У Х В А Л А

30 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Романюка Я.М., Сеніна Ю.Л.,Яреми А.Г.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором за рахунок предмета іпотеки,

встановила:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 5 червня 2015 року позов задоволено. Звернуто стягнення на належні ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 262,5 кв.м. та земельну ділянку загальною площею 0,0600 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у рахунок виконання зобов'язань ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, за кредитним договором від 17 липня 2008 року, у сумі 280 141,27 доларів США, що еквівалентно 3 625 166 грн 98 коп., та договором іпотеки від 17 липня 2008 року, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації - 1 253 160 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 1 липня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2005 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено, рішення апеляційного суду Рівненської області від 1 липня 2015 року скасовано, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 5 червня 2015 року залишено в силі.

У поданій до Верховного Суду України заяві ОСОБА_4 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року та залишити в силі рішення Апеляційного суду Рівненської області від 1 липня 2015 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального, процесуального права та на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме: частини 2, 4 статті 1281 ЦК України, статей 38, 39 ЗУ «Про іпотеку», частини 2 статті 31 ЦПК України.

Перевіривши доводи заяви, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що у допуску справи до провадження необхідно відмовити.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, виходив із того, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом спадкоємця, а не його обов'язком, тому відсутність у спадкоємця ОСОБА_5 свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Виходячи з положень статті 73 СК України та враховуючи, що кредитний договір був укладений в інтересах сім'ї, суд дійшов висновку про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, який є спільною сумісною власністю подружжя. Встановивши, що 2 квітня 2014 року позивач дізнався про відкриття спадщини, а 2 вересня 2014 року надіслав спадкоємцям письмову вимогу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не пропустив, установлений частиною 2 статтею 1281 ЦК України, строк на пред'явлення вимоги до спадкоємців. Крім того, правильним є висновок суду про відсутність підстав для застосування до спірних відносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого в забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки згаданий закон регулює відносини між позичальниками (або майновими поручителями) та іпотекодержателями, крім того, мораторій на відчуження стосується майна, загальна площа якого не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку, до того ж примусове стягнення (відчужене без згоди власника) такого майна може бути здійснено лише в рамках процедури виконавчого провадження згідно Закону України «Про виконавче провадження».

У наданих для порівняння:

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2011 року суд касаційної інстанції виходив із того, відповідно до частини 4 статті 1281 ЦК України банк будучи кредитором спадкодавця, не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною 2 статті 1281 ЦК України, а саме, протягом шести місяців від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, а тому позовні вимоги банку не підлягають задоволенню.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 жовтня 2014 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суди не врахували що спір з урахуванням змінених позовних вимог виник з приводу нерухомого майна й підлягає розгляду за правом виключної підсудності в іншому суді.

- ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2015 року суд касаційної інстанції виходив із того, що суд відмовляючи в задоволенні позову правильно посилався на положення статті 1281 ЦК України та дійшов до обґрунтованого висновку про те, що позовну заяву подано до суду з недотриманням кредитором строків пред'явлення вимог, які є преклюзивними, що позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

- постанові Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року, суд виходив із того, що аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним. Відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право власності на спадкове нерухоме майно не позбавляє кредитора спадкодавця звернутися на підставі норми статті 23 Закону України «Про іпотеку» до такого спадкоємця, що зволікає з отриманням свідоцтва з вимогами про звернення стягнення на спадкове майно, яке є предметом іпотеки. Оскільки зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення вимог, (які є преклюзивними) позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Оскільки, кредитор пред'явив вимоги до спадкоємців поза межами зазначених строків, підставою для відмови кредитору у зверненні стягнення на спадкове іпотечне майно є саме ця обставина, а не факт неотримання спадкоємцями свідоцтва про право власності на нерухоме майно.

- постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року, суд виходив із того, що з урахуванням змісту «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналіз норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» дає підстави для висновку, що встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частинами шостою статті 38 цього Закону. Апеляційний суд, посилаючись на загальний розмір заборгованості за кредитним договором не зазначив всіх його складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, а також початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання апеляційного суду на визначення початкової ціни предмета іпотеки під час здійснення виконавчого провадження, суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку».

- постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року, суд виходив із того, що поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Тому встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону <http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_01_25/pravo1/T113206.html?pravo=1>. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню.

Порівняння вищенаведених судових рішень із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що судами касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за тотожних предмета спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового регулювання нормами матеріального та процесуального права спірних правовідносин дійшли протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

Надані для порівняння постанови Верховного Суду України не слугують прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеним у цих постановах висновкам щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Керуючись статтею 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Я.М. Романюк

Ю.Л. Сенін

А.Г. Ярема