АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/8251/14-ц Номер провадження 22-ц/786/688/15Головуючий у 1-й інстанції Турченко Т. В. Доповідач ап. інст. Панченко О. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 січня 2015 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції про усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суд з вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що він є власником частини будинку АДРЕСА_1. Вказував, що йому стало відомо про наявність заборони на відчуження належного йому нерухомого майна на підставі накладеного арешту на нього. Зазначав, що на виконанні в Київському ВДВС Полтавського МУЮ перебувало виконавче провадження №15277113 з примусового виконання виконавчого листа №1-153, виданого Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 1 000 грн. Державним виконавцем 15.10.2010 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження №15277113 знищено згідно Акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 27.01.2014 року. Оскільки наявність арешту на майно за умови відсутності належної підстави для неї через завершення виконавчого провадження обмежують права позивача вільно користуватися і розпоряджатися своїм майном, просив усунути перешкоди в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 21 січня 2015 року в задоволенні зазначеного позову відмовлено за безпідставністю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Стверджує, що висновок суду про обрання позивачем невірного способу захисту на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України, не ґрунтується на матеріалах справи. Крім того, вказував, що судом безпідставно не було залучено до участі у справі співвідповідача з власної ініціативи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 09.10.2003 року (а.с.5) ОСОБА_4, ОСОБА_2 в рівних частках кожному належить 2/5 частини жилого будинку з відповідними надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 722 кв.м.

Також в судовому засіданні встановлено, що згідно листа Київського відділу державної виконавчої служби Полтавського міського управління юстиції від 23.12.2014 року за №9/35589 (а.с.7) на виконанні в Київському ВДВС Полтавського МУЮ перебувало виконавче провадження №15277113 з примусового виконання виконавчого листа №1-153, виданого 24.09.2009 року Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 1 000 грн.

Державним виконавцем 15.10.2010 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавче провадження №15277113 знищено згідно Акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 27.01.2014 року.

Відповідно до статті 38 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, яка діяла на час винесення державним виконавцем постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Отже, виконавчий лист №1-153, виданий 24.09.2009 року Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 боргу в розмірі 1 000 грн. був повернутий державним виконавцем стягувачу ОСОБА_3, а арешт накладений на майно ОСОБА_2 державним виконавцем не знятий.

Судом також встановлено, що вищевказаний виконавчий документ повернуто державним виконавцем, а стягнення по даному виконавчому листу на користь ОСОБА_3 так і не проведено.

Таким, чином, відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що обраний ОСОБА_2 спосіб захисту не узгоджується з приписами ст. 16 ЦК України, оскільки правовідносини виникли в сфері застосування ЗУ «Про виконавче провадження», так як державним виконавцем накладено арешт на належне позивачу нерухоме майно під час виконання судового рішення про стягнення з нього боргу на користь ОСОБА_3 Оскільки остання не залучена до участі в розгляді справи, а відповідачем позивач визначив Київський ВДВС Полтавського МУЮ, підстав для задоволення позову у визначений позивачем спосіб не має.

З вказаним висновком погоджується колегія суддів з наступних підстав.

Так, підставами для захисту свого права позивач визначив норми ст. ст. 321, 319 ЦК України, згідно яких право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини урегульовані положеннями Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в межах останнього діяв державний виконавець, накладаючи 15.10.2009 року арешт на майно боржника та оголошуючи заборону на його відчуження в ході примусового виконання виконавчого листа, виданого 24.09.2009 року Октябрським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 1000 грн.

Таким чином, з 2009 року належне позивачу майно перебуває під арештом, накладеним державним виконавцем Київського ВДВС Полтавського МУЮ в межах здійснення заходів примусового виконання рішень в порядку ст. 32 ЗУ «Про виконавче провадження».

Одночасно, ст. 50 вказаного Закону визначені наслідки завершення виконавчого провадження, в тому числі у вигляді зняття ( скасування) арешту з майна боржника та відміни інших заходів, вжитих на стадії примусового виконання судових рішень.

Оскільки, 15.1.2010 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, зацікавленою особою повинно було ініціюватись питання про скасування і заходів забезпечення примусового виконання судового рішення.

Однак, за вирішенням вказаного питання в передбаченому законом порядку боржник ОСОБА_2 до державного виконавця не звертався.

Посилання позивача на те, що на даний час виконавче провадження знищено, само по собі не є підставою для задоволення позову у спосіб усунення перешкод у здійсненні права власності на нерухоме майно шляхом скасування арешту та зняття заборони на його відчуження, оскільки відновлення права боржника на вільне володіння своїм майном повинно мати місце в межах застосування ЗУ «Про виконавче провадження». В разі не згоди боржника з діями, чи бездіяльністю державного виконавця при розгляді заяви боржника про скасування заходів примусового виконання рішень, останній наділений правом оскаржити такі дії в судовому порядку.

В свою чергу, ОСОБА_2 зі скаргою на дії Київського ВДВС Полтавського МУЮ до суду не звертався.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Беручи до уваги вищевикладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст.. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 січня 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ Панченко О.О.

Судді:/підпис/ Бутенко С.Б. /підпис/ Обідіна О.І.

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _______________ Панченко О.О.