Справа № 127/3135/15-ц
Провадження № 2/127/2238/15
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2015 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Луценко Л.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ «Дельта Банк» про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу.

Позивач ОСОБА_1 у поданій до суду заяві просить в порядку забезпечення позову винести ухвалу, якою накласти арешт на грошові кошти, належні ПАТ «Дельта Банк», в розмірі 452 638,92 грн. та 88 928,61 дол. США, що є на р/р №351970002, або на будь-яких інших рахунках банку, стверджуючи, що якщо даний захід не буде застосований, то це може утруднити або зробити не можливим виконання рішення суду, в результаті чого порушені права позивача не будуть належним чином захищені судом.

Дослідивши матеріали справи, заяви, суд вважає, що заява є такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, як вбачається з матеріалів заяви позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу в сумі 452 638,92 грн. та 88 928,61 дол. США.

Згідно зі ст.151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

У заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: 1) причини, у звязку з якими потрібно забезпечити позов; 2) вид забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; 3) інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Одним із видів забезпечення позову відповідно до п.1 ч.1 ст.152 ЦПК України є накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Таким чином, забезпечення позову є засобом, що гарантує виконання майбутнього рішення суду. Забезпечення позову полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів. Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням наступного: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу) про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У відповідності до змісту ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає в доказуванні обставин, з якими пов'язано вирішення питання про забезпечення позову.

Предметом спору по даній справі є повернення суми банківських вкладів в розмірі 452 638,92 грн. та 88 928,61 дол. США. Однак, позивачем в обґрунтування застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на грошові кошти, не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що у відповідача відсутні кошти на рахунках за якими здійснюється повернення коштів фізичним особам за їх вкладами та що є достатні підстави вважати, що такі кошти відповідача можуть зникнути. Щодо тверджень позивача, як на підставу про задоволення вимог про забезпечення позову, про відсутність у банку коштів для виконання ним своїх зобовязань за договорами про що, на його думку, свідчать заяви останнього про повернення таких коштів, які на даний час залишаються не виконаними, то суд розцінює дані твердження як припущення, що не підтверджується жодним належним та допустимим доказом, а відтак останні не заслуговують на увагу.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, і встановлено нормою ч.1 ст.60 ЦПК України. Розподіл тягаря доказування визначається предметом спору. За загальним правилом обов'язок (тягар) доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Виходячи з встановлених судом обставин справи, суд приходить до висновку, що між сторонами дійсно виник спір, однак відсутня реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.151-153, 210 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня проголошення ухвали. Якщо ухвалу було постановлено у письмовому провадженні або без виклику особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: