АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Остапчук Т.В.
№ 22-ц/796/1453/2015 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним правочину в частині,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач у вересні 2014 року звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним частини правочину та стягнення комісії за організацію договору лізингу в розмірі 27490,60 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсним правочину в частині відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, також рішення необґрунтоване і незаконне, оскільки суд неповно з'ясував обставини справи.

Зазначає, що відповідачем не було зроблено ніякої роботи щодо передачі предмета лізингу позивачу. Апелянт вказує на те, що п. 12.11 договору є несправедливим, оскільки на порушення вимог п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» не встановлено право позивача, як споживача, на одержання відповідної компенсації від ТОВ «ЛК «Еталон», як виконавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору.

Позивач та представник позивача підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти апеляційної скарги, просила її відхилити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що при підписанні договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, укладений п.12.11 договору лізингу відповідає усім вимогам закону, в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 7 серпня 2014 року між сторонами був укладений договір фінансового лізингу № 000936, відповідно до якого відповідач придбає у свою власність транспортний засіб і надає його позивачу за плату у тимчасове володіння та користування на умовах договору.

Відповідно до ст.12 п. 12.11 договору лізингу, у випадку розірвання даного договору лізингоодержувачем до сплати останнім на рахунок лізингодавця авансового платежу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання 20% від сплаченої суми авансових платежів. В такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається.

Позивач на виконання умов договору сплатила відповідачу комісію за організацію договору в сумі 27490 грн., а 11 серпня 2014 року звернулась до останнього із заявою про його розірвання.

Відповідач листом від 26 серпня 2014 року №344 повідомив позивачу, що на підставі її заяви від 11 серпня 2014 року договір лізингу розірвано.

Згідно з ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Також ч.3 цієї статті передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою ст.203 цього Кодексу.

За приписами ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Доводи апеляційної скарги про те, що умови п.12.11 договору лізингу є несправедливими, оскільки в порушення вимог п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» в договорі не встановлено право позивача, як споживача, на одержання відповідної компенсації від ТОВ «ЛК «Еталон», як виконавця у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Проте, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, не встановлено таких ознак у спірному договорі, а тому відсутні підстави для кваліфікації його умов несправедливими, зокрема, п. 12.11 договору лізингу.

Крім того, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимого розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Як вбачається з матеріалів справи позивач при підписанні спірного договору фінансового лізингу погодилася з його умовами, не заперечувала проти надання послуг та внесення платежів. Договір лізингу був підписаний обома сторонами. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договорів не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про її згоду на укладення договору лізингу саме на тих умовах, які зазначені в договорі. Згідно заяви ОСОБА_1 від 07 серпня 2014 року, остання прочитала та зрозуміла умови договору фінансового лізингу, в повному обсязі та коректно отримала інформацію від менеджера-консультанта, а також отримала свій примірник договору та додатки до нього. При цьому, в додатку №1 до договору фінансового лізингу, підписаного позивачем, наявна інформація про сплату комісії за організацію в розмірі 27490,60 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач не вчинив жодних дій на виконання договору щодо його організації колегія суддів відхиляє, оскільки згідно з п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним.

Колегія суддів вважає, що при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України суд першої інстанції оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин ухвалив рішення заявленим позовним вимогам.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, і на законність оскаржуваного рішення не впливають.

Рішення суду є законним та обґрунтованим, відповідає вимогам матеріального та процесуального права, внаслідок чого підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х ВА Л И Л А:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: