У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2015 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,
суддів:Гулька Б.І.,Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,Штелик С.П.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ», третя особа - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору частково недійсним, стягнення страхової суми, за касаційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 15 травня 2009 року між нею та ПАТ СК «ІНГОССТРАХ» було укладено договір страхування наземного транспорту № СNGLAL40306649.

05 грудня 2011 року, близько 17 години 00 хвилин в м. Прилуки, Чернігівської області по вул. Береговій ОСОБА_7, керуючи автомобілем СНЕVROLЕТ АVЕО, державний номерний знак НОМЕР_1, на підставі довіреності на право керування транспортним засобом, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, при виникненні перешкоди для руху не вжив заходів для безпечного об'їзду перешкоди, внаслідок чого не впорався з керуванням автомобіля і здійснив наїзд на бордюр та залізобетонну електроопору, в результаті чого належний позивачу на праві приватної власності автомобіль СНЕVROLЕТ АVЕО, державний номерний знак НОМЕР_1 був пошкоджений.

Позивачем були належним чином виконані умови своєчасності сплати страхових платежів, але ПАТ СК «ІНГОССТРАХ», при настанні страхового випадку, відмовив у виплаті страхового відшкодування на підставі, зокрема, абз. 5 п. 16.6 Умов страхування, згідно з яким страховик не несе відповідальності, якщо керування транспортним засобом на момент страхового випадку здійснювалось особою, що не вписана у свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та не мала довіреності на керування транспортним засобом чи тимчасового реєстраційного талону і яка не входить в перелік осіб, визначених у заяві на страхування чи у цьому договорі.

Посилаючись на те, що абз. 5 п. 16.6 Умов страхування не відповідає положення Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 (далі - ПДР), позивач просила суд визнати недійсним абз. 5 п. 16.6 Умов страхування. Також, посилаючись на те, що в момент керування її автомобілем ОСОБА_7 мав при собі передбачені законодавством документи та довіреність на право керування та розпоряджання вказаним транспортним засобом від 02 червня 2009 року, видану позивачем, остання, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд визнати незаконною відмову ПАТ СК «ІНГОССТРАХ» у виплаті страхового відшкодування, передбаченого договором страхування № СNGLAL40306649 та стягнути з відповідача на свою користь суму страхового відшкодування у розмірі 29 021 грн 02 коп., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження № 029/12 від 04 квітня 2012 року у розмірі 600 грн та на проведення експертизи у розмірі 800 грн, витрати на послуги евакуатора у розмірі 533 грн 81 коп. і вирішити питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2014 року, позов задоволено частково.

Визнано незаконною відмову ПАТ СК «ІНГОССТРАХ» у виплаті страхового відшкодування ОСОБА_6 по страховому випадку, а саме дорожньо-транспортній пригоді, що сталася 05 грудня 2011 року в м. Прилуках Чернігівської області по вулиці Береговій за участю застрахованого автомобіля СНЕVROLЕТ АVЕО, державний номерний знак НОМЕР_1.

Визнано недійсним абзац 5 пункту 16.6 Договору страхування наземного транспорту № СNGLAL40306649 від 15 травня 2009 року в частині виключення відповідальності страховика, якщо керування транспортним засобом на момент страхового випадку здійснювалося особою, що не вписана в свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та не мала довіреності на керування транспортним засобом чи тимчасового реєстраційного талону (для фізичних осіб), подорожнього листа або довіреності (для водіїв юридичних осіб) та яка не входить до переліку осіб, визначених у заяві на страхування чи договорі.

Стягнуто з ПАТ СК «ІНГОССТРАХ» на користь ОСОБА_6 страхове відшкодування в сумі 29 021 грн 02 коп.

Стягнуто з ПАТ СК «ІНГОССТРАХ» на користь ОСОБА_6 судові витрати по справі, а саме за проведення автотоварознавчого дослідження в сумі 600 грн, за проведення судової автотоварознавчої експертизи в розмірі 800 грн, по сплаті судового збору в розмірі 533 грн 81 коп., а всього 1933 грн 81 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ СК «ІНГОССТРАХ», посилаючись на порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Судами встановлено, що 15 травня 2009 року між страховиком - ПАТ СК «ІНГОССТРАХ» та страхувальником ОСОБА_6, вигодонабувачем ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до Правил добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного)» та у відповідності до вимог Закону України «Про страхування», було укладено договір страхування наземного транспорту № СNGLAL40306649, а саме автомобіля марки СНЕVROLЕТ АVЕО, державний номерний знак НОМЕР_1, дійсною вартістю 81 500 грн, страховою сумою 81 500 грн та страховою премією 2 037 грн 50 коп. Укладеним між сторонами договором передбачена можливість одержання страхового відшкодування безпосередньо страхувальником, однак відповідно до вимог п.15.19.1 п.3 договору страхування лише у разі, якщо страхувальник здійснив повний розрахунок за кредитним договором, що підтверджується відповідною довідкою.

02 червня 2009 року ОСОБА_6 нотаріально посвідчила довіреність, якою уповноважила ОСОБА_7 представляти інтереси власника транспортного засобу в будь-яких установах, підприємствах і організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з питань управління автомобілем марки СНЕVROLЕТ АVЕО, державний номерний знак НОМЕР_1. Вказана довіреність була видана строком на три роки.

Копія свідоцтва про шлюб підтверджує ті обставини, що 10 жовтня 2009 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб із ОСОБА_7 та змінила своє прізвище на прізвище «ОСОБА_6».

Вигодонабувачем, згідно даного договору страхування засобів наземного транспорту, на період дії відповідного кредитного договору є банк, але зважаючи на те, що ОСОБА_6 в повному обсязі здійснила погашення кредиту на автомобіль згідно кредитного договору № СNGLAL40306649 від 15.05.2009 року, що підтверджується повідомленням ПАТ КБ «Приватбанк», позивач наділена правом самостійно пред'явити позов до страхової компанії.

Пунктом 7 даного договору визначено перелік страхових випадків, при настанні яких страхова компанія здійснює виплату страхової суми, в тому числі і при пошкодженні застрахованого транспортного засобу внаслідок ДТП за його участю без вини та при наявності вини водія, а також визначений розмір франшизи.

Пунктом 9 визначено строк його дії, а саме 12 місяців, тобто з 15 травня 2009 по 14 травня 2010 року включно. В той же час, сторони погодили, що у разі сплати страхового платежу, визначеного п.8 цього договору, договір вважається щорічно продовженим на відповідний строк, за який здійснена сплата страхового платежу.

Судами встановлено, що ОСОБА_6 проводила оплати страхових платежів, визначених умовами договору у 2009, 2010 та 2011 роках, що також вбачається і з страхового акту, складеного відповідачем, в якому наявна інформація про сплату страхової премії 1 862 грн14 коп. в повному обсязі 13 травня 2011 року, яка надійшла на рахунок страхової компанії, що свідчить про дію його на момент дорожньо-транспротної пригоди, яка відповідно до вимог Закону України «Про страхування» є страховим випадком. Отже, договір страхування був пролонгований по 15 травня 2012 року включно.

З матеріалів справи вбачається, що 05 грудня 2011 року, близько 17 години 00 хвилин в м. Прилуки, Чернігівської області по вул. Береговій ОСОБА_7, керуючи автомобілем СНЕVROLЕТ АVЕО, державний номерний знак НОМЕР_1, на підставі довіреності на право керування транспортним засобом, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожню обстановку, при виникненні перешкоди для руху не вжив заходів для безпечного об'їзду перешкоди, внаслідок чого не впорався з керуванням автомобіля і здійснив наїзд на бордюр та залізобетонну електроопору, в результаті чого належний позивачу на праві приватної власності автомобіль СНЕVROLЕТ АVЕО, державний номерний знак НОМЕР_1 був пошкоджений.

На час настання ДТП керування застрахованим транспортним засобом здійснював ОСОБА_7, який відповідно до свідоцтва про одруження від 10 жовтня 2009 року є чоловіком позивача, якому остання передала застрахований транспортний засіб у користування, та який мав при собі посвідчення водія відповідної категорії, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та довіреність, а тому саме він, як винуватець дорожньо-транспортної пригоди був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП згідно із постановою Прилуцького міськрайонного суду від 26 грудня 2011 року.

Відповідно до висновку експерта судової автотоварознавчої експертизи № 101/14 вартість матеріального збитку, заподіяного внаслідок пошкодження автомобіля СНЕVROLЕТ АVЕО, державний номерний знак НОМЕР_1 в результаті дорожньо-транспортної пригоди від 05 грудня 2011 року станом на момент дорожньо-транспортної пригоди становила 20 680 грн 22 коп., а станом на момент проведення зазначеного дослідження ця вартість становить 29 021 грн 02 коп.

Судами також установлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_6 звернулась до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування № 548 від 06 грудня 2011 року, однак ПАТ СК «ІНГОССТРАХ» надало позивачу страховий акт, з якого остання дізналась про відмову у виплаті їй відповідної страхової суми.

Згідно з п. 3.5 страхового акта № И-5588 від 26 грудня 2011 року у виплаті страхового відшкодування відмовлено на підставі п.п. 15.2 та 16.6 Умов страхування у зв'язку із тим, що на момент страхового випадку керування транспортним засобом здійснювалось особою, яка не входить до переліку осіб, визначених у заяві на страхування або у договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_843241/ed_2014_10_30/pravo1/T030435.html?pravo=1> зміст правочину не може суперечить цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що абз. 5 п.16.6 договору страхування необхідно визнати недійсним, оскільки його положення суперечать п.п. 2.1 та 2.2 Правил дорожнього руху, якими визначено перелік документів, які повинен мати при собі водій транспортного засобу при здійсненні керування транспортним засобом. У зв'язку із визнанням недійсними положень договору, що стали підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, суди дійшли висновку про визнання незаконною такої відмови та стягнення з ПАТ СК «ІНГОССТРАХ» на користь позивача страхового відшкодування із зазначених підстав.

Проте, з такими висновками судів погодитись не можна з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до абз. 5 п.16.6 договору страхування №СNGLAL40306649 страховик не несе відповідальності, якщо керування транспортним засобом на момент страхового випадку здійснювалось особою, що не вписана у свідоцтво про реєстрацію ТЗ та не мала довіреності на керування ТЗ чи тимчасового реєстраційного талону (для фізичних осіб), подорожнього листа або довіреності (для водіїв юридичних осіб) та яка не входить в перелік осіб, визначених у заяві на страхування чи у цьому договорі.

Згідно з п.п. 2.1 та 2.2 Правил дорожнього руху (у редакції чинній на момент укладення договору страхування) водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: а) посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії і талон, що додається до посвідчення; б) реєстраційний документ на транспортний засіб (для транспортних засобів Збройних Сил - технічний талон), а у разі відсутності в транспортному засобі його власника, крім того, - свідоцтво про право спільної власності на цей транспортний засіб або реєстраційний чи інший засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження таким транспортним засобом; в) у разі встановлення на транспортних засобах проблискових маячків і (або) спеціальних звукових сигнальних пристроїв - дозвіл, виданий Державтоінспекцією МВС, у разі розміщення реклами, - погодження, що видається підрозділами Державтоінспекції МВС; г) у встановлених законодавством випадках дорожній лист і документацію на вантаж, що перевозиться; на маршрутних транспортних засобах - схему маршруту та розклад руху; на великовагових і великогабаритних транспортних засобах та транспортних засобах, що здійснюють дорожнє перевезення небезпечних вантажів, - документацію відповідно до вимог спеціальних правил; ґ) поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Водії, які відповідно до законодавства звільняються від обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на території України, повинні мати при собі відповідні підтвердні документи (посвідчення).

Власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати у своїй присутності керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення на право керування транспортним засобом відповідної категорії, а також особі, яка навчається водінню транспортним засобом відповідно до вимог цих Правил.

Отже, положеннями п.п. 2.1, 2.2 Правил дорожнього руху (у відповідній редакції) було встановлено обов'язок водія, у разі відсутності в транспортному засобі його власника, мати при собі, зокрема, засвідчений в установленому порядку документ, що підтверджує право керування, користування чи розпорядження таким транспортним засобом та право власника транспортного засобу чи особи, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, передавати керування транспортним засобом іншій особі за умов, що передбачені відповідними Правилами.

Натомість, положення абз. 5 п. 16.6 договору страхування встановлюють випадки, коли страховик не несе відповідальності передбаченої цим договором, зокрема, якщо керування транспортним засобом на момент страхового випадку здійснювалось фізичною особою без довіреності на керування ТЗ чи тимчасового реєстраційного талону та яка не входить в перелік осіб, визначених у заяві на страхування чи у цьому договорі.

Визнаючи недійсними положення абз. 5 п. 16.6 Умов страхування, суди першої та апеляційної інстанції у порушення статей 213, 214, 303, 315 ЦПК України на зазначене уваги не звернули, не в повній мірі визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не обґрунтували належним чином у чому полягає невідповідність положень абз. 5 п. 16.6 договору страхування, що встановлюють виключення відповідальності страховика за договором страхування, положенням п.п. 2.1, 2.2 Правил дорожнього руху (у відповідній редакції), якими встановлено права та обов'язок водія, зокрема щодо передачі права керування транспортного засобу на відповідній правовій підставі іншій особі, а тому дійшли передчасних висновків у справі.

При цьому, суди не врахували, що ЦК України у ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК України).

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у статтях 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Отже, неповно з'ясувавши дійсні обставини справи, не давши належної оцінки доказам, суди допустили порушення норм матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та відповідно до ст. 338 ЦПК України є підставою для скасування ухвалених судових рішень із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 10 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 23 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник
Судді:Б.І. Гулько
С.Ф. Хопта
В.А. Черненко
С.П. Штелик