Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/260/15 Головуючий у 1 інстанції: Пустовіт З.П.
Суддя-доповідач: Каракуша К.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого судді: Стрелець Л.Г.

суддів: Каракуші К.В.

Гончар М.С.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 квітня 2014 року по справі за позовом Бердянської міжрайонної прокуратури з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері до Бердянської міської ради Запорізької області, Управління Держземагентства у Бердянському районі Запорізької області, ОСОБА_3, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_4 про визнання незаконним та часткове скасування рішення Бердянської міської ради, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року Бердянська міжрайонна прокуратура з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернулася до суду з позовом до Бердянської міської ради Запорізької області, Управління Держземагентства у Бердянському районі Запорізької області, ОСОБА_3, яка діє також в інтересах малолітнього ОСОБА_4 про визнання незаконним та часткове скасування рішення Бердянської міської ради, визнання недійсним державного акта на право приватної власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та повернення земельної ділянки, який неодноразово уточнювався.

У позові зазначалось, що прокурорською перевіркою встановлено, що п. 5, 5.17 рішення вісімдесятої сесії Бердянської міської ради п'ятого скликання №17 від 31.03.2010 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» затверджено проект відведення земельних ділянок та передано ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0905 га з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 для індивідуального дачного будівництва. На підставі зазначеного рішення 30.04.2010 року за відповідачем проведено державну реєстрацію за реєстраційним №74 державного акту на право власності НОМЕР_1 на вказану земельну ділянку. Згідно наданої інформації з Управління Держкомзему у м. Бердянську від 10.10.2011 року №1307 встановлено, що відповідно до договору дарування земельної ділянки №1406 від 08.07.2010 року №ВМХ 670699 земельна ділянка була відчужена ОСОБА_4 На підставі зазначеного договору управлінням Держкомзему виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 від 17.08.2010 року, який зареєстровано за №82. П. 5.17 рішення Бердянської міської ради №17 від 31.03.2010 року підлягає скасуванню, державні акти повинні бути визнані недійсними, а їх державна реєстрація скасованою. В ході перевірки встановлено, що зазначені у рішенні території запроектовані для розміщення оздоровчих установ та установ відпочинку, зелених насаджень загального користування. Будівництво нових дачних районів в межах міських населених пунктів не допускається. Також, станом на час прийняття оспорюваного рішення посадовими особами виконкому міськради не розроблена та не затверджена містобудівна документація, а саме відсутні детальні плани територій окремих районів міста, зокрема території Бердянської коси. Також, суттєво порушено порядок надання земельних ділянок у власність. Бердянською міською радою затверджено проекти відведення та передано у власність земельні ділянки без проведення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації. До того ж, за результатами прокурорської перевірки порушено кримінальну справу відносно начальника архітектури та містобудування виконкому Бердянської міської ради ОСОБА_5 за фактами незаконного погодження 18 громадянам проектів відведення земельних ділянок у власність, в тому числі й по АДРЕСА_1. Підсудного звільнено від відповідальності на підставі Закону України «Про амністію».

У зв'язку з вказаними обставинами, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати п.п. 5, 5.17 рішення вісімдесятої сесії Бердянської міської ради п'ятого скликання №17 від 31.03.2010 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам»; визнати недійсним державний акт на право власності НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,0905 га, виданого на ім'я ОСОБА_3 для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1, вартістю 470 129,4 грн. та таким, що не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; зобов'язати Управління Держземагентства у Бердянському районі Запорізької області скасувати державну реєстрацію акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_3 НОМЕР_1 здійснену в «Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі» від 30.04.2010 за реєстраційним №74; визнати недійсним державний акт на право власності НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,0905 га виданого на ім'я ОСОБА_4 для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1, вартістю 470 129,4 грн.; зобов'язати Управління Держземагентства у Бердянському районі Запорізької області скасувати державну реєстрацію акту на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_4 НОМЕР_2 здійснену в «Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі» від 30.08.2010 за реєстраційним №82; витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0905 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3.

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 квітня 2014 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним п. 5, 5.17 рішення вісімдесятої сесії Бердянської міської ради п'ятого скликання №17 від 31.03.2010 «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам», яким передана у приватну власність ОСОБА_3 земельна ділянка площею 0,0905 га для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт на право власності НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,0905 га, виданого на ім'я ОСОБА_3 для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1, вартістю 470 129,4 грн. та таким, що не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Скасовано державну реєстрацію державного акту на право власності на ім'я ОСОБА_3 НОМЕР_1 на земельну ділянку площею 0,0905 га для ведення індивідуального дачного будівництва в м. Бердянську по АДРЕСА_1 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 30.04.2010 року за реєстраційним номером 74.

Визнано недійсним державний акт на право власності НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,0905 га, виданий на ім'я ОСОБА_4 для ведення індивідуального дачного будівництва в АДРЕСА_1 вартістю 470129,4 грн.

Скасовано державну реєстрацію державного акту на право власності на ім'я ОСОБА_4 НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,0905 га для ведення індивідуального дачного будівництва в м. Бердянську по АДРЕСА_1 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 30.08.2010 року за реєстраційним номером 82.

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,0905 га, яка знаходиться в АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3.

В іншій частині позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт ОСОБА_3 , яка є в тому числі законним представником малолітнього ОСОБА_4, та їх представник ОСОБА_6 в судове засідання апеляційного суду не з'явились повторно. В письмовій заяві просили суд розглянути справу за їх відсутності.

З огляду на те, що апелянт був належним чином повідомлен про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями, як і решта учасників апеляційного провадження, колегія суддів у відповідності до ст. 305 ЦПК України ухвалила про можливість розглядати справу за відсутності осіб, що не з'явилися.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов прокурора, суд першої інстанції виходив з того, що під час прийняття п.п. 5.17 п.5 рішення Бердянської міської ради № 17 від 31.03.2010р. Бердянською міською радою грубо порушено вимоги чинного на той час законодавства в частині підстав та порядку надання земельної ділянки у власність відповідачу ОСОБА_3, а тому зазначений пункт рішення є незаконним та підлягає скасуванню, а державний акт на право приватної власності на земельну ділянку повинен бути визнаний недійсним; також державний акт на ім'я ОСОБА_4 визнано недійсним та витребувано із незаконного володіння ОСОБА_4 отриману ним за договором дарування від 08.07.2010 року спірну земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що 31.03.2010 року Бердянською міською радою на 80 сесії п'ятого скликання було прийнято рішенням № 17 від "Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення, та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок", пунктом 5 якого затверджено проект відведення земельної ділянки та передано громадянам України у власність земельні ділянки для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації, зокрема, пунктом 5.17 передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0905 га, з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1.

На підставі цього рішення відповідач ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 74.

На підставі договору дарування від 08.07.2010 року №ВМХ 670699 спірна земельна ділянка була відчужена ОСОБА_3 на користь свого малолітнього сина ОСОБА_4 На підставі зазначеного договору управлінням Держкомзему виготовлено державний акт на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2 від 17.08.2010 року, який зареєстровано за №82.

Статтями 2, 19 Закону України "Про охорону земель" визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок.

Статтею 4 ВК України, пунктом "б" частини першої статті 58 ЗК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) визначено, що до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж морів та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

Крім того, за положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації.

Таким чином, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Згідно з пунктом "ґ" частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність) громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Отже, за змістом наведених норм права землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг уздовж морів не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, відповідно до пунктів 5, 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486, розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

З огляду на системний аналіз положень вищенаведених норм законодавства при наданні в користування земельних ділянок навколо водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку, з урахуванням конкретної ситуації.

З огляду на викладене та письмові пояснення представника відповідачів, що спірна земельна ділянка розташована на відстані 122 м від урізу води Азовського моря (т.1, а.с.149), суд першої інстанції правильно виходив із того, що спірна земельна ділянка належить до земель водного фонду, є прибережною захисною смугою, зміна її цільового призначення в установленому законом порядку здійснена не була, а тому її неправомірно передано у власність ОСОБА_3 для індивідуального дачного будівництва.

На підставі договору дарування від 08.07.2010 року №ВМХ 670699 спірна земельна ділянка була відчужена ОСОБА_3 на користь малолітнього сина ОСОБА_4

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Від добросовісного набувача майно може бути витребувано з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК, а саме якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Вказана земельна ділянка вибула з власності на підставі незаконного рішення в основу якого покладений проект землеустрою, погоджений злочинним шляхом, що підтверджується постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 серпня 2011 року про звільнення від кримінальної відповідальності на підставі Закону України «Про амністію» начальника архітектури та містобудування виконкому Бердянської міської ради ОСОБА_5.(т.1, а.с.12-13).

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність її повернення територіальній громаді м. Бердянська, як це передбачено ст. 388 ЦК України.

Витребування майна за цих обставин не ставиться в залежність від добросовісності набувача такого майна.

При цьому суд виходить також із правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України, прийнятої за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення в порядку глави 3 розділу V ЦПК України у справі № 6-155цс14 від 29 жовтня 2014 року. Вказане рішення, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для застосування при вирішенні спорів.

Не можна погодитися із доводами апеляційної скарги про пропуск позовної давності щодо вимог про визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельну ділянку та повернення земельної ділянки, які були заявлені у грудні 2012 року одночасно із вимогами про визнання незаконним та скасування п.п. 5, 5.17 рішення Бердянської міської ради № 17 від 31.03.2010 року, на підставі якого був виданий державний акт на ім"я ОСОБА_3, враховуючи, що державні акти про право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Виходячи з норм ст. 116 ЗК України, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права на земельну ділянку, тому вимоги про визнання незаконним рішення є взаємопов"язаними із вимогами про визнання недійсним виданого на підставі такого рішення державного акту.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України (в редакції закону станом на день прийняття Бердянською міською радою рішення № 17 від 31.03.2010 року) позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 року № 4176-УІ, який набрав чинності 15.01.2012 року, п.4 ч.1 ст. 268 ЦК України був виключений.

Разом з тим, відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Отже з огляду на правила п.5 зазначених Прикінцевих та перехідних положень, доводи відповідача про сплив позовної давності у даному випадку не можуть бути прийняті до уваги.

Не є переконливими доводи скарги щодо порушення ст. 45 ЦПК України.

В обґрунтування позову прокурор посилався на порушення вимог земельного законодавства з боку органу місцевого самоврядування - Бердянської міської ради під час прийняття п. 5, 5.17 рішення № 17 від 31.03.2010 року та на порушення інтересів держави у сфері контролю за використанням і охороною землі як національного багатства, що свідчить про правомірність звернення прокурора для захисту інтересів держави до суду з даним позовом, у якому прокурор виступав у статусі позивача.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при вирішенні спору суд безпідставно не застосував правила ст. 140 ЗК України, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказаною статтею визначено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в передбаченому законом порядку, а не коли особа набула право на земельну ділянку на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке було прийняте з порушенням вимог закону.

У даному випадку предметом судового спору було саме питання законності передачі у власність земельної ділянки, а не вилучення ділянки, набутої на законних підставах.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при розгляді справи суд не застосував як положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, так і наведених у скарзі рішень Європейського суду з прав людини, не є обґрунтованими, враховуючи, що фундаментальним принципом застосування судового прецеденту є те, що судове рішення, яке використовується як прецедент, має бути ухвалене у спорі, який аналогічний спору, що фактично розглядається.

Між тим, аналіз та оцінка встановлених по розглянутій справі обставин свідчать, що обставини наведених в апеляційній скарзі рішень, як судових прецедентів, є різними.

Задовольняючи позов прокурора, суд правомірно виходив з того, що в силу приписів ч.2 ст. 19 Конституції України орган місцевого самоврядування зобов'язаний діяти лише на підставах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а тому зобов'язаний виконувати конституційний припис "право власності на землю набувається і реалізується виключно відповідно до закону" і додержуватися визначеного ЗК України порядку передачі земельної ділянки у приватну власність.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що справа вирішена неправильно.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги прокурора щодо скасування в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі записів № 74 та № 82, судом не було застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Вимоги про скасування запису про державну реєстрацію оспорюваних державних актів не належить до передбаченого законом способу захисту порушеного права, бо не погоджується з нормами ст.26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", за якими записи до Державного реєстру вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Зважаючи на те, що рішення суду про визнання недійсними державних актів про право власності на землю є достатньою підставою для відповідного органу для скасування державної реєстрації, підстав для скасування відповідної реєстрації в судовому порядку не має.

За таких обставин, в зазначеній частині рішення суду першої інстанції на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позовних вимогах про скасування державної реєстрації актів про право власності на землю.

В іншій частині рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його не спростовують і тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст.307, 309, 314, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в тому числі як законний представник малолітнього ОСОБА_4, задовольнити частково.

Заочне рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 14 квітня 2014 року по цій справі в частині задоволення позову про скасування державної реєстрації актів про право власності на землю скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення - про відмову у задоволенні позову в частині скасування державної реєстрації державного акту на право власності на ім'я ОСОБА_3 НОМЕР_1 та державного акту на право власності на ім'я ОСОБА_4 НОМЕР_2 за реєстраційними номерами 74, 82 відповідно.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: