Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/508/15 Головуючий у суді І-ї інстанції Лях М. М.
Доповідач Черненко В. В.
УХВАЛА

Іменем України

18.02.2015 колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Черненко В.В.

суддів: Кодрула М.А., Чорнобривець О.С.

за участю секретаря: Гончар В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кіровограді цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 11.12.2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що в серпні 2012 року між ним та відповідачем було досягнуто усної домовленості щодо придбання у відповідача житлового будинку, який знаходиться в АДРЕСА_1 після чого він передав відповідачу кошти за куплений будинок в сумі 25000грн., а він у свою чергу передав розписку.

Позивач зазначив, що з його частковою допомогою, а також самостійно, відповідач підготовив всі необхідні документи для нотаріального посвідчення договору, які були готові станом на червень 2013 року, однак з цього часу відповідач почав ухилятися від передачі документів нотаріусу та почав уникати зустрічей з ним.

Позивач зазначив, що він добросовісно та правомірно заволодів цим майном (будинок та присадибною земельною ділянкою), за нього сплачені кошти, однак він не може належним чином оформити право власності на нього. Просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1, а також на земельну ділянку, передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,0770.

Рішенням Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 11.12.2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції в зв'язку з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_3 являється власником житлового будинку АДРЕСА_1 /а.с. 8/, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26.07.2013 року та земельної ділянки площею 0,077 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: АДРЕСА_1 /а.с 9/, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 12.06.2013 року.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_2 надав ОСОБА_3 кошти в сумі 25 000 грн. за проданий йому житловий будинок з надвірними будівлями та земельною ділянкою в АДРЕСА_1 /а.с. 6/, про що було складено розписку від 27 серпня 2012 року.

Суд першої інстанції зазначив, що відповідно до ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Суд першої інстанції зазначив, що частиною ч. 4 ст. 334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Суд першої інстанції зазначив, що згідно із п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. В правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України у справі № 6-162 цс 12 від 30 січня 2013 року, яка відповідно до ч.2 ст.214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою, зазначено, що «вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін. Договір купівлі-продажу житлового будинку (або його частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України».

Суд першої інстанції дійшов висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку сторонами не було дотримано обов'язкових вимог чинного на момент укладення договору законодавства щодо форми укладення таких договорів, зокрема договір не було нотаріально посвідчено і не здійснено його державну реєстрацію, а тому викладені обставини дають підстави для висновку, що договір купівлі-продажу житлового будинку є неукладеним і таким, що не породжує для сторін права та обов'язки, що унеможливлює визнання його дійсним та визнання права власності на житловий будинок.

В апеляційній скарзі зазначається, що судом першої інстанції при винесені рішення були порушені норми матеріального та процесуального права. Зокрема зазначається, що суд першої інстанції не правильно застосував норми матеріального права які регулюють спірні правовідносини, оскільки позивач просив визнати право власності на будинок на підставі статті 392 ЦК України, а не з підстав визнання правочину дійсним .

Колегія суддів перевірила зазначені доводи і дійшла висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.. ст.. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів.

З матеріалів справи вбачається, що 27.08.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 була усна домовленість відносно купівлі-продажу будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач, як на належний доказ по справі, посилається на розписку від 27.08.2012 року яка на його думку підтверджує його право власності на спірний будинок.

В матеріалах справи знаходиться розписка від 27.08.2012 року, з тексту якої вбачається, що ОСОБА_3 продав будинок в с. Павлиш гр.. ОСОБА_2 і отримав суму в розмірі 25000 грн.

Колегія судів , аналізуючи зазначений доказ дійшла висновку, що дана розписка не є належним право установчим документом, який дає право позивачу вважати себе власником будинку.

Крім того зазначена розписка не містить в собі інформації відносно предмету продажу об'єкту , зокрема будинку.

Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно із ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення.

Позивач зазначає, що оскільки відповідач по справі ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу спірного будинку то просить визнати право власності за ним на підставі статті 392 ЦПК України.

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності , якщо це права оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втратою ним документа, який засвідчує його право власності.

З матеріалів справи вбачається, що докази на підтвердження того, що позивач є власником спірного будинку і його права не визнаються або оспорюється іншою особою позивачем не надані.

Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до частини ч. 4 ст. 334 ЦК України передбачено, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

З позовної заяви вбачається, що відповідач по справі ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу будинку.

Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.(ч.2)

Положення ч.2 ст. 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки за змістом ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, є укладеним з моменту його державної реєстрації.

Колегія суддів дійшла висновку, що договір купівлі-продажу житлового будинку в установленому законом порядку між сторонами не укладено, а тому не створює прав та обов'язків для сторін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки не підтверджуються належними доказами, суперечать фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України залишається без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Онуфріївського районного суду Кіровоградської області від 11.12.2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: