АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

17 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Левенця Б.Б.,

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Головне управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_3, про визнання недійсним заповіту та визнання права власності на частину квартири, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2013 року позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 стосовно спадкового майна після померлого батька - ОСОБА_4 Посилаючись на те, що в момент підписання заповіту її батько ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, просила визнати заповіт складений на ОСОБА_2 недійсним та визнати за позивачкою права власності на 2/3 квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року в задоволені позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій вказала, що судом неповно з'ясовано обставини справи та не надано належної оцінки доказам, що мають істотне значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Вказувала, що суд не звернув уваги на ту обставину, що відповідачка, скориставшись безпорадним станом ОСОБА_4, змусила його підписати заповіт.

Просила рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 і третя особа ОСОБА_1 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали з підстав наведених в ній та просили задовольнити.

ОСОБА_2 належним чином повідомлялася про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, свого представника не направила, причини неявки суду не повідомила.

Третя особа ГУЮ у м. Києві, належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, а також вимог, заявлених в суді першої інстанції, правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача та третьої особи - ОСОБА_4, який з 23.07.2009 перебував у шлюбі з ОСОБА_2

До спадкового майна, що належало померлому на час смерті, входить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, що є предметом спору по даній справі.

04.05.2012 ОСОБА_4 склав заповіт на спірну частину квартири на дочку - ОСОБА_1

Після цього, 27.06.2012 померлий склав новий заповіт на все своє майно, рухоме та нерухоме, що буде йому належати на день смерті, на свою дружину - відповідача ОСОБА_2

Заповіт ОСОБА_4, як фізичної особи з повною цивільною дієздатністю, було посвідчено 27.06.2012 державним нотаріусом п'ятої Київської державної нотаріальної контори Войстрік О.В. та зареєстровано в реєстрі за № 7-553.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи та заслухавши покази свідків, вважав, що позивачем не було надано доказів, які б могли підтвердити обставини, що в момент підписання оспорюваного заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, та вважає його законним і обґрунтованим з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 215, 225 ЦК України, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Нормами процесуального права передбачається, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності; в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з вимогами ст. 57 - 60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 145 ЦК України призначення експертизи є обов'язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було заявлено клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи на предмет визначення стану померлого ОСОБА_4 на час складання спірного заповіту. Дане клопотання було задоволено (ухвала суду від 11.10.2013 року), справа була направлена до Київського міського центру судово-психіатричних експертиз, однак позивач, не виконала вимогу експерта та не сплатила кошти за проведення експертизи, у зв'язку з чим експертиза не була проведена, справа була повернута до суду без висновку експертизи.

В силу ч. 1 ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Виходячи з положень ст. 146 ЦПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено факт того, що 27.06.2012 в момент підписання заповіту ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, про що ухвалив відповідне рішення.

На підтвердження свого висновку судом в рішенні наведені відповідні мотиви та докази з якими погоджується апеляційний суд, оскільки такий висновок суду ґрунтується на вимогах закону та узгоджуються з положеннями ст. 203, 215, 225 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не дав належної оцінки медичним даним щодо стану психічного здоров'я ОСОБА_4 не спростовують висновку суду, адже фактично зводяться до переліку медичних препаратів та констатування процесу лікування, що само по собі не дає підстав вважати встановленим факт перебування ОСОБА_4 в момент підписання оспорюваного заповіту в такому психічному стані, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Доводи апелянта фактично зводяться до переоцінки обставин справи, встановлених судом з дотриманням вимог чинного процесуального законодавства. Ці доводи є несуттєвими, висновків суду не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели чи могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/2584/13-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3175/2015

Головуючий у суді першої інстанції: Чех Н.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.