Справа №587/2927/14-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Куц В. І.
Номер провадження 22-ц/788/383/15 Суддя-доповідач - Лузан Л. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Лузан Л. В.,

суддів - Дубровної В. В. , Криворотенка В. І.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.

розглянула у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою через представника ОСОБА_4,

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 13 січня 2015 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6

про визнання недійсним договору про боргове зобов'язання від 19 лютого 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням суду від 13 січня 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у зв'язку з їх необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду і постановлення нового рішення про задоволення позовних вимог з тих підстав, що судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, що у справі не були доведені обставини, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, що висновки суду не відповідають обставинам справи та що судом були порушені норми матеріального і процесуального права .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

24 липня 1999 року відповідачі - ОСОБА_6 та ОСОБА_5, - зареєстрували шлюб (а.с.16). В 2000 році у них народилась донька ОСОБА_7.

Під час шлюбу 25 травня 2001 року відповідачі купили двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку було оформлено на ОСОБА_6 (ас. 24).

22 грудня 2005 року шлюб між відповідачами розірвано (а.с.13).

30 грудня 2011 року ОСОБА_6 зареєстрував другий шлюб - з позивачкою ОСОБА_3 (а.с.5).

19 лютого 2013 року ОСОБА_5 підписала заяву про те, що відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України надає свою згоду колишньому чоловіку, ОСОБА_6, на продаж придбаної ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі двохкімнатної квартири АДРЕСА_1. В цей же день, тобто 19 лютого 2013 року, названа заява була посвідчена приватним нотаріусом ( ас. 27).

В цей же день, 19 лютого 2013 року, ОСОБА_6 склав розписку, згідно якої він зобов'язався віддати ОСОБА_5 2500 доларів США до 01 вересня 2014 року, а ОСОБА_5 склала розписку про отримання від ОСОБА_6 2500 доларів США (а.с.12, 26).

11 березня 2013 року ОСОБА_6 продав квартиру АДРЕСА_1 за 138 000 грн. (а.с.29-30).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору, укладеного її чоловіком з ОСОБА_5 про боргові зобов'язання на суму 2500 дол. США, позивачка обґрунтовувала його тим, що їй нічого не було відомо про існування цього боргу і зазначені у розписці кошти не були використані в інтересах їх сім'ї. В той же час відповідно до ст. 65 СК України 2. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. 4. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, висновки суду відповідають матеріалам справи та вимогам закону, а доводи апеляційної скарги про протилежне не можна визнати обґрунтованими. При цьому виходить з наступного.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_5 посилалась на те, що двохкімнатна квартира АДРЕСА_1 була придбана нею та ОСОБА_6 під час шлюбу і є їх спільною сумісною власністю. Після розлучення з останнім вона разом з донькою пішла з цієї квартири проживати до своєї матері, а відповідач залишився проживати у названій квартирі.

Будь-яких спірних питань з приводу вищеназваної квартири у неї з відповідачем не було. Вона розраховувала на те, що названа квартира згодом дістанеться їх з відповідачем спільній доньці ОСОБА_7.

Проте, 18 лютого 2013 року їй зателефонував ОСОБА_6 і попросив надати свою згоду на продаж їх спільної квартири АДРЕСА_1, посилаючись на те, що йому потрібні кошти на лікування. Зважуючи на те, що ОСОБА_6 являється батьком її дитини, вона погодилась надати дозвіл на продаж квартири при умові, якщо ОСОБА_6 віддасть їй належну їй частку у квартирі, а саме, 5000 дол. США.

ОСОБА_5 також пояснила, що наступного для, тобто 19 лютого 2013 року, ОСОБА_6 приїхав до неї на автомобілі. В салоні автомобіля він зразу ж віддав їй 2500 дол. США в рахунок повернення належних їй 5000 дол. США - її частки в квартирі. У зв'язку з отриманням коштів вона тут же написала ОСОБА_6 відповідну розписку, датовану 19.02.2013 р. ( ас 26).

Крім того, вони домовились про те, що інші 2500 дол. США ОСОБА_6 віддасть їй до 01 вересня 2014 року, про що він склав їй відповідну розписку. Коли ОСОБА_6 віддав їй свою розписку, вона побачила, що в розписці він зазначив 5000 дол. США замість 2500 дол. США. На цю обставину вона звернула його увагу з посиланням на те, що 2500 дол. США він їй тільки що віддав. ОСОБА_6 погодився з тим, що допустив помилку і своєю рукою тут же вніс виправлення у розписку ( ас.12).

Після цього вона з ОСОБА_6 поїхали до нотаріуса, де вона підписала заяву про надання згоди колишньому чоловіку, ОСОБА_6, на продаж спільно нажитого під час шлюбу майна - двохкімнатної квартири АДРЕСА_1 ( ас. 27).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що складання ОСОБА_6 19 лютого 2013 року оспорюваної розписки пов'язане з розрахунками між бувшим подружжям щодо їх усної домовленості про поділ грошових коштів від продажу квартири, яка була їх спільною сумісною власністю як майно подружжя.

Названі висновки суду підтверджуються фактичними обставинами, встановленими під час розгляду справи. Зокрема, що оспорювана розписка була складена ОСОБА_6 в день підписання заяви про надання йому згоди на продаж спільно нажитої під час шлюбу квартири та складанням в цей же день ОСОБА_5 другої розписки про отримання від відповідача 2500 дол. США в рахунок її частки від поділу майна бувшого подружжя.

Оспорюваною розпискою від 19 лютого 2013 року ОСОБА_6 взяв на себе зобов'язання віддати ОСОБА_5 2500 дол. США в рахунок повернення належної їй частки у спільній квартирі.

Таким чином, хоча ОСОБА_6 і склав оспорювану розписку під час шлюбу з позивачкою, проте названа у розписці сума, 2500 дол. США, являється його особистим борговим зобов'язанням, так як витікає з поділу спільного сумісного майна бувшого подружжя і не являється зобов'язанням позивачки. За таких обставин її доводи про те, що вищеназваним зобов'язанням порушуються її права, - є безпідставними.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6 посилався на те, що вищеназвана квартира хоча й була придбана під час шлюбу з ОСОБА_5, проте являється його особистою власністю, так як саме він заробляв кошти на її придбання, він постійно їздив на заробітки до Російської Федерації. Всі документи на квартиру були оформлені на нього. Квартиру він продав у березні 2013 року, за 12 000, чи 13 000 доларів США, а можливо і більшу суму. Зазначав, що на квартиру ОСОБА_5 ніякого права не має. Ніякої домовленості з приводу продажу квартири між ними не було, він тільки просив її написати заяву про те, що вона не заперечує проти продажу квартири. Вона написала таку заяву, яку завірив нотаріус. Ніяких грошових коштів за квартиру він ОСОБА_5 не передавав, а лише повертав їй 19 лютого 2013 року 2500 доларів США, які в цей же день і позичав. Дані кошти він позичав на автомобіль і писав розписку, але автомобіль не купив. Цього ж дня, 19 лютого 2013 року, ОСОБА_5 написала йому розписку про повернуті їй кошти.

Проте названі доводи відповідача є непереконливими і такими, що не узгоджуються з фактичними обставинами, встановленими судом під час розгляду справи.

По-перше. Доводи ОСОБА_6 про те, що квартира АДРЕСА_1 являється лише його особистою власністю, спростовуються положеннями ст. 22 КпШС України, чинної на час придбання квартири, відповідно до якої майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

На підтвердження своїх доводів про те, що він є єдиним власником квартири, ОСОБА_6 належних доказів не надав.

По-друге, якщо відповідач вважав, що спірна квартира не являється їх спільною сумісною власністю з ОСОБА_5, то у такому разі замість звернення до неї, як до іншого співвласника квартири, з проханням надати дозвіл на продаж квартири, він мав би звернутися до суду з позовом і доводити у судовому порядку, що він являється єдиним власником квартири і така згода йому не потрібна.

По-третє. На підтвердження своїх доводів про те, що 19 лютого 2013 року він позичав у ОСОБА_5 2500 дол. США на купівлю автомобіля і в той же день повернув їй ці кошти так як автомобіль не купив - ОСОБА_6 будь-яких доказів не надав. Ці доводи виглядають непереконливими ще й тому, що в його особистій розписці спочатку зазначалась сума не 2500 дол. США, а 5000 дол. США .

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були повно та всебічно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану через представника ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 13 січня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий -

Судді -