Номер провадження: 22-ц/785/880/15
Головуючий у першій інстанції Ільченко Н. А.
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.02.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Панасенкова В.О., Драгомерецького М.М.,

при секретарі - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про надання дозволу на виїзд з України малолітньої дитини без згоди та супроводу батька,

встановила:

У вересні 2013 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУ ДМСУ в Одеській області) про надання дозволу на виїзд з України її малолітньої доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, в супроводі матері цієї дитини, якою є вона - позивач ОСОБА_4, або інших уповноважених нею осіб, без згоди та супроводу відповідача ОСОБА_2, який є батьком цієї дитини (а.с.1-4, 41-43).

Мотивуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що з 14.09.2007 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2, та від цього шлюбу вони мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, але в січні 2011 року відповідач ОСОБА_2 пішов з сім'ї та почав проживати з іншою жінкою, в зв'язку з чим рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2011 року у справі № 2-6492/11 шлюб між нею і ОСОБА_2 було розірвано.

Також позивач вказує, що в теперішній час вона та її малолітня донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживають однією сім'єю з ОСОБА_6, з яким вона 07.10.2011 року зареєструвала шлюб, та з метою належного відпочинку, розвитку і оздоровлення, вони мають бажання разом поїхати за кордон, що також відповідає інтересам її дитини, яка зможе ознайомитися з культурою інших країн, але подорож з її дитиною унеможливлюється в зв'язку з тим, що їй не вдається отримати згоду відповідача ОСОБА_2 на виїзд їхньої дитини з України, так як відповідач уникає зустрічей з нею, тому вирішення питання щодо організації відпочинку їхньої доньки разом нею та її чоловіком за кордом є неможливим.

Представник позивача ОСОБА_3 просив закінчити розгляд справи без його участі та задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі, про що подав адресовану суду свою письмову заяву.

Представник відповідача ГУ ДМСУ в Одеській області - Прилипко О.В. просив розглянути справу без участі представника ГУ ДМСУ в Одеській області, про що подав адресовану суду письмову заяву, в якій також зазначив, що ГУ ДМСУ в Одеській області не заперечує проти задоволення позовних вимог позивача.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_8, під час судового розгляду даної справи подав адресовані суду письмові заперечення на позовну заяву, які приєднані судом до матеріалів справи (а.с.46-47).

Рішенням суду позов задоволено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.2 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вони законні та обґрунтовані.

Так, суд першої інстанції в обґрунтування своїх висновків щодо задоволення позову, вказав, що 14 вересня 2007 року позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у Першому відділі реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 698, та від цього шлюбу мають малолітню доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.07.2011 року у справі № 2-6492/11, яке набрало законної сили 15.07.2011 року, шлюб між сторонами розірвано.

В теперішній час позивач ОСОБА_4 та її малолітня донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживають однією сім'єю з ОСОБА_6, з яким позивач 07.10.2011 року зареєструвала шлюб у Другому Приморському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 448.

Позивач стверджує, що станом на теперішній час відповідач також створив нову сім'ю з іншою жінкою.

Свої звернення до суду з даним позовом позивач обґрунтовує тим, що вона та її чоловік мають бажання поїхати за кордон разом її малолітньою донькою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з метою відпочинку, оздоровлення та ознайомлення з культурою інших країн, що також відповідає інтересам її дитини, оскільки буде сприяти всебічному розвитку дитини, але це є неможливим через те, що їй не вдається отримати згоду відповідача ОСОБА_2 на виїзд їхньої дитини з України.

Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 р. № 724), виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Статтею другою Закону України „Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" передбачено, що документом, який дає право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є, зокрема паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини.

Згідно п.4 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995р. (у редакції постави Кабінету України від 24 березні 2004р. № 380), оформлення паспорта громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон.

Однак малолітня ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на дату судового розгляду даної справи досягла 6-річного віку, позбавлена можливості виїхати за кордон у зв'язку із ненаданням її батьком ОСОБА_2 згоди як на її виїзд за кордон в супроводі її матері - позивача ОСОБА_4 або інших осіб, так і на оформлення документів на виїзд цієї дитини за кордон.

У відповідності до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані поважати дитину.

Згідно ст.155 СК України здійсненні батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Як зазначає позивач, подорож за кордон, відповідатиме інтересам її дитини та сприятиме всебічному розвитку дитини, і суд погодився з цими доводами позивача.

Суд першої інстанції критично оцінив доводи представника відповідача, які містяться у його письмових запереченнях на позовну заяву, а саме, що мати позивача постійно проживає у Німеччині та є громадянкою даної країни, в зв'язку з чим позивач може змінити своє місце проживання та їх доньки ОСОБА_5, внаслідок чого він буде позбавлений усіляких прав щодо своєї дитини, оскільки представник позивача категорично заперечував ці доводи представника відповідача, а останній не надав суду доказів на підтвердження цих своїх доводів, як цього вимагає ст.60 ЦПК України.

Крім того, позивач не заявляла у даній справі вимог щодо надання дозволу на виїзд її доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з України на постійне місце проживання у будь-яку іншу країну без згоди її батька - відповідача ОСОБА_2

За таких обставин суд першої інстанції дійшов до висновку, що бездіяльність відповідача у надані згоди на оформлення документів на виїзд доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з України у супроводі її матері, з метою відпочинку, оздоровлення та/або ознайомлення з культурою інших країн, є немотивованою і безпідставною, а також суперечить інтересам самої дитини.

З такими висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Позивач не надала жодного доказу щодо звернення до відповідача про надання згоди на виїзд їх спільної дитини за межі України та щодо відмови відповідача в наданні згоди.

Матеріали справи також не містять таких доказів.

Крім цього, при розгляді справ про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків необхідно виходити з положень Закону України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"(далі - Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила перетинання державного кордону), якими передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків.

Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону про порядок виїзду з України, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку.

Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У судовому рішенні має бути посилання на п. 2 Закону про порядок виїзду з України, п. п. 2,4-2 Правил перетинання державного кордону та п. п. 16, 23 Правил оформлення і видачі паспорта.

У резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон і про надання дозволу на оформлення проїзного документа на дитину.

У разі встановлення судом необхідності перебування дитини не в одній країні, а в кількох протягом одного виїзду з України, в резолютивній частині рішення має бути вказівка на ці країни.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність згоди батька на виїзд дитини за межі України на відпочинок, оздоровлення та/або ознайомлення з культурою інших країн суперечить вимогам ст.155 СК України, Конвенції про права дитини та порушує право неповнолітньої на свободу пересування й робить неможливим проживання дитини разом з матір'ю.

Проте такі висновки не можна визнати обґрунтованими, оскільки вони зроблені судом без будь-якого дослідження дійсних обставин справи, без з'ясування, в яку країну і на який термін вимагається надання дозволу, чи не порушуються при цьому безпосередньо права та інтереси дитини, чим зумовлені заперечення відповідача та чи заслуговують вони на увагу, не надана оцінка цим обставинам.

Крім того, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення.

Між тим, надаючи дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди за межі України неповнолітнього, суд не врахував, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавив батька можливості брати участь у вихованні доньки та можливості спілкування з нею.

Також суд не врахував й те, що оскільки спір між батьками про виїзд дитини за кордон відноситься до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, то відповідно до ч. 4ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов'язковою.

На підставі ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування має надавати суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних від батьків дитини з приводу обґрунтування як доцільності виїзду, так і заперечень другого із батьків.

Наведене свідчить про неповне встановлення судом першої інстанції фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, що, в свою чергу, призвело до поверхневого вирішення спору в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу на те, що між сторонами наявний спір щодо визначення способів участі у виховання дитини.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування від 17.06.2014 (тобто винесеного ще до оскаржуваного рішення суду), позивачку ОСОБА_4 було зобов'язано не перешкоджати відповідачу ОСОБА_2 зустрічам та спілкуванню з їх спільною донькою.

При таких обставинах, винесене рішення не може вважатися законним та обґрунтованим, так як воно ухвалене без повних і всебічно з'ясованих обставин, на які позивач посилався як на підставу своїх позовних вимог, без підтвердження їх належними та допустимими доказами.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-4; ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30 вересня 2014 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, про надання дозволу на виїзд з України малолітньої дитини без згоди та супроводу батька відмовити.

Рішення вступає в законну силу з моменту оголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішення апеляційного суду.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді М.М. Драгомерецький

В.О. Панасенков