Справа № 180/1904/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 р.

Марганецький міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Нанічкіної Н.М.,

з секретарем Завадською А.В.,

за участю:

представників позивача-1 відповідача-2 ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідача-1 позивача-2 ОСОБА_3,

представника відповідача-1 позивача-2 ОСОБА_4,

представника третьої особи органу опіки та піклування виконкому Марганецької

міської ради ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа Головне управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 в своїх інтересах, ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа: виконавчий комітет Марганецької міської ради, про вселення,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_8 звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою № 65 у будинку № 9 по вул.Проектній в м.Марганець Дніпропетровської області, з дня її вибуття з 08.04.2013 року. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником вказаної квартири. З відповідачкою перебував у шлюбі з 2001 року. 08.04.2013 року ОСОБА_3 забрала речі і пішла до своїх батьків, і тепер, разом з донькою постійно проживає у батьків за адресою: м.Марганець Дніпропетровської області, вул.Перспективна, 10/24. З того часу, тобто більше 2-х років, відповідачка в належній йому квартирі не проживає, що підтверджується актом МГКП «Житлове господарство» від 02.07.2015 року. 08.04.2013 року рішенням Марганецького міського суду між ним та ОСОБА_3 шлюб розірвано. Знятися з реєстрації у квартирі ОСОБА_3 добровільно не бажає, кошти на утримання житла не надає, витрати по оплаті комунальних послуг не здійснює. Оскільки він не може в повній мірі розпоряджатися своїм майном просить визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування квартирою № 65 в будинку № 9 по вул.Проектній в м.Марганець Дніпропетровської області.

В судовому засіданні представники відповідача позов підтримали та просили його задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснили, що позивач створив нову сімю з ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає в оспорюваній квартирі та зареєстрована в ній з жовтня 2014 року.

Відповідачка та її представник позов не визнали, заперечували проти задоволення позовних вимог.

26.08.2015 року ОСОБА_3 в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, подано до суду зустрічний позов до ОСОБА_6, третя особа: виконавчий комітет Марганецької міської ради, про зобовязання ОСОБА_6 не чинити перешкод ОСОБА_3 та ОСОБА_7 у користуванні квартирою № 65 в будинку № 9 по вул.Проектній в м.Марганець Дніпропетровської області шляхом вселення у вказану квартиру. Свої вимоги позивач-2 обґрунтовує тим, що після одруження з ОСОБА_6 у вересні 2001 року вона за згодою останнього зареєструвалася у належній йому квартирі АДРЕСА_1. 28.10.2003 року народилася донька, ОСОБА_7. Але сімейні стосунки не склалися і рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 08.04.2013 року шлюб між нею та ОСОБА_6 розірвано. Після фактичного припинення шлюбних стосунків відповідач-2 привів до квартири іншу жінку, вчиняв сварки, травмував психіку малолітньої дитини, почав чинити їй перешкоди у користуванні житлом, відібрав у неї ключі від квартири, а згодом замінив і вхідні двері, щоб ні вона, ні дитина не мали можливості потрапити до квартири. Таким чином, ні вона, ні дитина не проживали у квартирі відповідача-2 з поважних причин, тобто внаслідок того, що ОСОБА_6 не впускав їх у квартиру. Вважає, що відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, ч.4 ст.156 ЖК України вона та їх спільна з ОСОБА_6 малолітня донька мають право на користування квартирою відповідача-2 і на вселення до неї.

Позивачка-2 та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги.

Представники відповідача позов не визнали і заперечували проти його задоволення. В судовому засіданні пояснили, що ОСОБА_3 добровільно виїхала з квартири АДРЕСА_2, вивезла свої речі, й назад вселитися до оспорюваної квартири протягом двох років не намагалася.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, повно і всебічно зясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд вважає за необхідне частково задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову з таких підстав.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_6 згідно Договору дарування квартири від 21.11.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за № 3149 (а.с.5).

08.09.2001 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено шлюб. 28.10.2003 року у сторін народилася донька ОСОБА_7.

Згідно копії домової книги для прописки громадян, які проживають в буд.№ 9 кв.65 по вул.Проектній в м.Марганець, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за вказаною адресою з 03.12.2001 року (а.с.7-8).

08.04.2013 року рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Судом встановлено, що з липня 2012 року сторони спільного господарства не ведуть, проживають в одній квартирі в різних кімнатах, спільне життя не склалося у звязку з постійними сварками і різними поглядами на життя та сімейні цінності, внаслідок чого спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам ОСОБА_6 У встановлений судом строк примирення між стронами не досягнуто. Спір про поділ майна між сторонами відсутній. Спору з приводу місця проживання дитини немає (а.с.10).

Згідно акту, складеного паспортистом Марганецького МКП «Житлове господарство» 02.07.2015 року в присутності мешканців будинку ОСОБА_11, ОСОБА_12 на предмет проживання в квартирі № 65 ОСОБА_3, остання не проживає за вказаною адресою більше двох років (а.с.9).

Згідно довідки Марганецького міського комунального підприємства «Житлове господарство» від 20.10.2015 року № 1136 у квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5 за даною адресою проживала з моменту народження без реєстрації (а.с.87).

В судовому засіданні допитані свідки ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19

Свідок ОСОБА_11 пояснив, що проживає по-сусідству з ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_4 два роки. ОСОБА_3 з донькою в квартирі № 65 не проживають приблизно той же час. Дитина іноді відвідує батька. В квартирі № 65 постійно проживає інша жінка, імя якої він не знає.

Свідок ОСОБА_13, який проживає у ІНФОРМАЦІЯ_6, пояснив, що знає ОСОБА_6 та ОСОБА_3 більше десяти років. Раніше сімя ОСОБА_3 проживала у ІНФОРМАЦІЯ_7 в одній квартирі, номер квартири не памятає. Але вже більше двох років ОСОБА_3 не проживає з ОСОБА_6 в його квартирі.

Свідок ОСОБА_17 пояснила, що вона є сусідкою батьків ОСОБА_6 Приблизно два роки тому вона бачила, як з підїзду будинку № 9 батько ОСОБА_3 та два невідомих їй хлопців виносили корпусні меблі й вантажили до мікроавтобусу. Вона повідомила про даний факт матері ОСОБА_6, яка пішла зясовувати ситуацію, а потім сказала, що ОСОБА_3 (ОСОБА_3П.) вибралася з квартири й забрала речі.

Свідок ОСОБА_18 пояснив суду, що навесні 2013 року приблизно у березні місяці він вигулював собаку й бачив, як з будинку № 9 по вул.Проектній виносилися меблі й завантажувалися у білий мікроавтобус. Також він побачив батька ОСОБА_20, й зробив собі висновок, що хтось виїжджає з квартири ОСОБА_20. Про те, що з квартири виїжджає саме ОСОБА_3, він не знав.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що приблизно наприкінці лютого або на початку березня 2013 року, коли її син, ОСОБА_6, був відсутній у м.Марганець, сусідка ОСОБА_17 повідомила їй, що з квартири ОСОБА_6 вивозяться меблі. Вона пішла в квартиру АДРЕСА_5 та побачила там батьків ОСОБА_3, її брата, її саму та ще двох невідомих їй хлопців, які виносили корпусні меблі з квартири. Після того, як меблі винесли, всі вийшли з квартири й їй віддали в руки ключ від вхідної двері. Олена не жалілася, що їй немає де жити, не висловлювала бажання залишитися в квартирі № 65. Після виїзду ОСОБА_3 з оспорюваної квартири, вона також ніколи не висловлювала бажання вселитися до неї знову. На запитання, чому ОСОБА_3 виїхала з квартири, свідок повідомила, що її син, ОСОБА_6 перебував в той час на сесії, і він зателефонував ОСОБА_3, й попросив її виїхати.

Свідок також пояснила, що дитина ОСОБА_6, Анна, не була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_8. На даний час вона проживає з матірю у батьків останньої, але дуже часто приходить до неї. Крім того, ніхто не заважає дитини приходити до батька. Нею всі опікуються.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснила, що вона працювала разом з ОСОБА_3 і приблизно у січні 2013 року взнала в останньої, що в сімї ОСОБА_3 розлад, і що чоловік ОСОБА_3 вимагав, аби ОСОБА_3 вибралася з квартири, погрожуючи їй тим, що, якщо вона не піде, він викине її речі.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що ОСОБА_3 є її дочкою. У 2013 році розпочався розлад у сімї ОСОБА_16 та ОСОБА_3, сварки. Одного разу донька їй зателефонувала й сказала, що ОСОБА_16, який в той час знаходився на сесії, надіслав їй sms-повідомлення з погрозами викинути її речі на вулицю, якщо вона не звільнить квартиру АДРЕСА_6. Вона наполягла на тому, аби ОСОБА_3 забрала свої речі й з дитиною переїхала жити до них за адресою: Дніпропетровська область, м.Марганець, вул.Перспективна, 10/24. Речі були вивезені через два дні після отримання sms-повідомлення. Вона та її чоловік, ОСОБА_19, допомогали ОСОБА_3 вивозити речі. Ключі від квартири були передані матері ОСОБА_6 особисто в руки, яка й зачинила квартиру. Її онука, ОСОБА_7, спілкується з батьком, ходить до нього. Вона дуже погано перенесла розлад між батьком та матірю.

Свідок ОСОБА_19 надав пояснення, аналогічні поясненням його дружини, ОСОБА_16, а саме, що після того, як у сімї ОСОБА_16 та ОСОБА_3 розпочалися сварки й ОСОБА_16 запропонував ОСОБА_3 звільнити квартиру, він сказав дочці, щоб вона забирала свої речі та переїжджала жити до них.

За правилами ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено судом і не оспорюється сторонами, ОСОБА_3 у квітні 2013 року забрала речі й виїхала з квартири АДРЕСА_2. Разом з дитиною, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, оселилася у своїх батьків за адресою: АДРЕСА_7, де й проживає до теперішнього часу. Тобто, відповідачка-1 не проживає в оспорюваній квартирі більше двох років. Намагань вселитися в квартиру АДРЕСА_3 не здійснювала.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сімї власника будинку (квартири) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником будинку (квартири) і ведуть із ним спільне господарство.

Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона має право на користування житловим приміщенням, яке належить ОСОБА_6, судом оцінюється критично, оскільки на даний час вона не є членом сімї власника квартири (шлюб розірвано відповідно до рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області 08.04.2013 року). Позивач-1 у 2014 році створив нову сімю. В квартирі АДРЕСА_2 зареєстрована з жовтня 2014 року та проживає ОСОБА_9

Також, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У відповідності до ч.2 ст.176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом.

Згідно статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а способи захисту цивільних прав та інтересів, перелічені у ч.2 ст.16 ЦК України.

Згідно свідоцтва про народження серії І-Ки № 237047, ОСОБА_7 народилася 28.10.2003 року, тобто на час розгляду справи в суді їй виповнилося 12 років (а.с.39).

Суд також вважає встановленим, що малолітня ОСОБА_7 на час розгляду справи в суді не проживає в оспорюваній квартирі, а проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_9, разом зі своєю матірю ОСОБА_3

Відповідно до ст.ст.30, 31 ЦК України, фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), є частково дієздатною, тобто не може в повні мірі своїми діями набувати для себе цивільні права і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Тобто, в даному випадку, неповнолітня ОСОБА_7, не може проживати у квартирі, за адресою: АДРЕСА_8, оскільки згідно з ч.3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Аналогічне положення міститься і в ст.ст.160,161 СК України.

Таким чином, згідно діючого законодавства, місце проживання неповнолітньої дитини є похідним від місця проживання її батьків або одного з них, а не навпаки. В даному випадку малолітня ОСОБА_7 проживає лише з одним з батьків матірю ОСОБА_3, яка у квартирі АДРЕСА_2 не проживає і власником даної квартири вона не являється.

Крім того, як встановлено судом, на час розірвання шлюбу спору з приводу місця проживання дитини між сторонами не було (а.с.10). Сторони не оспорюють той факт, що донька ОСОБА_3, Анна, часто відвідує бабусь та дідусів з боку, як матері, так і батька, а також може безперешкодно знаходитися у квартирі свого батька за адресою: вул.Проектна, 9/65.

За таких обставин, задоволення зустрічного позову в межах заявлених позовних вимог суд вважає неможливим, оскільки вони є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача-1 є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню в частині визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки підтверджені представленими по справі доказами. Вимоги ОСОБА_6 в частині втрати права користування житловим приміщенням з дня вибуття відповідачки-1 з квартири АДРЕСА_2, тобто з 08.04.2013 року, суд вважає таким, що задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили. Тобто, з моменту набрання рішенням суду законної сили.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Первісний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа Головне управління державної міграційної служби у Дніпропетровській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_10, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою № 65 в будинку № 9 по вул.Проектна в м.Марганець Дніпропетровської області.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 в своїх інтересах, ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_7 до ОСОБА_6, третя особа: виконавчий комітет Марганецької міської ради, про вселення, - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області, через Марганецький міський суд Дніпропетровської області, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.М.Нанічкіна

Вступну та резолютивну частину рішення суду проголошено в судовому засіданні 27 листопада 2015 року. Повний текст рішення виготовлено 02 грудня 2015 року.

Суддя: Н. М. Нанічкіна