Києво-Святошинський районний суд Київської області
РІШЕННЯ

Іменем України

03.02.2015 року Києво - Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Дубас Т.В.

при секретарі Дідур М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в грудні 2014 року звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що 29 липня 2013 року, між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів в сумі 6400 доларів США, на підтвердження чого позичальником, як то передбачено ч. 2 ст. 1047 Цивільного кодексу України було представлено розписку.

Грошові кошти відповідач взяв в борг строком на 1 рік.

Однак у вказаний строк, тобто до 29.07.2014 р., відповідач не виконав свої зобов'язання і грошові кошти не повернув.

Після неодноразових телефонних переговорів відповідач обіцяв повернути кошти, проте на сьогодні грошові кошти в сумі 6400 доларів США так і не повернув.

За період користуванням коштами з 29.07.2013 р. по 28.07.2014 р. позивач вважав що відповідач заборгував йому 478,85 дол. США.

Також, посилаючись на ст. 625 ЦК України, позивач стверджував що відповідач також винен йому 1277,83 грн.

Позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в сумі 100 905,96 грн., проценти в сумі 7550,77 грн., 3 % річних в сумі 1277,83 грн., витрати на надання праововї допомоги в сумі 7000 грн., судовий збір в сумі 1167,34 грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили позо задоволити.

Відповідач проти задоволення позову заперечував.

Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, покази свідків, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково виходячи з наступного.

Стаття 1047 ЦК України визначає що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Стаття 1048 ЦК України визначає, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Стаття 1049 ЦК України визначає що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 533 ЦК України, визначає, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно правової позиції викладеної у постанові Верховного суду України від 2 липня 2014 року по справі № 6-79 цс 14, вбачається, що аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання є національна валюта України - гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобов'язання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

Як встановлено в судовому засіданні, 29.07.2013 р. ОСОБА_2 взяв в борг у ОСОБА_1 строком на один рік 51 200 гривень «6400,00 доларів», які зобов'язався повернути в строк, що підтверджується відповідною письмовою розпискою.

У визначений договором строк повернення коштів, відповідач свої зобов'язання не виконав, чим порушив права позивача і які підлягають захисту в судовому порядку.

Суд, приходить до висновку що відповідачем було взято в борг у позивача саме кошти в національній валюті України - гривні, які першочергово зазначено в розписці, з зазначенням їх курсу в доларах США що зазначене в лапках, а отже сума в гривнях в розмірі 51 200 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Розрахунок процентів за користування коштами та розрахунок 3 % річних має здійснюватись із основної суми боргу в 51 200 грн., а не із 6400 дол. США як це було здійснено позивачем.

Так, розмір процентів за період користування коштами буде складати наступні суми: за період з 29.07.2013 р. по 12.08.2013 р. - 147,28 грн., з 13.08.2013 р. по 14.04.2014 р. - 2 233,86 грн., з 15.04.2014 р. по 16.07.2014 р. - 1 239,32 грн., з 17.07.2014 р. по 28.07.2014 р. - 210,41 грн., а всього 3 830,87 гривень.

Три відсотки річних відповідно буде складати 64,80 грн.

В частині вимог позову, що стосуються стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат у вигляді витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги фахівця в галузі права суд відмовляє виходячи з наступного.

Стаття 79 ЦПК України визначає що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

Стаття 84 ЦПК України визначає що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративним справах» від 20.12.2011 розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Водночас, суд зауважує, що правовідносини між адвокатом або фахівцем у галузі права та клієнтом визначаються цивільно-правовою угодою.

З огляду на зазначене, підставою для відшкодування судових витрат на правову допомогу є, зокрема, наявність належних та допустимих доказів щодо взаємозв'язку між сплаченими позивачем фахівцю в галузі права коштами та наданою йому правовою допомогою на підставі відповідного договору, який стосується безпосередньо з підготовкою процесуальних документів та супроводження даної судової справи.

Враховуючи те, що позивач не надав суду відповідні погодинні розрахунки наданих юридичних послуг, а також те що з квитанції до прибуткового касового ордеру № 1 від 28.01.2015 р. на суму 7000 грн. не можливо ідентифікувати за що саме позивачем сплачувалися кошти фахівцю згідно із договором про надання юридичних послуг від 05.12.2014 р. і чи пов'язані ці сплати із наданням правової допомоги у даній справі, суд відмовляє у частині даних вимог позову.

Стаття 60 ЦПК України визначає що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦК України судові витрати суд покладає на відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог позивача.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 192, 524, 525, 533, 526, 625, 1046, 1047, 1048 1049, 1050 ЦК України, та керуючись ст.ст. 3, 10, 60, 87, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики в розмірі 51 200 грн., 3 % річних в розмірі 64,80 грн., проценти за користування позикою в розмірі 3 830,87 грн., та судовий збір 550,95 грн., а всього 55 646,62 грн. (п'ятдесят п'ять тисяч шістсот сорок шість гривень та шістдесят дві копійки).

В решті позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області протягом десяти днів з дня його оголошення.

Суддя Дубас Т.В.