АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/1927/2015 Головуючий в суді 1 інстанції - ГриньковськаН.Ю.
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук Т.І.

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі Басюк Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року по справі за позовом Першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах ОСОБА_3, яка є правонаступником ОСОБА_4, до ОСОБА_2, третя особа державний нотаріус П'ятої Київської державної нотаріальної контори ВОЙСТРІК Олена Василівна - про визнання недійсним договору довічного утримання,

встановила:

У вересні 2013 року до суду з вказаним позовом звернувся перший заступник прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах ОСОБА_4 та з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 14.11.2013 року просив:

- визнати недійсним договір довічного утримання від 22.04.2011 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстровим № 7-502;

- повернути 1/2 частку квартири АДРЕСА_1ОСОБА_4.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року позов задоволено частково: визнано недійсним договір довічного утримання від 22.04.2011 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 за реєстровим № 7-502;

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Посилається на те, що рішення суду було прийняте за відсутності відповідача та її представників, не зважаючи на подане нею клопотання про оголошення перерви у справі, тим самим суд обмежив її право брати участь у судових засіданнях.

Крім того, відповідачем було виявлено у спірній квартирі, де мешкала покійна ОСОБА_4, додаткові документи з її невимушеним підписом, які могли б стати основою для додаткової комісійної експертизи, оскільки матеріал для експертиз, які проводились, був вкрай обмеженим і внаслідок цього результати обох наявних у справі висновків експертиз є сумнівними і недостовірними, і не можуть бути покладені в основу судового рішення. Кримінальне провадження щодо підробки підпису ОСОБА_4 на договорі і на даний період часу до суду не передано, а тому посилання в рішення суду на наявність цього провадження апелянт вважає незаконним.

Також судом не було прийнято до уваги той факт, що договір посвідчено державним нотаріусом з дотриманням усіх законних процедур, про що заявляли і нотаріус і представник відповідача в судових засіданнях. Таким чином, покійна ОСОБА_4 ставила підпис на договорі у присутності ОСОБА_2, тому апелянт вважає висновок експерта хибним. Висновок експерта не відповідає вимогам законодавства, у дослідницькій частині експерт висловлює сумніви у справжності своїх висновків, але при цьому робить категоричний висновок.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_2 - ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити; прокурор та позивач ОСОБА_3 вважали доводи апеляційної скарги безпідставними та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор посилався на те, що провадженні Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києва перебуває кримінальне провадження за заявою ОСОБА_4, 1936 року народження, з приводу підроблення її підпису на договорі довічного утримання, за яким вона передала право власності на квартиру, в якій проживає. До Єдиного реєстру досудових розслідувань 20.03.2013 року внесено відомості за №0004971 по заяві ОСОБА_4 з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 358 КК України.

Під час допиту ОСОБА_4 в статусі потерпілої у кримінальному провадженні, вона повідомила, що квартира АДРЕСА_1 дісталася їй від батька. 25.05.1993 року квартиру було приватизовано на її ім'я та на ім'я її чоловіка - ОСОБА_9, і з того часу вони продовжували проживати там вдвох.

01.03.2012 року чоловік склав заповіт на випадок своєї смерті, та заповів все своє майно, у т.ч. і частку спільної квартири, саме їй. Проте, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 року чоловіка, в особистих речах вона відшукала два договори довічного утримання: від свого імені, та від імені покійного чоловіка про те, що вони нібито передали свої частки у спільній квартирі у власність ОСОБА_2 в обмін на її послуги щодо довічного утримання та догляду відчужувачів. Водночас, ОСОБА_4 стверджувала, що жодного разу не бачила ОСОБА_2, не отримувала будь-яких послуг чи матеріальної підтримки, тому вважає, що оскільки ні вона, ні її покійний чоловік не говорив їй про своє бажання передати комусь власну квартиру, то цей договір довічного утримання кимось підроблений.

В судовому засіданні прокурором було подано заяву від 26.09.2014 року про залучення ОСОБА_3, як правонаступника позивача ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Також, з посиланням на те, що ОСОБА_3 теж є особою похилого віку, яка неспроможна самостійно захистити свої порушені права, як правонаступника ОСОБА_4, прокурор прийняв рішення про наявність підстав для представництва в суді інтересів ОСОБА_3 у цій справі.

В порядку ст. 37 ЦПК України суд залучив до участі у справі ОСОБА_3, як правонаступника ОСОБА_4 на підставі заповіту від 24.07.2012 року, посвідченого державним нотаріусом третьої Київської державної нотаріальної контори.

В подальшому прокурором було збільшено позовні вимоги з посиланням на те, що на даний час згідно даних Київського міського БТІ право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі договору довічного утримання від 22.04.2011року, зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 Таким чином, прокурор просив повернути ОСОБА_4 1/ 2 частину вказаної квартири.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 за життя звернулася до прокуратури та до суду за захистом свого права щодо відібрання у неї частини квартири шляхом укладення підробленого договору довічного утримання, начебто складеним 22.04.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, посвідченого державним нотаріусом П'ятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, за реєстровим №7-502.

За умовами вищевказаного договору ОСОБА_4 (відчужувач) передала у власність ОСОБА_2 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, взамін чого остання брала на себе зобов'язання довічно утримувати відчужувача на умовах цього договору.

До Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості про кримінальне провадження №0004971 від 20.03.2013 року за заявою ОСОБА_4 На підставі постанови слідчого у вказаному кримінальному провадженні НДЕКЦ при ГУМВС України в м. Києві було проведено експертне дослідження, за результатами якого складено висновок №454 від 22.07.2013 року про те, що підпис у договорі довічного утримання 22.04.2011 року виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.

Згідно висновку експертів КНДІСЕ за результатами проведеної судово-почеркознавчої експертизи №3044/3045/14-32 від 16.06.2014 року, підписи від імені ОСОБА_4 у графі «підписи» в договорі довічного утримання від 22.04.2011 року, зареєстровані у реєстрі за №7-502 та №7-503, виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

На даний час кримінальне провадження до суду не передано, слідство триває.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не знайшов підтвердження факт вільного волевиявлення покійної ОСОБА_4 на укладення договору довічного утримання від 22.04.2011 року, що є підставою для визнання даного правочину недійсним в силу ч.1, 3 ст. 203, ст. 215 ЦК України.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Згідно з ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач майна зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до того, що висновок експерта від 22.07.2013 року та висновок судово-почеркознавчої експертизи від 16.06.2014 року не є належними доказами у справі, оскільки зазначені висновки ґрунтуються на припущеннях, містять суперечливе та неоднозначне обґрунтування.

Однак такі доводи колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, зазначені висновки були оцінені судом за правилами ст. 212 ЦПК України, відповідно до якої суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зокрема, як вбачається зі змісту заяви ОСОБА_4 від 18.03.2013 року до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо виявлення нею примірника договору довічного утримання від 22.04.2011 року, складеного від її імені та якого вона не підписувала, ОСОБА_4 зазначала, що ОСОБА_2 особисто не знає та ніколи не бачила. Одноразового грошового утримання у розмірі 35 000 грн., про яке йдеться у п. 9 договору, будь-яких коштів на її утримання та сплату комунальних платежів вона не отримувала жодного разу. При цьому записана у тексті договору умова про те, що вона погоджується за 400 грн. на місяць самостійно забезпечувати себе харчуванням, одягом, лікарськими засобами, необхідними послугами та всім необхідним для повноцінного життя є по суті знущанням над нею, людиною похилого віку, якій самостійно важко навіть пересуватися.

Відповідно до висновку № 454 від 22.07.2013 року, складеного експертом сектора № 10 відділу техніко-криміналістичного забезпечення органів внутрішніх справ НДКЕЦ при ГУ МВС України в м. Києві на підставі постанови старшого слідчого Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 16.07.2013 року про проведення почеркознавчої експертизи, на експертизу надано примірник договору довічного утримання від 22.04.2011 року, а в якості порівняльного матеріалу - експертиментальні зразки підписів, виконані ОСОБА_4 на семи аркушах.

У даному висновку експертом зазначено, що виявлені розбіжні ознаки між підписом, виконаним від імені ОСОБА_4 в досліджуваному документі, та підписом, що виконаний ОСОБА_4, є стійкі, суттєві та у своїй сукупності утворюють індивідуальний комплекс ознак, достатній для формування категоричного негативного висновку про те, що підпис у договорі довічного утримання від 22.04.2011 року виконаний не ОСОБА_4, 1936 р.н., а іншою особою ( а.с. 18-23).

Як вбачається з висновку № 3044/3045/14-32 від 16.06.2014 року експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, призначеної ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.01.2014 року, для порівняльного дослідження експертам було надано значний обсяг вільних та умовно-вільних зразків почерку та підпису ОСОБА_4, а саме: в електрофотокопії паспорта громадянина України, в абонентській книжці по розрахунку за електроенергію в квитанціях за квітень - грудень 2012 року ( 10 квитанцій), та за січень - вересень 2013 року ( 9 квитанцій) ; у скарзі до прокуратури від 15.02.2013 року; у скарзі до прокуратури від 30.05.2012 року; в електрофотокопії довіреності від 28.05.2013 року; у заяві від 10.12.2013 року; у розписці про явку до суду; у електрофотокопії протоколу допиту потерпілого від 06.06.2013 року; а також експертиментальні зразки на 7-ми аркушах.

У висновку експертом зазначені наступні обґрунтування: збіг деяких ознак, поряд із зовнішньою схожістю досліджуваних підписів зі зразками, пояснюються виконанням досліджуваних підписів з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_4, у зв'язку з чим вони несуттєві та не впливають на зроблений негативний висновок.

Наведені ознаки підпису, що різняться, суттєві , в сукупності своїй індивідуалізують підписний почерк певної особи й достатні для висновку про те, що досліджувані підписи виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

Виходячи із проведеного дослідження, експертом зроблено однозначний висновок про те, що підписи від імені ОСОБА_4 у графі «підписи» у договорі довічного утримання від 22.04.2011 року ( два примірники), зареєстровані у реєстрі за № 7-502 та № 7-503, представлених на дослідження, виконані не ОСОБА_4, а іншою особою.

Таким чином, доводи апелянта про хибність висновків експертів та про необхідність призначення посмертної комплексної судово-почеркознавчої експертизи з огляду на те, що нею виявлено додатковий матеріал із зразком підпису ОСОБА_4, колегія суддів вважає необґрунтованими та безпідставними, оскільки наявний у матеріалах справи висновок судово-почеркознавчої експертизи відповідає вимогам ст. 147 ЦПК України, містить обґрунтовані відповіді на поставлені запитання та сумнівів у його правильності не викликає.

Доводи представника апелянта про те, що необхідність проведення повторної почеркознавчої експертизи зумовлена тим, що ОСОБА_2 виявила новий документ зі зразком підпису ОСОБА_4, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наявність нових зразків підпису не є підставою для призначення повторної чи додаткової експертизи, за відсутності обставин, передбачених ст. 150 ЦПК України.

Доводи апелянта про порушення судом її процесуальних прав на участь в судовому засіданні та позбавлення права заявити клопотання про проведення комісійної експертизи колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що суперечать матеріалам справи, з яких вбачається, що суд першої інстанції приймав усі передбачені законом заходи для забезпечення процесуальних прав сторін щодо участі у судовому засіданні, подання ними доказів та доведення перед судом їх переконливості.

Так, з матеріалів справи вбачається, що провадження у даній справі було відкрито 22.10.2013 року, зміст клопотання ОСОБА_2 від 09.12.2013 року про відкладення розгляду справи свідчить про те , що їй відомо про розгляд справи судом; в судовому засіданні 29.01.2014 року представником ОСОБА_2 було заявлено клопотання про призначення експертизи, яке судом було задоволено.

22.09.2014 року з матеріалами справи, висновком експертизи та ухвалою суду про призначення справи до розгляду в судове засідання на 02 жовтня 2014 року ознайомився представник відповідача ОСОБА_10; 02.10.2014 року розгляд справи було відкладено у зв'язку з неявкою відповідача та її представника; 20 жовтня 2014 року з матеріалами справи та призначенням наступного судового засідання на 03 листопада 2014 року ознайомився інший представник відповідача - ОСОБА_11

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Разом з тим, жодних доказів на спростування доводів позивача та підтвердження факту укладення договору довічного утримання саме із ОСОБА_4, відповідачем ОСОБА_2 та її представниками надано не було. Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження виконання відповідачем умов договору довічного утримання.

Таким чином, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про недійсність оспорюваного договору довічного утримання, оскільки наявними у матеріалах справи доказами доведено, що ОСОБА_4 не підписувала зазначений договір і у неї не було волевиявлення на його укладення.

Інші доводи апеляційної скарги не містять обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду першої інстанції.

Таким чином, судом першої інстанції було повно та всебічно встановлено обставини справи, надано вірну оцінку зібраним доказам, відповідно до спірних правовідносин правильно застосовано норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, ухвалено законне і обґрунтоване рішення, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313- 317, 218 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 03 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: