Ухвала

іменем україни

11 лютого 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Лесько А.О., Луспеника Д.Д.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до комунальної установи «Новоселицька центральна районна лікарня» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 15 лютого 2005 року її було прийнято на роботу до комунальної установи «Новоселицька центральна лікарня» (далі - КУ «Новоселицька центральна лікарня») на посаду лікаря - дитячого гінеколога на 0,5 ставки за сумісництвом. 28 серпня 2014 року її було звільнено із займаної посади на підставі п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства фінансів України та Міністерства юстиції України від 28 червня 1993 року № 43 у зв'язку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником. Зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народилась дочка, ОСОБА_5 Вважала, що її звільнення, як матері дитини, яка не досягла трирічного віку, здійснено з порушенням положень трудового законодавства.

Ураховуючи наведене, позивачка просила визнати її звільнення з роботи незаконним та скасувати наказ від 20 жовтня 2014 року № 18зв1; поновити її на посаді лікаря - дитячого гінеколога з 21 жовтня 2014 року; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня фактичного поновлення на роботі з розрахунку по 38 грн 68 коп. за кожен календарний день.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено. Визнано звільнення ОСОБА_4 з роботи незаконним та скасовано наказ від 20 жовтня 2014 року № 18зв1. Поновлено ОСОБА_4 на посаді лікаря - дитячого гінеколога поліклінічного відділення КУ «Новоселицька центральна районна лікарня» з 21 жовтня 2014 року. Стягнуто з КУ «Новоселицька центральна районна лікарня» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з моменту звільнення - 20 жовтня 2014 року до дня фактичного поновлення на посаді.

Додатковим рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 4 листопада 2014 року допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_4 на посаді лікаря - дитячого гінеколога поліклінічного відділення КУ «Новоселицька центральна районна лікарня». Стягнуто з КУ «Новоселицька центральна районна лікарня» судовий збір у розмірі 243 грн 60 коп. на користь держави.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 17 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи в позові, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_4 працювала за сумісництвом і звільнена у зв'язку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником (п. 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства фінансів України та Міністерства юстиції України від 28 червня 1993 року № 43), що не є звільненням з ініціативи роботодавця, а тому положення ч. 3 ст. 184 КЗпП України на неї не поширюються.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 17 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник