У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

справа № 312/250/15-ц

провадження № 2/312/89/2015

03 грудня 2015 року с. Велика Білозерка

Суддя Великобілозерського районного суду Запорізької області Яцун О.О., в стадії вирішення питання про відкриття провадження в справі за позовною заявою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Ухвалою судді від 18 листопада 2015 року зазначена позовна заява була залишена без руху, оскільки подана без дотримання вимог частини 5 статті 119 ЦПК України, зокрема, у звязку з тим, що позивачем не сплачено судовий збір у відповідності до вимог, встановлених Законом України «Про судовий збір».

Положеннями частини 5 статті 119 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

За правилами ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

На підтвердження сплати судового збору представником позивача ОСОБА_2 до позовної заяви додано квитанцію № 0.0.442686664.1 від 02.10.2015 року про сплату судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп. та квитанцію № П443/3628628/1 від 26.10.2015 року про сплату судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп.

Судом встановлено, що первісно вищезазначені квитанції про сплату судового збору були додані до позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди земельної ділянки від 02 жовтня 2015 року (цивільна справа № 312/225/15-ц, провадження № 2/312/82/2015). Ухвалою судді Великобілозерського районного суду Запорізької області від 28.10.2015 року по справі № 312/225/15ц судовий збір, який було сплачено ОСОБА_1 за вказаними вище квитанціями було повернуто позивачу.

Отже, повторне звернення до суду з позовною заявою до якої долучені квитанції про сплату судового збору, який вже було повернуто позивачу процесуальним рішенням суду, не може розглядатися, як належне виконання вимог частини 5 статті 119 ЦПК України. Тобто, за подання іншої позовної заяви до того ж самого позивача, з тих саме підстав, позивач повинен сплатити судовий збір на загальних підставах. Використання з цією метою первісних документів про сплату судового збору не допускається, оскільки питання про повернення судового збору, сплаченого за первісними квитанціями, вже було вирішено в судовому порядку.

Така правова позиція також міститься в постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про практику застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (зі змінами внесеними 25.09.2015 року).

Для усунення зазначених вище недоліків ухвалою судді від 18 листопада 2015 року позивачу та його представнику було надано строк, який не може перевищувати трьох днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

З повідомлень про вручення поштових відправлень, які повернулися на адресу суду, вбачається, що 25 листопада 2015 року позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 отримали копії вказаної вище ухвали судді. Між тим, в визначений термін та на момент постанови цієї ухвали позивачем та його представником не виконано вимоги, які зазначені в ухвалі судді від 18 листопада 2015 року.

Згідно розяснень, які містяться в пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», позовна заява подається до суду в письмовій формі і за змістом повинна відповідати вимогам статті 119 ЦПК.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду.

Згідно розяснень, які містяться в п.п. 1, 3 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про практику застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, повязані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до Цивільного процесуального кодексу України Закону України «Про судовий збір». Якщо сплата судового збору згідно з вимогами закону є обовязковою, то наслідком недотримання цієї умови є залишення позовної заяви без руху, а у разі, якщо документ, що підтверджує сплату судового збору (частина пята статті 119 ЦПК), не буде поданий у строк, установлений судом, визнання заяви неподаною та її повернення позивачеві.

За змістом частини 1 та частини 3 ст. 82 ЦПК України, суд враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, повязаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Клопотання про відстрочення або розстрочення судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його оплати, позивачем не заявлялося.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах: «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

За правилами частини 2 статті 121 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання. Інакше заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Аналізуючи вищезазначене, слід прийти до висновку, що повернення позовної заяви відповідно до частини 2 статті 121 ЦПК України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду, оскільки повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

На підставі викладеного та керуючись статтями 119, 121 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про практику застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору оренди земельної ділянки повернути позивачеві.

Розяснити позивачеві та його представнику, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя О.О. Яцун