Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2015 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н.О.

при секретарі Бородіні А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частини квартири, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частини квартири посилаючись на те, що в провадженні прокуротури Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері перебуває кримінальне провадження за підозрою ОСОБА_1 у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст. 369 КК України, а також директора Департаменту матеріально-технічного забезпечення Адміністрації ДПС України Лантвойта О.Б. у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 368 КК України. Санкція злочину, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_1, передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п»яти до десяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, зі спеціальною конфіскацією та конфіскацією майна. 15.05.2014 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 369 КК України, 29.05.2014 року на майно ОСОБА_1, в тому числі і на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1, Печерським районним судом м. Києва накладено арешт. Так, ОСОБА_1, знаходячись за межами України, переховуючись від правосуддя, бажаючи уникнути покарання та конфіскації майна, діючи всупереч інтересів держави та суспільства, 29.05.2014 року здійснив відчуження на користь своїй доньки ОСОБА_2 1/4 квартири АДРЕСА_1 за договором дарування.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд визнати недійсним договір дарування № 1805 від 29.05.2014 року 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що законних підстав для визнання спірного договору недійсним немає.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнала та просила суд відмовити в задоволені позову.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 29.05.2014 року між ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_2 був укладений договір дарування частини квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Л.Л., та зареєстрований в реєстрі № 1805 (а.с.57-59).

За умовами даного договору ОСОБА_1 передав в дар, а ОСОБА_2 безоплатного приймає у власність 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

Як вбачається з витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів будь які заборони відчуження об»єктів нерухомого майна відсутні, що підтверджується копією витягу (а.с.66-76).

Наполягаючи на позові представник позивача пояснив, що саме в день коли Печерським районним судом м. Києва 29.05.2014 року спірна частина квартири була протизаконно відчужена.

В судовому засіданні з пояснень представника позивача встановлено, що постанова Печерського районного суду м. Києва про накладення арешту звернуто до виконання лише 06.06.2014 року. З доданої інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об»єкта нерухомого майна, яка видана 07.07.2014 року вбачається, що відомості про реєстрацію договору дарування внесені в реєстр 29.05.2014 року.

Таким чином на момент відчуження спірної квартири будь-яких заборон відчуження квартири АДРЕСА_1 не було, а наявність постанови Печерського районного суду м. Києва про накладення арешту на майно, яка не звернута до виконання не може бути перешкодою в укладанні спірного договору.

Крім цього, наполягаючи на позові представник позивача пояснив, що спірний договір був укладений з метою уникнення покарання та конфіскації майна був укладений всупереч інтересів держави та суспільства.

З даними доводами позивача суд не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» пунктом 3.7. роз»яснено, що необхідною умовою для визнання господарського договору недійсним як такого, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства (частина перша статті 207 ГК України), є наявність наміру хоча б у однієї з сторін щодо настання відповідних наслідків.

До господарських договорів, що підпадають під ознаки відповідної норми, слід відносити ті, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави і суспільства і спрямовані, зокрема, на: використання всупереч законові державної або комунальної власності; незаконне заволодіння, користування розпорядження (в тому числі відчуження) об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (статті 14,15 Конституції України); відчуження викраденого майна; виробництво і відчуження певних об'єктів, вилучених або обмежених у цивільному обігу (відповідні види зброї, боєприпасів, наркотичних засобів, іншої продукції, що має властивості, небезпечні для життя та здоров'я громадян, тощо); виготовлення і поширення літератури та іншої продукції, що пропагує війну, національну, расову чи релігійну ворожнечу; приховування від оподаткування доходів, інше ухилення від сплати податків; виготовлення чи збут підробних документів і цінних паперів; незаконне вивезення за кордон валютних коштів, матеріальних чи культурних цінностей; використання власного майна на шкоду інтересам суспільства, правам, свободі і гідності громадян.

Для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягала завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення господарського договору, якою із сторін і в якій мірі виконано зобов'язання, а також наявність наміру у кожної із сторін.

Наявність такого наміру у сторін (сторони) означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність укладуваного договору і суперечність його мети інтересам держави і суспільства та прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Намір юридичної особи визначається як намір тієї посадової або іншої фізичної особи, яка підписала договір, маючи на це належні повноваження. За відсутності останніх наявність наміру у юридичної особи не може вважатися встановленою.

Окремо слід зазначити, що Конституцією України статтею 62 закріплено наступне, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

В даному випадку, визнання правочину недійсним судом є наслідком його вчинення з порушенням закону, а не заходом відповідальності сторін. Тому для такого визнання, як правило, не має значення, чи усвідомлювали (або повинні були усвідомлювати) сторони протиправність своєї поведінки під час вчинення правочину; винятки з цього правила можливі, якщо вони випливають із закону .

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що ані на момент укладання договору дарування, ані на момент постановлення рішення суду ОСОБА_1 не визнаний судом винним у вчиненні кримінального правопорушення, конфіскація, яка може бути застосована у вигляді додаткового покарання в майбутньому не впливає на недійсність правочину, а тому дані обставини позбавляють можливості вважати, що даний договір є недійсним, оскільки укладений всупереч інтересів держави та суспільства.

За таких обставин підстав для визнання договору дарування частини квартири недійсним немає, а тому позов не підлягає задоволенню.

З врахуванням вимог ст. 88 ЦПК України в зв»язку з тим, що судом повністю відмовлено в задоволенні позову не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судовий збір.

На підставі викладеного, керуючись ст. 62 Конституції України, ст. ст. 203,215 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 року «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», ст.ст. 10, 58, 88, 131, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

В позові Заступника прокурора Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування частини квартири відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя