АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/490/15 Справа № 185/4859/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шаповалова І. С. Доповідач - Глущенко Н.Г.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2015 року м. Дніпропетровськ

18 лютого 2015 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Глущенко Н.Г.

суддів - Осіяна О.М., Пищиди М.М.

за участю секретаря - Ялової Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк», третя особа - ОСОБА_3, перша Павлоградська державна нотаріальна контора, про визнання іпотеки нікчемною та недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.10.2014 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що рішення є незаконним, оскільки ухвалене з порушенням норм чинного законодавства /а. с. 111-113/.

Зазначеним рішенням від 23.10.2014 року відмовлено ОСОБА_2 задоволенні її позовних вимог до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання іпотеки нікчемною та недійсною / а. с. 104-107 /.

Судом встановлено, що 03.10.2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» (нині ПАТ «ВТБ Банк») та ОСОБА_3 було укладено Генеральну угоду №06.19-1/07-СК /а. с. 4-5/.

Згідно п. 1.1. Генеральної угоди банк на положеннях та умовах вищевказаної угоди зобов'язується надавати позивачу кредитні кошти в порядку і на умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених у рамках угоди і які І її невід'ємними частинами.

Також, згідно п. 1.2. Генеральної угоди загальний розмір позичкової заборгованості клієнта за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 300 000 доларів США за офіційним курсом НБУ на дату надання кредиту.

Крім того, 03.10.2007 року банком та ОСОБА_3 в рамках вищевказаної Генеральної угоди №06.19-1/07-СК було укладено Кредитний договір № 06.19-1/07-СК /а. с. 6-7/.

Згідно цього Кредитного договору банком надано кредит на споживчі потреби в сумі 170000 доларів США зі сплатою 14,1% річних з кінцевим терміном повернення коштів до 03.10.2014 року згідно з графіком погашення кредиту /а. с. 8/.

Потім, 04.10.2007 року в забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед банком за Генеральною угодою № 06.19-1/07-СК від 03.10.2007 року та кредитними договорами, що укладені та/або будуть укладені на її підставі між ОСОБА_2 та банком був укладений іпотечний договір № 06.19/07-ДІ, який посвідчено в нотаріальному порядку / а. с. 9/.

Згідно п. 1.3 цього іпотечного договору іпотекодавець ОСОБА_2 передала іпотекодержателю ПАТ «ВТБ Банк» в іпотеку об'єкт незавершеного будівництва, що знаходиться за адресою: м.Павлоград, вул.Шевченко, буд. 138 Б, яке належить їй на праві власності, і на яке, відповідно до законодавства може бути звернено стягнення.

Так, 08.08.2009 року до Державного реєстра іпотек за реєстраційним №8952273 було внесено запис про реєстрацію обтяження нерухомого майна іпотекою /а. с. 97/.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною(сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч.1 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання обов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами нього боржника у порядку, встановленому цим аконом.

Нормою ст.ст. 3, 18 Закону України «Про іпотеку», ст. 574 в контексті ст. 575 ЦК України передбачено, що іпотека як форма застави виникає і на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення, що також передбачено і ст.ст. 577. 585 ЦК України.

Відповідно до ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність

встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою визнання недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1,2,3,5 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка чиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення часника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені.

Також, ст. 4 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законом. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

У відповідності до абз.1 п.6 Тимчасового порядку держайної реєстрації іпотек, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.2004 pоку № 410 (який діяв на момент реєстрації оспорюваного обтяження). Внесення до Реєстру відомостей про обтяження майна іпотекою здійснюється реєстратором на підставі повідомлення іпотекодержателя або уповноваженої ним особи чи рішення суду.

За таких обставин, та виходячи з доказів по справі, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню згідно ст.ст. 203,215,236 ЦК України та ЗУ «Про іпотеку».

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував прав і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відмову ОСОБА_2 в її позовних вимогах про визнання іпотеки нікчемною та недійсною в силу умов Генеральної угоди №06.19-1/07-СК від 03.10.2007 року, Кредитного договору № 06.19-1/07-СК від 03.10.2007 року, Іпотечного договору №06.19-1/07-ДІ від 04.10.2007 року та ст.ст. 203,215,236 ЦК України та ЗУ «Про іпотеку».

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст. 212 ПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи, викладені а апеляційній скарзі, не спростовують висновки суду першої інстанції та встановлені ним обставини.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст.ст. 303,307,308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

СУДДІ: