Справа № 750/2411/14 Провадження № 22-ц/795/330/2015 Головуючий у I інстанції -Супрун О. П. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

при секретарі - Зіньковець О.О., Поклад Д.В.,

за участю представників позивача Пономаренко Л.О., Осипенко О.Л.,

відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2014 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, які діють також як законні представники неповнолітньої ОСОБА_7, ОСОБА_7 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2014 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № «35»_98-04-МФ-ЗН (гривня) від 02 квітня 2008 року в сумі 1242954,3 грн., що включає в себе: суму строкової заборгованості по кредиту у розмірі 225305,36 грн.; суму простроченої заборгованості по кредиту у розмірі 13492,52 грн.; суму строкової заборгованості по процентах у розмірі 5901,25 грн.; суму простроченої заборгованості по процентах у розмірі 144178,3 грн.; заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту, відсотків за користування кредитними коштами в сумі 854076,87 грн., укладеним між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 02 квітня 2008 року, укладеним між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», та ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Беловою О.С. та зареєстрованим в реєстрі за № 146, а саме - двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 53,5 кв.м., що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 6116132, виданим Чернігівським МБТІ 04 січня 2005, яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Чернігівської міської ради 29 грудня 2004 року на підставі рішення виконкому Чернігівської міської ради № 233 від 23 жовтня 2004 року, шляхом надання ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі філії «Центральне РУ» ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» права продажу від свого імені будь-якій особі - покупцеві вказаного предмету іпотеки за початковою ціною у розмірі 427048 грн. з наданням ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» всіх повноважень, необхідних для здійснення купівлі-продажу. Виселено ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції при постановленні рішення безпідставно послався на приписи ст. 109 ЖК України, якою визначено позасудове врегулювання спору виключно на підставі договору.

Апелянт зазначає, що суд невірно застосував ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», оскільки даною нормою не передбачено прийняття рішення про виселення мешканців з житлового будинку, що є предметом іпотеки, одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Виселення має відбуватись у позасудовому порядку вже після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням визначених законом умов щодо направлення письмової вимоги та надання місячного строку для звільнення приміщення від мешканців.

Вказує, що судом не взято до уваги обставини, встановлені рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 вересня 2009 року, яким з нього в повному обсязі було стягнуто тіло кредиту, відсотки за його користування та штрафні санкції на загальну суму 304964,37 грн., а отже є незрозумілим визначення судом заборгованості в розмірі 1242954,3 грн.

В своїй апеляційній скарзі представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з'ясування обставин справи та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити заявлений позов.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не дотримані положення ст. 39 ЗУ «Про іпотеку» про зазначення передбачених цією нормою вимог до змісту рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, не вказані заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації.

Представник апелянта зазначає, що, відмовивши банківській установі у наданні всіх необхідних повноважень для реалізації її права на здійснення продажу заставного майна в порядку звернення стягнення, суд тим самим штучно обмежив право банку на продаж предмету іпотеки від свого імені у відповідності до приписів ст. 38 ЗУ «Про іпотеку».

Також стверджує, що суд необґрунтовано застосував річний строк позовної давності щодо відсотків, який жодною нормою цивільного законодавства не передбачений. Крім того, судом не взято до уваги наданий банком розрахунок по пені за 12 місяців (в період з 13 лютого 2013 року по 13 лютого 2014 року) та безпідставно зменшено суму заборгованості відповідача по пені.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник ОСОБА_3 належним чином зобов'язань за кредитним договором не виконував, позичальник відмовився погасити борг достроково на вимогу банківської установи, отже, у відповідності до положень ЗУ "Про іпотеку", в рахунок погашення виниклої кредитної заборгованості було звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 та виселено відповідачів з житлового приміщення.

Відмовляючи в задоволенні вимог про надання банку прав на отримання дубліката свідоцтва на право власності на нерухоме майно; витягу з реєстру прав власності; витягу з Державного реєстру прав на предмет іпотеки; права на отримання довідки про склад сім'ї у квартирі; права подавати від імені ОСОБА_3 в органи Державної реєстрації прав, нотаріусу документи, необхідні для здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, а також відповідні заяви, документи та отримувати інші документи від імені ОСОБА_3, які пов'язані з оформленням права власності; права здійснювати будь-які платежі, що стосуються предмету іпотеки, суд зазначив, що кредитним та іпотечним договорами, актами цивільного законодавства вказані способи захисту іпотекодержателем цивільних прав не передбачено.

Крім того, звернувшись з вимогою про передачу в управління іпотечного майна на період до його реалізації, позивач не вказав істотних умов, на яких таке управління має здійснюватись.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

По справі встановлено, що 2 квітня 2008 року між ВАТ "Банк «Фінанси та Кредит" (правонаступником якого є ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит») та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № «35»_98-04МФ-3Н (гривня), відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 240000 грн. зі сплатою 18 % річних, строком повернення до 01 квітня 2023 року (а.с. 10-12).

18 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № «35»_98-04МФ-3Н (гривня), за якою процентна ставка за користування кредитом підвищилась до 20,5% річних (а.с. 13).

З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання 2 квітня 2008 року між ВАТ "Банк «Фінанси та Кредит" та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, предметом якого була квартира АДРЕСА_1. На день підписання договору вартість предмету іпотеки згідно п. 5 іпотечного договору становила 331600 грн.

В п. 8 договору іпотеки передбачена можливість іпотекодержателя достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов кредитного договору, у тому числі, не обмежуючись переліченим нижче, у разі несвоєчасної чи неповної сплати ануїтентних платежів, несвоєчасного повернення сум зобов'язань за кредитним договором, в тому числі, кредиту, процентів, комісійної винагороди, неустойки, тощо.

Банком умови кредитного договору виконано та надано позичальнику обумовлену договором суму коштів, проте позичальник своєчасно погашення кредиту та відсотків не здійснював, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 13 лютого 2015 року становила 1401728,04 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 вересня 2009 з ОСОБА_3 на користь банку було стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 304964,37 грн. Рішення суду на час розгляду даної цивільної справи боржником не виконано.

24 березня 2014 року позивач через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грек А.В. направив ОСОБА_3 вимогу про усунення порушень, в якій зазначив про необхідність сплати в повному обсязі заборгованості за кредитним договором, початок процедури звернення стягнення на іпотечне майно та виселення, яку відповідач отримав 1 квітня 2014 року (а.с. 233-236).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання.

Статтями 12, 19 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем зобов'язань, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язань боржником, а в разі невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. В частині 1 ст. 39 цього закону викладені вимоги до судового рішення у разі, якщо суд прийде до висновку про необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до положень ст. 40 Закону України "Про іпотеку" від 05 червня 2003 року та ст. 109 Житлового Кодексу УРСР від 30 червня 1983 року звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Виходячи з наведених норм законодавства у сукупності, апеляційний суд вважає, що не підлягає задоволенню апеляційна скарга ОСОБА_3, оскільки матеріалів справи вбачається, що 24 березня 2014 року позивачем через приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Грек А.В. на адресу відповідачів було надіслано письмову вимогу про добровільне виселення з квартири на протязі одного місяця з дня отримання даної письмової вимоги. Факт отримання ОСОБА_3 вказаної вимоги підтверджений повідомленням про вручення поштового відправлення, отже доводи апеляційної скарги про недотримання позивачем порядку повідомлення про примусове виселення з приміщення не заслуговують на увагу колегії суддів.

Згідно довідки ТОВ «Габріель» № 359 від 23 травня 2012 року ОСОБА_3, його дружина ОСОБА_6 та донька ОСОБА_7 зареєстровані по АДРЕСА_1. (а.с.31) Таким чином, висновок суду першої інстанції про необхідність виселення всіх відповідачів в судовому порядку є правильним та таким, що узгоджується з положеннями діючого законодавства, що регулює спірні відносини.

Є безпідставними твердження апелянта про те, що, визначаючи в рішенні суму заборгованості ОСОБА_3 перед банком, суд першої інстанції мав врахувати наявність судового рішення від 22 вересня 2009 року, яким з відповідача вже стягнуто суму 304964,37 грн., яка включає в себе тіло кредиту, відсотки за його користування та штрафні санкції, і зменшити розмір боргу на цю суму, оскільки матеріали справи не містять жодних відомостей відносно того, що наведене судове рішення виконано повністю або частково.

Не підлягає задоволенню також апеляційна скарга позивача, з огляду на наступне.

Відмовляючи банку в задоволенні вимог про надання банку прав на отримання дубліката свідоцтва на право власності на нерухоме майно; витягу з реєстру прав власності; витягу з Державного реєстру прав на предмет іпотеки; права на отримання довідки про склад сім'ї у квартирі; права подавати від імені ОСОБА_3 в органи Державної реєстрації прав, нотаріусу документи, необхідні для здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки, а також відповідні заяви, документи та отримувати інші документи від імені ОСОБА_3, які пов'язані з оформленням права власності; права здійснювати будь-які платежі, що стосуються предмету іпотеки, суд першої інстанції правильно зазначив, що кредитним та іпотечним договорами, актами цивільного законодавства вказані способи захисту іпотекодержателем цивільних прав не передбачено. Банком ці висновки суду першої інстанції не спростовані та не надано належних та допустимих в контексті положень ст. 60 ЦПК України доказів на підтвердження доводів апеляційної скарги про те, що відмова в задоволенні цих вимог штучно обмежує права банку право банку на продаж предмету іпотеки від свого імені у відповідності до приписів ст. 38 ЗУ «Про іпотеку». При цьому, резолютивна частина судового рішення вказує на надання ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит» всіх повноважень, необхідних для здійснення купівлі-продажу іпотечного майна, отже перерахування всіх цих повноважень є зайвою деталізацією, що законом не передбачена.

Не вбачаючи підстав для задоволення вимоги банку про передачу предмету іпотеки в управління банку відповідно до вимог ст.ст. 34, 39 Закону України «Про іпотеку», суд першої інстанції цілком правильно визначив, що позивачем не зазначено умови, на яких таке управління банк має здійснювати у разі передачі йому іпотечного майна в управління. Крім цього, колегія суддів вважає, що, вказуючи на те, що передача предмета іпотеки в управління є необхідною переумовою забезпечення збереження предмета іпотеки, банк не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що предмет іпотеки, перебуваючи у власності відповідачів, зазнав або зазнає шкоди, що йому загрожує псування або знищення, що унеможливить його подальшу реалізацію за визначеною судом ціною.

Неправильними є твердження апелянта щодо безпідставного застосування судом першої інстанції строку позовної давності відносно нарахованих банком відсотків та пені, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відповідачем в ході судового розгляду було подано заяву про застосування строку давності щодо певних нарахованих позивачем сум. Суд першої інстанції, визначаючи в рішенні суму заборгованості, в рахунок якої звертається стягнення на предмет іпотеки, у відповідності до положень законодавства задовольнив вказану заяву і правильно застосував річний строк давності при обрахуванні розміру пені та трирічний (а не річний, як зазначає апелянт) строк давності до нарахованих банком відсотків, що відобразив у своїх розрахунках.

Проаналізувавши наявні у справі докази, апеляційний суд приходить до висновку, що обставини, які апелянти зазначають в апеляційних скаргах, не знайшли свого підтвердження наданими доказами і не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ПАТ "Банк «Фінанси та Кредит», оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального права та процесуального права і підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 23 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: