ССправа №295/9698/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.11.2015 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі:

головуючого судді Кузнєцова Д.В.,

при секретарі с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про відшкодування збитків, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до суду із указаним позовом, в якому зазначили, що є співвласниками житлового будинку № 9-а по пров. Виноградному у м. Житомира. У 2003 році позивачі здійснили монтаж та підєднання каналізації від своїх частин будинку до зовнішнього каналізаційного колодязя, при цьому прокладення каналізаційної труби було виконане через земельну ділянку тодішнього користувача ОСОБА_6, яка як власник будинку та користувач земельної ділянки надала позивачам письмову згоду на прокладення каналізаційної труби через її земельну ділянку, що підтверджено розпискою від 19.09.2003. Згідно позову, відповідач набула право власності на будинок та земельну ділянку по провулку Виноградному, 7 на підставі договору дарування від 12.08.2006 р. № 1955, а 13.05.2011 продала ОСОБА_5 будинок та земельну ділянку, на якій 8 років знаходився каналізаційний колодязь позивачів. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вказують, що під час укладення договору відповідач не внесла до нього застереження про те, що вони мають право користування частиною її ділянки. У 2014 році ОСОБА_5 було подано позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом вилучення їхньої каналізаційної труби, який був задоволений рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 21.10.2014. Позивачі посилаються на те, що зазнали збитків, які виразилися у витратах на монтаж нової каналізаційної мережі після демонтажу старої труби на виконання рішення суду апеляційної інстанції в сумі 23 193 грн. 45 коп., які з огляду на положення ст. 22 ЦК України, й просять стягнути із відповідача разом із судовими витратами в дольовому порядку.

В судовому засіданні позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також їх представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили їх задовольнити. Додали, що станом на 2003 рік норма статті 100 Земельного кодексу України не передбачала державну реєстрацію договору сервітуту, у звязку із чим вона й не проводилась. Пояснили, що на момент написання розписки відповідач не була власником будинку та земельної ділянки по провулку Виноградному, 7, та в неї не виникло ніяких зобовязань за розпискою, однак за розпискою у позивачів виникло право на користування каналізаційною трубою. Наведені у тексті позовної заяви договори про користування частиною земельної ділянки та про облаштування каналізаційного колодязя є розпискою.

Відповідач та її представник заперечували проти позову в судовому засіданні. За словами ОСОБА_4, розписку писала вона від імені матері, яка не заперечувала проти прокладання каналізаційної труби, але відповідачу невідомо ким і коли дана розписка завірялась. Сама безпосередньо відповідач нічого не обіцяла позивачам.

Третя особа в судове засідання не зявилась, у направлених на адресу суду письмових поясненнях-запереченнях ОСОБА_5 просив розглядати позов без його присутності.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази по справі, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 13 травня 2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно якого відповідач передала у власність третьої особи квартиру по провулку Виноградному, 7 з надвірними будівлями та земельною ділянкою площею 365 кв.м (а.с. 8). Право власності попереднього власника на земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №549772 від 16 січня 2007 року (а.с. 9)

З наявної в матеріалах справи розписки від 19.09.2003 року вбачається, що ОСОБА_6 (власник зазначеної земельної вище ділянки у 2003 році, і дана обставина визнана сторонами у справі) надала дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підключення до її каналізаційної мережі та прокладення каналізаційної мережі по її земельній ділянці до житлового будинку, що розташований по провулку Виноградному, 9-а.

Статтею 61 ЦПК України передбачено, що не підлягають доказуванню обставини, визнані сторонами у справі, а також обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом враховується, що зазначені вище обставини були встановлені рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 21.10.2014 у справі №296/1644/14-ц.

Статтею 98 Земельного кодексу України закріплено визначення земельного сервітуту, під яким розуміється право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Так, власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати згідно ст. 99 ЗК України (в редакції, чинній на момент складання розписки), встановлення таких земельних сервітутів як: право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; інші земельні сервітути.

Статтею 100 ЗК України (в редакції, чинній на момент складання розписки) передбачалось, що власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду. При цьому, право земельного сервітуту виникає після його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку.

У п. 5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 р. № 24-150/0/4-13 судам розяснено, що статтею 99 ЗК встановлено види права земельного сервітуту. Ці положення слід одночасно тлумачити як такі, що встановлюють підстави, за наявності яких можливе звернення з вимогою про встановлення сервітуту. Підписання договору про надання права обмеженого користування земельною ділянкою є недостатнім для виникнення сервітуту. Земельний сервітут виникає тільки після його державної реєстрації шляхом внесення запису до бази даних державного реєстру земель (пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1088 "Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру").

Як встановлено в судовому засіданні, позивачами не було проведено державну реєстрацію земельного сервітуту, а тому у них не виникло право земельного сервітуту.

З огляду на це, неможливе застосування ч.1 ст.101 ЗК України, яка передбачала збереження дії земельного сервітуту у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи.

Обставина не проведення реєстрації сервітуту визнана як самими позивачами в судовому засіданні, так і встановлена рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 21.10.2014 у справі №296/1644/14-ц.

Згідно ч. 1-3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Таким чином, з огляду на положення ч. 1 ст. 22 ЦК України, збитки можуть відшкодовуватися тільки особі, чиє цивільне право було порушено.

Як було встановлено в судовому засіданні, позивачі взагалі не набули права земельного сервітуту, а відтак вимоги щодо відшкодування збитків є безпідставними.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 15, 16, 22 ЦК України, ст.ст. 98-101 ЗК України, ст.ст. 10, 11, 58-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.В. Кузнєцов