено, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 487 грн. 20 коп. (243, 60 Х 2), а з

ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 - в сумі 121 грн. 80 коп. (243, 60 / 2). Залишок понесених позивачем та підтверджених документально судових витрат в сумі 365 грн. 40 коп. віднести на рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-64, 209, 212, 214, 215 ЦПК України,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє від свого імені і в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_6, ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, треті особи - ОСОБА_3, КП «Жилсервіс», Виконком Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, як орган опіки та піклування про усунення перешкод в здійсненні права спільної часткової власності на житло, вселення в житлове приміщення, припинення права користування майном та виселення з житлового приміщення, зняття з реєстраційного обліку - задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_4 надати ОСОБА_1 ключі від усіх замків на вхідних дверях до квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати ОСОБА_4 надати ОСОБА_1 вільний доступ до квартири АДРЕСА_1.

Виселити ОСОБА_5 із квартири АДРЕСА_1.

Вселити ОСОБА_1, зареєстровану за адресою АДРЕСА_1, в квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_1, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1, судові витрати в сумі 487 грн. 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_5, ік. № НОМЕР_1, на користь

ОСОБА_1, зареєстрованої за адресою АДРЕСА_1, судові витрати в сумі 121 грн. 80 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя

Вільногірського міського суду І.А.Ілюшик