У х в а л а

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Мартинюка В.І.

суддів: Мостової Г.І., Наумчука М.І.,-

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Ужгородської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 квітня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано за

ОСОБА_1 право власності на кімнату АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 квітня 2013 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2, просить рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року скасувати, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та залишити в силі рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 9 квітня 2013 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що наявні достатні підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на кімнату АДРЕСА_1 за набувальною давністю, оскільки він добросовісно заволодів та продовжує відкрито, безперервно володіти нею понад десять років.

Судом апеляційної інстанції було встановлено, що у 2002 році ОСОБА_3 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірним приміщенням та між сторонами було укладено мирову угоду, затверджену ухвалою Ужгородсього міського суду Закарпатської області від 14 листопада 2002 року.

За умовами вказаної мирової угоди ОСОБА_1 зобов'язався надати ОСОБА_3 ключ від дверей в коридор загального користування, через який здійснюється вхід у квартиру АДРЕСА_2 та підвал ОСОБА_3; в разі заміни замка на зазначених дверях надавати другий екземпляр ключа також і ОСОБА_3, не утримувати належну йому собаку в коридорі загального користування; не здійснювати переобладнання коридору загального користування таким чином, щоб не утруднювати ОСОБА_3 прохід до підвалу; ОСОБА_3 зобов'язалася не порушувати громадський порядок у коридорі загального користування.

Добровільно умови мирової угоди виконано сторонами не було.

На підставі виконавчого листа № 2-3382/2002, виданого Ужгородським міським судом Закарпатської області 15 січня 2003 року, було відкрито виконавче провадження з примусового виконання ухвали від 14 листопада 2002 року. Виконавчий лист було повернуто до суду після виконання, про закінчення якого державним виконавцем ВДВС Ужгородського МУЮ 6 червня 2003 року було винесено відповідну постанову.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, апеляційний суд дійшов висновку про те, що встановлені у справі обставини спростовують твердження позивача про те, що він добросовісно заволодів чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти цим майном протягом десяти років, а також спростовують висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на спірне майно в порядку набувальної давності.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийСудді:В.І. Мартинюк
Г.І. Мостова
М.І. Наумчук