Чуднівський районний суд Житомирської області
Справа № 294/1546/14-ц
Провадження № 2/294/1783/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.03.2015 року м. Чуднів

Чуднівський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого судді Мельничука О.О., при секретарі Івашкевич В.П.,

за участю представника позивачки (він же представник відповідачки) ОСОБА_1,

відповідача (він же позивач) ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 "про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон без дозволу та супроводу батька" та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 "про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів",

орган опіки та піклування Жовтоводська міська рада,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився під час укладеного сторонами 23.07.2005 року шлюбу, що був розірваний згідно рішення Жовтоводського міського суду від 20.07.2009 року, за межі України без дозволу та супроводу батька, мотивуючи свої вимоги тим, що вона в даний час працює менеджером ТОВ "Вікторі Фаст Лайн Дженерал Трейдин" в Об"єднаних Арабських Еміратах і бажає взяти з собою на постійне проживання в дану країну малолітнього сина ОСОБА_8, де він може також пройти лікування внаслідок встановленого йому медичного діагнозу "атопічний дерматит", але батько дитини не дає нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за межі України, що змусило її звернутися в суд з вказаними вимогами, включаючи вимогу про надання їй дозволу на оформлення документів для виїзду за кордон малолітнього сина.

ОСОБА_2 звернувся в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визначення місця проживання сина ОСОБА_5 з батьком та припинення в зв"язку з цим стягнення з батька аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та сином склалися доброзичливі стосунки, на канікулах дитина проживає разом з ним, мати участі у вихованні дитини не приймає, так як проживає за межами України, а тому визначення місця проживання дитини з батьком в більшій мірі відповідатиме інтересам малолітнього сина.

У судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги своєї довірительки та викладені у позовній заяві обставини справи, заперечивши проти задоволення зустрічного позову, зазначивши, що після розірвання шлюбу син проживав з матір"ю, яка в даний час виїхала в ОАЕ, де має місце роботи та проживання, а тому має всі можливості і надалі належно піклуватися про свою дитину.

ОСОБА_2 у судовому засіданні свій позов підтримав а позов ОСОБА_4 не визнав, відмовившись від дачі пояснень по справі.

Представник відповідача (позивача) у судовому засіданні позов свого довірителя підтримав, не визнаючи позовні вимоги ОСОБА_4, вказавши, що мати дитини проживає за межами України, а тому не приймає належну участь у матеріальному утриманні та вихованні свого сина, а її представником не подані належні докази того, що при виїзді на постійне місце проживання до матері син буде забезпечений всім необхідним для його розвитку та забезпечення життєвих потреб.

Свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснили, що на канікули ОСОБА_2 та його батько ОСОБА_12 привозять дитину в с. Тютюнники, Чуднівського району, де проживає дід і який має всі зручності для проживання хлопчика. При цьому батько бере сина до себе в м. Житомир, де він проживає із своєю другою дружиною та дитиною від іншого шлюбу. Син добре ставиться до свого батька та, відповідно, до його батьків. Водночас, свідок ОСОБА_12 пояснив, що його внук ОСОБА_5 в м. Жовті Води проживає з бабою, яка є інвалідом, а дід пиячить, скандалить, вигонить дружину з внуком з дому, не дає дитині їсти, внаслідок чого у дитини розвинувся гастрит.

Представник органу опіки та піклування у судовому засіданні висловив позицію про доцільність надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України з матір"ю.

Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, направивши письмовий висновок по справі.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення вказаних осіб, приходить до висновку, що позов ОСОБА_4 підлягає задоволенню, а у зустрічному позові ОСОБА_2 слід відмовити.

Сторони з 23.07.2005 року перебували в шлюбі, що був розірваний згідно рішення Жовтоводського міського суду від 20.07.2009 року, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_5, що підтверджується наявними у матеріалах справи документами.

Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матір"ю, перебуваючи на її утриманні, а з відповідача відповідно до рішення Жовтоводського міського суду від 10.08.2009 року на утримання дитини стягуються аліменти. В даний час мати працює менеджером ТОВ "Вікторі Фаст Лайн Дженерал Трейдин" в Об"єднаних Арабських Еміратах, компанія орендує їй житло, що підтверджується наявними у матеріалах справи документами (а.с. 59-64), і бажає взяти з собою в дану країну на постійне проживання малолітнього сина, який потребує за своїм віком материнської опіки.

З метою отримати дозвіл батька на тимчасовий виїзд дитини за кордон у нотаріальному порядку, вона звернулася до відповідача, однак він не надав письмової згоди, звернувшись в суд з позовом про визначення місця проживання дитини з батьком та припинення стягнення з нього аліментів.

Статтею 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Частиною 1 статті 161 СК України визначено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов'язки може пов'язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку.

Згідно ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відразу, після розірвання шлюбу, батько не ставив питання про визначення місця проживання сина і той перебував з матір"ю (згодом з батьками позивачки після її виїзду за кордон). При цьому ОСОБА_2 не подано суду належних доказів того, що мати ухилялася від виконання своїх батьківських обов"язків, не піклується про сина, не забезпечуючи останньому відповідних умов для його всебічного розвитку, не надає відповідного йому матеріального утримання.

Навпаки, у матеріалах справи представлені характеристка дитини та повідомлення Спеціалізованої медико-санітарної частини № 9 МОЗ України від 21.05.2014 року № 1-14/1014 (а.с. 7, 14), згідно яких мати цікавиться навчанням та здоров"ям дитини на відміну батька.

Згідно висновку Жовтоводської міської ради від 09.02.2015 року № 1/1-100-01-12 (а.с. 72) орган опіки вважає за доцільне залишити дитину проживати з матір"ю.

У вину матері ОСОБА_2 та його представник ставлять те, що мати на даний час проживає за кордоном окремо від сина, а тому не може належно виконувати свої батьківські обов"язки, але дана обставина пов"язана саме із ненаданням дозволу батьком на виїзд дитини за кордон, що і стало підставою для звернення матері з відповідним позовом.

Мати маючи постійне місце роботи, будучи забезпечена житлом, виконуючи свої материнські обов"язки після народження дитини, бажає їх виконувати належним чином і надалі, що вимагає її воз"єднання з малолітнім сином.

ОСОБА_2 в ході судового засідання не надав жодного доказу неспроможності ОСОБА_4 піклуватися про свою дитину.

Те, що батько приймає участь у вихованні свого сина на період канікул останнього, на що вказують у судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12, лише свідчить про виконання ним свого прямого обов"язку в цій частині, хоча вказані свідки ствердили задовільні умови перебування дитини під час проживання з дідом та бабою в с. Тютюнники, Чуднівського району, так як умови проживання ОСОБА_2 у м. Житомир їм не відомі.

Водночас, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 16, 55), батько не надає в належному розмірі матеріальну допомогу на утримання дитини, заборгувавши лише за період стягнення з нього аліментів відділом ДВС Чуднівського РУЮ станом на 25.06.2014 року 6300 грн. (доказів про погашення даної заборгованості боржник суду не надав).

Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою з матір'ю, а таких виняткових обставин судом при розгляді даної справи не встановлено, в зв"язку з чим суд не бачить підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Ст. 2 Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" встановлено, що документом на право для виїзду з України і в'їзд в Україну дитини є проїзний документ дитини, який видається органами внутрішніх справ за місцем проживання.

Частиною 2 ст. 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а згідно ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ч.2 ст. 154 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.

Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Спірні правовідносини регулюються ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України", де зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон, це питання може бути вирішено судом.

У відповідності зі ст. 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

На підставі протоколу № 4 Міжнародної конвенції про захист прав і основних свобод людини, 1950 року (Рим, 04.11.1950), ратифікованої Законом України за № 475-97-ВР від 17.07.1997 року, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Крім того, за змістом п.1 ст. 9 та п.п. 1,2 ст. 10 Конвенції про права дитини, що прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України за № 789-12 від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини, зокрема коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до зобов'язання Держав-учасниць заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (оrdеr рubІіс), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно до п.18 "Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення", затверджених постановою Кабміну України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Відповідно до п. 4 "Правил перетинання державного кордону громадянами України", затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із послідуючими змінами, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою.

Згідно керівних роз'яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У відповідності із ч.1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Як встановлено судом, відповідач не надає позивачці дозвіл для виїзду свого сина з України, а відповідно до ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон такий виїзд може бути дозволено на підставі рішення суду.

При цьому відповідач в судовому засіданні не навів суду аргументів для заборони виїзду дитини з України. Всі доводи, які відповідач навів в судовому засіданні в обґрунтування своїх заперечень, свідчать лише про те, що між ним та позивачкою склалися неприязні стосунки з приводу участі відповідача у вихованні дитини, але це, на думку суду, не може бути підставою для заборони виїзду дитини за кордон.

Дослідивши матеріали справи та природу виниклих правовідносин, оцінивши надані докази, документи у їх сукупності, беручи до уваги, що батьком дитини поважних причин для невиїзду малолітньої дитини за кордон не наведено, що в розрізі даних правовідносин порушує права та інтереси малолітнього сина, суд вважає, що в інтересах дитини позов її матері слід задовольнити та разом з цим надати їй дозвіл на виїзд за межі України малолітнього сина у супроводі матері на весь час до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2

Зважаючи на законність вимог позивачки, які підлягають задоволенню судом, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів слід наразі залишити без задоволення.

Враховуючи вказані вище обставини, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 243,60 грн. у порядку відшкодування понесених нею судових витрат по сплаті судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,15,60,88,212-215 ЦПК України, змістом ст. 33 Конституції України, змістом ст.ст. 1, 2, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", змістом ст.ст. 7,150,154,155 Сімейного Кодексу України, п.3 ч.3 ст. 313 ЦК України, ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, протоколу № 4 Міжнародної конвенції про захист прав і основних свобод людини, 1950 року (Рим, 04.11.1950), ратифікованої Законом України за № 475-97-ВР від 17.07.1997 року, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 задовольнити.

Надати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Жовті Води, Дніпропетровської області, дозвіл на оформлення документів для виїзду за кордон малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Тютюнники, Чуднівського району, Житомирської області, без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця та жителя АДРЕСА_1.

Надати дозвіл на виїзд за межі України малолітньому ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю с. Тютюнники, Чуднівського району, Житомирської області, до Об"єднаних Арабських Еміратів, у супроводі матері ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженки м. Жовті Води, Дніпропетровської області, на весь час до досягнення ним шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, уродженця та жителя АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 243,60 грн. у порядку відшкодування понесених позивачкою судових витрат по справі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 "про визначення місця проживання дитини та припинення стягнення аліментів" залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в Апеляційний суд Житомирської області через Чуднівський райсуд протягом десяти днів з дня проголошення даного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо така не буде подана.

Суддя: О. О. Мельничук