АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3000/2015 Доповідач - Шиманський В.Й.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2015 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Семенюк Т.А., Кравець В.А.

при секретарі - Круглику В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного концерну «Укроборонпром», Державного підприємства «Ніжинський ремонтний завод інженерного озброєння» про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач звернувся у вересні 2014 року.

Зазначав, що 11.11.2011 його було призначено виконуючим обов'язки директора ДП «Ніжинський ремонтний завод інженерного озброєння». Наказом від 06.06.2012 року його увільнено від виконання обов'язків директора ДП «Ніжинський ремонтний завод інженерного озброєння» та визначено що позивач має приступити до виконання безпосередньо обов'язків заступника директора з маркетингу. З колективного звернення членів трудового колективу ДП «Ніжинський ремонтний завод інженерного озброєння» від 12.06.2014 року йому стало відомо, що наказом директора ДП «Ніжинський ремонтний завод інженерного озброєння» від 25.02.2013 року його звільнено з посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважаючи звільнення незаконним просив визнати наказ директора ДП «Ніжинський ремонтний завод інженерного озброєння» від 25.02.2013 року № 29-К незаконним та скасувати його; поновити на посаді заступника директора ДП «Ніжинський ремонтний завод інженерного озброєння» з маркетингу з 25.02.2013 року.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, ставиться питання про скасування даного рішення та ухваленні нового про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення у зв'язку з наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана надати ті докази, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приймаючи оскаржене у справі рішення суд виходив із вимог даної норми закону, зібраних у справі та наданих сторонами доказів, яким дав повну, всебічну та об'єктивну оцінку.

Судом вірно встановлено що ОСОБА_2 перебував на посаді директора ДП «Ніжинський ремонтний завод інженерного озброєння».

Наказом Генерального директора ДК «Укроборонпром» № 89-К від 06.06.2012 року позивача увільнено з 07.06.2012 року від виконання обов'язків директора та зобов'язано приступити до виконання безпосередніх обов'язків заступника директора з маркетингу.

Як вбачається з актів наявних в матеріалах справи після закінчення щорічної відпуски позивач не з'являвся на роботу періодично надсилаючи лікарняні листки.

Згідно акту №16 від 31.01.2013 року, складеного тимчасово в.о. обов'язки директора Приходько С.В., зав. юридичним сектором Глушко Л.Ю. та інспектором з кадрів ОСОБА_5, ОСОБА_2 з'явився на роботу о 14 год. 05 хв. спізнившись на 5 годин без поважних причин та виправдних документів.

З акту №16а від 31.01.2013 року вбачається, що заступник директора з маркетингу ОСОБА_2 31.01.2013 року з'явившись на роботу о 14. год. 05 хв., відмовився від надання пояснень про причини відсутності на роботі 03.09.2012 року по 31.01.2013 року включно. О 14 год. 30 хв. покинув територію підприємства

Наказом ДП «НРЗІО» №205-А від 03.09.2012 року створена комісія для визначення причин неявки на роботу заступника директора з маркетингу ОСОБА_2

Згідно висновку комісії від 05.02.2013 року, позивач з 19.07.2012 року по 31.01.2013 року з невідомих причин не з'являється на роботу, але на певні проміжки часу до 02.09.2012 року надіслав лікарняні листи. Про те що ОСОБА_2 у вказані дні дійсно вчиняв прогули керівник підприємства дізнався 31.01.2013 року, коли працівник з'явився на роботу не надавши жодних виправдних документів. На підставі викладеного комісія рекомендує керівнику підприємства застосувати до ОСОБА_2 дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул.

Відповідно до ст. 8 Статуту ДП «Ніжинський ремонтний завод інженерного озброєння» Державний концерн «Укроборонпром», відповідно до покладених до нього завдань, погоджує призначення та звільнення заступників керівника Підприємства.

На вимогу даної статті та наказу Державного концерну №112 від 31.08.2012 року «Про вдосконалення порядку добору та розстановки керівних працівників підприємств-учасників Укроборонпрому», виконуючим обов'язки директора ДП «НРЗІО» ОСОБА_6 листом №67 від 05.02.2013 року направлено Генеральному директору ДК «Укроборонпром» пакет документів на звільнення з посади заступника директора з маркетингу ОСОБА_2 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Листом заступника Генерального директора ДК «Укроборонпром» від 22.02.2013 року погоджено звільнення з посади ОСОБА_2 відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

Наказом в.о. директора ДП «НРЗІО» № 29-К від 25.02.2013 року позивача звільнено з посади заступника директора заводу з маркетингу з 25.02.2013 року згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули.

25.02.2013 року листом №121 ДП «НРЗІО» повідомило працівника про необхідність з'явитися у відділ кадрів для ознайомлення з наказом про звільнення і отримання трудової книжки.

Вказаний лист був отриманий позивачем особисто 02.03.2013 року, про що свідчить його підпис на зворотньому повідомленні (а.с. 22).

Як вбачається з актів від 01.04.2013 року, складених в.о. директора ДП «НРЗІО» ОСОБА_6, юрисконсультом ОСОБА_8, інспектором з кадрів ОСОБА_5 та інженером з нормування Пунгарьовою Т.Ю., 01.04.2013 року ОСОБА_2 відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення №29-К від 25.02.2013 року та отримання трудової книжки. Причини відмови не повідомив.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_6, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 були допитані в судовому засіданні в якості свідків та підтвердили факт присутності позивача на території заводу та відмову від отримання наказу та трудової книжки.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно з роз'ясненнями п. 24 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Як встановлено положеннями ст.147 КЗпП України, прогул є дисциплінарним проступком за вчинення якого передбачено такі види дисциплінарного стягнення як догана або звільнення.

Відповідно до ст.148 КЗпП Українидисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Згідно із ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Так, перевіривши обставини справи та наявні в ній докази, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те що звільнення позивача відбувалось у відповідності до вимог чинного законодавства.

Крім того колегія суддів враховує також той факт, що дізнавшись про звільнення з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України 12.06.2014 року, як було зазначено позивачем в судовому засіданні від 10.12.2014 року, останнім не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин пропуску місячного строку відповідно до вимог ст. 233 КЗпП України.

З урахуванням викладеного висновки суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову про скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі є законними та обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те що відповідачем порушено приписи ст. 148 КЗпП України, яка передбачає накладення дисциплінарного стягнення за виявленням проступку не пізніше одного місяця з дня його виявлення, оскільки перша неявка на робоче місце мала місце вже 18.07.2012 року, згідно висновку комісії від 19.09.2012 року, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки п.4 ч.1 ст.40 КЗпП Українипередбачено лише право, а не обов'язок роботодавця розірвати трудовий договір у випадках прогулу без поважних причин.

Так зі змісту Наказу «НРЗІО» № 29-К від 25.02.2013 року вбачається, що позивача було звільнено у зв'язку з відсутністю на роботі без поважних саме з 03.09.2012 року по 31.01.2013 року. Підставою для звільнення позивача з посади стали акти відсутності працівника на робочому місці, висновок комісії щодо поважності причин відсутності на роботі працівника та лист ДК «Укроборонпром» про погодження звільнення з посади працівника.

Як вбачається з матеріалів справи, прибувши на робоче місце до ДП «НРЗІО» 31.01.2013 року, позивачем не було надані документи на підтвердження поважності його відсутності за вказаний період, наслідком чого стало накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення згідно наказу від 25.02.2013 року. А тому відсутні підстави вважати що відповідачем порушено строк передбачений ст. 233 КЗпП України.

Посилання позивача на те що 26.08.2012 року ним була подана заява про звільнення за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України, яка була передана особисто ОСОБА_6, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належних та допустимих доказів на підтвердження подання вказаної заяви на звільнення позивачем до суду надано не було.

Колегія суддів також враховує що в судовому засідання апеляційного суду від 18.02.2015 року ОСОБА_2 зазначив про те, що з 01.09.2012 року він працевлаштований на ПП «Закарпаття 97» в м. Києві.

Таким чином твердження апеляційної скарги про незаконність та упередженість судового рішення матеріалами справи спростовуються.

З огляду на викладене, оскаржене у справі рішення постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому це рішення не може бути скасованим з підстав що наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: