Справа № 161/7884/14-ц Провадження № 22-ц/773/225/15 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р.М.
Категорія: 27 Доповідач: Завидовська-Марчук О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Завидовської - Марчук О.Г. ,

суддів - Федонюк С.Ю., Свистун О.В.,

при секретарі Вергуну Т. С.,

з участю представника позивача Плеханова О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Луцького міскрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2014 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із вказаним позовом, покликаючись на те, що 17 березня 2008 року між сторонами був укладений кредитний договір б/н, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит в розмірі 3000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Так як боржник ОСОБА_3 не виконує умови укладеного кредитного договору, порушує строки погашення кредиту, то позивач просив стягнути з відповідача в його користь 8838,02 доларів США - суму боргу та відшкодувати йому понесені судові втрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу на це рішення, в якій, покликаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник банку в даному судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Відповідач, його представник в попередньому судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили, просили її відхилити.

Заслухавши відповідача, представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що волевиявлення відповідача на укладення оспорюваного договору було відсутнє, оскільки підписаний вказаний кредитний договір не ним, про що свідчить висновок почеркознавчої експертизи, який будь - якими іншими доказами не спростовано, а тому підстав для стягнення заборгованості з ОСОБА_3 немає.

Однак, такі висновки суду не відповідають нормам матеріального та процесуального права.

З матеріалів справи, зокрема заяви про відкриття карткового валютного рахунку та розрахунку заборгованості (а.с.4-12) вбачається, що 17 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір б/н відповідно до заяви №047306633, за яким останній отримав кредит у сумі 3000 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач своїх зобов"язань не виконує, в зв"язку з чим утворилась заборгованість за даним кредитним договором, яка станом на 28 березня 2013 року становила 8838,02 доларів США, що еквівалентно 70642грн. 33 коп., з яких 2999,05 доларів США - заборгованість за кредитом, 4713,63 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 644,91 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, а також штрафи, відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, 62,55 доларів США - штраф (фіксована частина), 417,88 доларів США - штраф (процентна складова).

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник повинен відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу виконувати взяті на себе зобов'язання належним чином (ст. 526 ЦК України).

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ в п. 17 своєї постанови № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК.

На порушення зазначених норм закону відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка на момент подачі позову ОСОБА_3 не погашена.

З заяви про надання кредиту вбачається (а.с. 8), що термін дії кредитної картки - 2 роки, тобто закінчився 17 березня 2010 року.

В ході розгляду справи відповідач та його представник ні в усній, ні в письмовій формі про застосування строків позовної давності не заявляли.

Отже, за таких обставин справи і відповідно до зазначених норм матеріального права, у суду не було підстав не задовольняти заявлені банком позовні вимоги.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідач покликався на недійсність договору, при цьому на забезпечення захисту свого самостійного права проти пред'явленої до нього вимоги позивачем, зустрічного позову про визнання кредитного договору недійсним не подав.

Відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частинами першою та третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Проте, суд першої інстанції, на порушення ст. ст. 11, 214 ЦПК України, не звернув увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 березня 2008 року та став досліджувати питання щодо визнання недійсним цього договору відносно зобов'язань ОСОБА_3, яке знаходиться поза межами заявленого позову.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову в позові, що є підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

При цьому, колегія суддів вважає, що вимоги, заявлені банком в апеляційній скарзі не можуть бути задоволені в повному обсязі, оскільки заяви про збільшення позовних вимог чи їх уточнення позивачем при розгляді справи судом першої інстанції не заявлялось, як це передбачено процесуальним законодавством, а тому до задоволення підлягають вимоги, заявлені банком у позовній заяві.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною першою статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Враховуючи наведене, з ОСОБА_3 в користь ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно стягнути 706,42 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 353,21 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 грудня 2014 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 17 березня 2008 року в розмірі 8838,02 доларів США, що еквівалентно 70642 (сімдесят тисяч шістсот сорок дві) гривні 33 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судовий збір в розмірі 706 (сімсот шість) грн. 42 коп. за розгляд справи судом першої інстанції та 353 (триста п"ятдесят три) грн. 21 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом, а всього 1059, 63 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і можебути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили

Головуючий

Судді: