АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/2744/15 Головуючий у 1 інстанції - Антипова Л.О.
Доповідач - Панченко М.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.Києва у складі:

головуючого - Панченка М.М.

суддів - Вербової І.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі - Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до неповнолітнього ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати свого неповнолітнього онука ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона є власницею квартири АДРЕСА_2. У 2009 році син позивачки ОСОБА_4 (помер у 2014 році), зареєстрував за указаною адресою своє місце проживання, а також місце проживання свого малолітнього сина, відповідача ОСОБА_2, інтереси якого представляє його мати ОСОБА_1. У зв'язку з тим, що позивачка має намір продати належне їй на праві власності спірне житло, а відповідач з моменту реєстрації жодного дня не проживав у вказаній квартирі, оскільки проживає разом з матір'ю за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_3 на підставі ст. 405 ЦК України звернулася до суду з цим позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано неповнолітнього ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст.71 ЖК України, та виходив з того, що відповідач ОСОБА_2 більше шести місяців підряд безпричинно не проживає на спірному житлі, яке перебуває у власності позивачки ОСОБА_3.

В поданій апеляційній скарзі законний представник відповідача - ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові. Зокрема, зазначала, що вказаним рішенням суду порушуються права дитини як суб'єкта, що потребує особливого захисту з боку держави. Крім того, вказувала, що виселення неповнолітнього неможливе без відповідного дозволу органу опіки та піклування.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Рішення належить скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити з інших підстав - ст.405 ЦК України.

Ухвалюючи рішення та задовольняючи позов в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог, пославшись на ст.71 ЖК України, незважаючи на те, що позивачка обґрунтовано у позовній заяві керувалась ч.2 ст.405 ЦК України, згідно якої член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Відповідно до ст.303 ЦК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення,, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як слідує з матеріалів справи та таке встановлено судом, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 17.03.1998 року, посвідченого керівництвом Товарної біржі «Українська біржа Десятинна» /а.с. 5/.

В 2009 році, з дозволу власника зазначеної квартири ОСОБА_3, на указаному житлі були зареєстровані її син ОСОБА_4, який помер у 2014 році, та його малолітній син, відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На час розгляду справи за указаною адресою зареєстрованими є власниця кватири ОСОБА_3 та її неповнолітній онук відповідач ОСОБА_2, що підтверджується довідкою, виданою КП «Керуюча дирекція Дніпровського району м. Києва» від 02.04.2014 року /а.с. 8/.

Встановлено також, що неповнолітній відповідач ОСОБА_2 жодного дня на спірній житлоплощі, з моменту реєстрації у 2009 році, не проживав, оскільки постійно проживав зі своєю матір»ю ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_1.

Зазначений факт підтверджений у судовому засіданні як позивачкою, так і ОСОБА_1, яка представляє інтереси неповнолітнього відповідача.

Крім того, відповідно до Акту, складеного начальником ЖРЕО-405, ОСОБА_2 не проживає у вказаній квартирі, що підтверджується показаннями свідків(сусідів)/а.с. 10/.

Вимагаючи визнання відповідача таким, що втратив право користування належним їй житлом, позивачка посилається на те, що вона має намір продати це житло і переїхати проживати до своїх родичів у м.Харків, однак при цьому, наявність реєстрації відповідача на цьому житлі створює дня неї перешкоди у розпорядженні своєю власністю.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції по суті дійшов правильного висновку про задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом, однак при цьому, суд першої інстанції помилково керувався ст.71 ЖК України, чинність якої поширюється на будинки державного і громадського житлового фонду.

Так, стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Оскільки позивачка є власницею спірної квартири, вона правомірно послалась на ст. 405 ЦК України, згідно якої визначено, що член сім'ї власника житла має право користуватися цим житлом. Однак це право користування втрачається у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членами його сім»ї. Тому, колегія суддів вважає, що в даному випадку, позивачка, як власник спірного житла, повинна була звертатися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності. Проте, суд, захищаючи права власності позивачки вправі усунути перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Доводи скаржника щодо порушення оскаржуваним рішенням права дитини на житло відхиляються колегією суддів, оскільки факт проживання ОСОБА_2 зі своєю матір'ю за адресою: АДРЕСА_1 знайшов своє підтвердження в поясненнях сторін та не заперечується законним представником відповідача в апеляційній скарзі.

Посилання ОСОБА_1 на неможливість виселення відповідача без відповідного дозволу органу опіки та піклування не приймаються колегією суддів, оскільки позивачем заявлено вимогу саме про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а не вимогу щодо його виселення, враховуючи той факт, що не може бути виселена з приміщення та особа, яка в ньому не проживає.

Отже, жодні права дитини оскаржуваним рішенням суду не порушуються.

За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Доводи скаржника про наявність неприязних стосунків між бабусею та онуком не свідчать про поважність причин непроживання відповідача в квартирі позивачки, а також не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірною квартирою з інших підстав, ніж визначено судом першої інстанції, а саме з підстав ст.405 ЦК України, тобто, у зв»язку з безпричинним не проживанням відповідача понад один рік на житловій площі, яка перебуває у приватній власності позивача.

Керуючись ст.ст.307,308 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до неповнолітнього ОСОБА_2 задовольнити з інших підстав. Визнати ОСОБА_2(ІНФОРМАЦІЯ_1) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_2.

Рішення набирає чинності негайно та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з моменту проголошення шляхом подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді