№ 2-130-15
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2015 року Солом'янський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Бобровника О. В.

при секретарі: Мурга Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 - про стягнення заборгованості, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 - про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» - про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство "Райфайзен Банк Аваль" звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" мотивували свої вимоги тим, що 21.07.2008р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 8, за яким кредитор надав позичальнику кредит в розмірі 49 980,00 дол. США до 21.07.2018р. під 14,0 % річних.

З укладенням кредитного договору позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки частинами: шляхом здійснення щомісячних ануїтетних платежів відповідно до графіка погашення кредиту, а у разі прострочення грошового зобов'язання - сплатити пеню у розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Крім того, зобов'язався достроково погасити кредит (у 30-денний термін) на вимогу кредитора.

В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між кредитором та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 21.07.2008 р.

Відповідно до умов договору іпотеки, іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення дії кредитного договору .

Відповідно до п. 1.2. договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить Іпотекодавцю на підставі Договору купівлі-продажу від 01.12.2000р.

З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці в Україні 19 травня 2009 року кредитор та позичальник уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 8 від 21.07.2008р. відповідно до якої з 19 травня 2009 р. по 19 листопада 2009 р. зменшено розмір щомісячного платежу.

З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці в Україні 08 вересня 2010 року кредитор та позичальник уклали додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 8 від 21.07.2008р. відповідно до якої з 21 вересня 2010 р. по 20 вересня 2011 р. зменшено розмір щомісячного платежу. Строк кредиту становить 132 місяці та остаточна дата погашення кредиту є 21 липня 2019 р.

08 вересня 2010 року кредитор та іпотекодавець уклали додаткову угоду про внесення змін та доповнень до договору іпотеки.

Позичальник припинив виконувати свої грошові зобов'язання, внаслідок чого кредитор надіслав відповідачам листи-вимоги № 114-17-2-00/524 та № 114-17-2-00/525 від 01.11.2013р., однак відповідачі вимоги кредитора не виконали.

В зв'язку із зазначеним ПАТ «Райфайзен Банк Аваль», з урахуванням уточнень, просили суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором №8 від 21. 07. 2008 року, яка станом на 20. 11. 2013 року становить 52 134,01 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 416 707,14 грн.

В процесі розгляду справи, ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства "Райфайзен Банк Аваль", ОСОБА_3 - про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним.

ОСОБА_2 мотивував свої вимоги тим, що при підписанні договору іпотеки ОСОБА_3 та співробітники банку скористались похилим віком та хворобливим станом (онкологічне захворювання) ОСОБА_2 та шляхом введення в оману стосовно правових наслідків іпотечного договору, які йому роз'яснені не були, вимусили підписати договір іпотеки, застосовуючи при цьому психологічний тиск, що призвело до загрози втрати належної йому квартири.

Оскільки після введення в оману та підписання ОСОБА_2 договору іпотеки, проживання з ОСОБА_3 стало нестерпно, за рішенням суду від 13 червня 2013року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано.

Не маючи можливості контролювати ОСОБА_3 щодо сплати кредиту, іпотекодавець неодноразово звертався до банку з заявою про надання даних по кредитному договору та договору іпотеки для виконання зобов'язання, але банк відписувався, що не має можливості надати документи та постійно погрожував відібранням квартири.

24 жовтня 2013року Шевченківським районним судом м. Києва було винесено ухвалу, згідно якої в забезпечення кредитного договору було зобов'язано забезпечити ОСОБА_2 доказами, а саме договором поруки та іпотеки, однак банком станом на 17.03.2014 р. ухвалу суду не виконано.

Окрім того, ОСОБА_2 в позові посилався на те, що надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) у вигляді відкличної невідновлювальної мультивалютної кредитної лінії та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті (в тому числі, оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією, яка повинна проводитись на підставі відповідної ліцензії НБУ.

Також ОСОБА_2 зазначав, що на день укладення кредитного договору курс іноземної валюти по відношенню на національної валюти становив за 1 дол. США - 4,605 грн., на день підписання додаткової угоди курс іноземної валюти по відношенню на національної валюти становив за 1 дол. США - 7,92 грн., а на даний час курс іноземної валюти по відношенню до національної значно виріс, що є істотною зміною становища, щодо виконання боргових зобов'язань за кредитним договором.

ОСОБА_2 зазначає, що з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку позивачу за зустрічним позовом необхідно сплачувати, в зв'язку із чим значно погіршився його фінансовий стан.

Отже, виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням одного із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у статті 3 Цивільного кодексу України - принципу справедливості.

Такі умови кредитного договору є несправедливими, так, як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обов'язків на шкоду позичальника та іпотекодавця.

Несправедливістю є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк покладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за договором іпотеки, споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України.

Таким чином, використання банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір пункт, що значно погіршує становища позичальника, як споживача порівняно з банком в разі настання певних подій, що дає право для позичальника відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В зв'язку із зазначеним ОСОБА_2 вважаючи свої права порушеними просив суд:

- визнати недійсним кредитний договір № 8 від 21 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»;

- визнати недійсним договір іпотеки від «21» липня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і посвідчений нотаріально приватним нотаріусам, ОСОБА_5, Київського міського нотаріального округу зареєстрованим в реєстрі за №4544;

- зобов'язати приватного нотаріуса, ОСОБА_5, Київського міського нотаріального округу виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передане у іпотеку за договорами іпотеки.

Також, процесі розгляду справи, ОСОБА_3 звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - про визнання кредитного договору недійсним.

ОСОБА_3 в обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що по ряду причин виконання зобов'язання за кредитним договором стали не можливими, а банк не йшов на переговори з ОСОБА_3 та ввів її в оману ще під час підписання договору, не повідомивши про наслідки підписання даного договору.

Також ОСОБА_3 зазначала, що несправедливістю є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк покладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за договором іпотеки, споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України.

Таким чином, використання банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір пункт, що значно погіршує становища позичальника, як споживача порівняно з банком в разі настання певних подій, що дає право для позичальника відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В зв'язку із зазначеним, ОСОБА_3 вважаючи свої права порушеними просила суд визнати недійсним кредитний договір № 8 від 21 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в судовому засіданні первісний позов, з урахуванням уточнень підтримав в повному обсязі, просив суд про задоволення позову, проти зустрічного позову ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_3 заперечував в повному обсязі, просив суд відмовити в задоволенні зустрічних позовів.

ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, направивши до суду замість себе представників, які в судовому засіданні зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 підтримали та просили про задоволення зустрічного позову, проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_3 не заперечували, первісний позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості не визнали, просили суд відмовити в задоволенні первісного позову.

ОСОБА_3 в судовому засіданні свій зустрічний позов підтримала, просила суд про задоволення зустрічного позову, проти задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 не заперечувала, первісний позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості не визнала, просила суд відмовити в задоволенні первісного позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін, присутніх в судовому засіданні, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 21.07.2008р. між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 8, за яким кредитор надав позичальнику кредит в розмірі 49 980,00 дол. США до 21.07.2018р. під 14,0 % річних.

З укладенням кредитного договору позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти та сплатити відсотки частинами: шляхом здійснення щомісячних ануїтетних платежів відповідно до графіка погашення кредиту, а у разі прострочення грошового зобов'язання - сплатити пеню у розмірі 1 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Крім того, зобов'язався достроково погасити кредит (у 30-денний термін) на вимогу кредитора.

Судом встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору між кредитором та

ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір іпотеки від 21.07.2008 р.

Відповідно до умов договору іпотеки, іпотека забезпечує вимоги іпотекодержателя, що витікають з кредитного договору, а також усіх додаткових угод до нього, які можуть бути укладені до закінчення дії кредитного договору .

Відповідно до п. 1.2. договору іпотеки предметом іпотеки є нерухоме майно: однокімнатна квартира АДРЕСА_1, яка належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу від 01.12.2000р.

Вбачається, що з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці в Україні 19 травня 2009 року кредитор та позичальник уклали додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 8 від 21.07.2008р. відповідно до якої з 19 травня 2009 р. по 19 листопада 2009 р. зменшено розмір щомісячного платежу.

Вбачається., що з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці в Україні 08 вересня 2010 року кредитор та позичальник уклали додаткову угоду № 2 до кредитного договору № 8 від 21.07.2008р. відповідно до якої з 21 вересня 2010 р. по 20 вересня 2011 р. зменшено розмір щомісячного платежу. Строк кредиту становить 132 місяці та остаточна дата погашення кредиту є 21 липня 2019 р.

08 вересня 2010 року кредитор та іпотекодавець уклали додаткову угоду про внесення змін та доповнень до договору іпотеки.

Позивач за первісним позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», при зверненні до суду стверджував, що позичальник припинив виконувати свої грошові зобов'язання, внаслідок чого кредитор надіслав відповідачам листи-вимоги № 114-17-2-00/524 та № 114-17-2-00/525 від 01.11.2013р., однак відповідачі вимоги кредитора не виконали, в зв'язку з чим ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просили суд про задоволення первісного позову.

ОСОБА_2 первісний позов не визнав та звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ "Райфайзен Банк Аваль", ОСОБА_3 в якому просив суд визнати недійсним кредитний договір № 8 від 21 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; визнати недійсним договір іпотеки від «21» липня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і посвідчений нотаріально приватним нотаріусам, ОСОБА_5, Київського міського нотаріального округу зареєстрованим в реєстрі за №4544; зобов'язати приватного нотаріуса, ОСОБА_5, Київського міського нотаріального округу виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передане у іпотеку за договорами іпотеки.

ОСОБА_3 первісний позов не визнала та звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в якому просила суд визнати недійсним кредитний договір № 8 від 21 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 мотивував свої вимоги тим, що при підписанні договору іпотеки ОСОБА_3 та співробітники банку скористались похилим віком та хворобливим станом (онкологічне захворювання) ОСОБА_2 та шляхом введення в оману стосовно правових наслідків іпотечного договору, які йому роз'яснені не були, вимусили підписати договір іпотеки, застосовуючи при цьому психологічний тиск, що призвело до загрози втрати належної йому квартири. Оскільки після введення в оману та підписання ОСОБА_2 договору іпотеки, проживання з ОСОБА_3 стало нестерпно, за рішенням суду від 13 червня 2013року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано. Не маючи можливості контролювати ОСОБА_3 щодо сплати кредиту, іпотекодавець неодноразово звертався до банку з заявою про надання даних по кредитному договору та договору іпотеки для виконання зобов'язання, але банк відписувався, що не має можливості надати документи та постійно погрожував відібранням квартири.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 мотивувала свої вимоги тим, що по ряду причин виконання зобов'язання за кредитним договором стали не можливими, а банк не йшов на переговори з ОСОБА_3 та ввів її в оману ще під час підписання договору, не повідомивши про наслідки підписання даного договору.

Окрім того, позивачі за зустрічними позовами посилались на те, що несправедливістю є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору у випадку погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк покладає, як суб'єкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на позичальника за кредитним договором та іпотекодавця за договором іпотеки, споживача кредитних послуг, що є грубим порушенням частини 3 статті 13 Цивільного кодексу України. Таким чином, використання банком долара США, як предмету кредитування за споживчим кредитом, є внесення в кредитний договір пункт, що значно погіршує становища позичальника, як споживача порівняно з банком в разі настання певних подій, що дає право для позичальника відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суб'єкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

В зв'язку із зазначеним, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просили суд про задоволення зустрічних позовів, на що слід зазначити наступне.

Частиною 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак, в той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства.

Частина 1 ст. 533 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Між тим, диспозиція норми частини 3 цієї статті дозволяє використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Спеціальне законодавство України у сфері банківської діяльності та діяльності небанківських фінансових установ не містить приписів, які б забороняли банкам або іншим фінансовим установам надавати кредити в іноземній валюті.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг встановлює Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Пунктом 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовий кредит це кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.

Статтею 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, які послуги вважаються фінансовими, серед визначень, пунктом 6 ст. 4 є надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

З наведеного вбачається, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» не відокремлює національну валюту від іноземної, а навпаки об'єднує.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент, а банківським кредитом є будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

З огляду на вищезазначене вбачається, що укладаючи кредитний договір в іноземній валюті банк діяв в межах закону, а відтак вбачається, що укладенням даного договору права позичальника порушені не були.

З приводу посилань ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на те, що під час укладення сторонами кредитного договору банком було порушено вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки банком не було повідомлено позичальника про всі істотні умови кредитного договору та договору іпотеки, зокрема щодо переваг та недоліків запропонованої валюти кредитування, слід зазначити наступне.

Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно змісту укладеного кредитного договору та договору іпотеки вбачається, що позичальник та іпотекодавець погодились з усіма його умовами, про що свідчить підпис позичальника та іпотекодавцю на укладених договорах.

Окрім того, судом встановлено, що позичальник не відмовлявся від виконання умов кредитного договору, а банк, в свою чергу свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальнику кредит в обумовленій між сторонами сумі.

Таким чином, підписуючи кредитний договір позичальник погодився, що банком надано йому в письмовій формі та у повному обсязі інформацію щодо переваг та недоліків запропонованої системи кредитування, тобто був обізнаний щодо переваг та недоліків запропонованої валюти кредитування.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Відповідно до ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин та враховуючи, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 та позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 під час розгляду справи не було доведено тих обставини, на які вони посилались, як на підставу своїх позовних вимог, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ПАТ "Райфайзен Банк Аваль", ОСОБА_3 про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним та про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору недійсним.

Щодо первісної позовної заяви ПАТ "Райфайзен Банк Аваль" до ОСОБА_2 ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, слід зазначити наступне.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 ЦК України (Позика). Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судом встановлено, що в зв'язку з не належним виконання позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість за кредитним договором №8 від 21. 07. 2008 року, яка станом на 20. 11. 2013 року становить 52 134,01 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 416 707,14 грн., яка складається із: 43 125,15 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 344 699,32 грн. - заборгованість за кредитом (в т.ч. прострочена заборгованість за кредитом - 1 881,31 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 15 037,31 грн.); 3 027,31 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 24 197,29 грн. - заборгованість за відсотками (в т. ч. прострочена заборгованість за відсотками - 2 531,08 дол. США, що еквівалентно по курсу НБУ 20 230,92 грн.); 47 810,53 грн. - пеня за прострочення сплати кредиту та відсотків, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (п.1 ч.1 стаття 611 ЦК).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, а також інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк/термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк/термін (частина 1 статті 530 ЦК).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав свої зобов'язання у строк, встановлений договором (частина 1 статті 612 ЦК).

За таких обставин та враховуючи, що позичальник не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача за первісним позовом, в зв'язку з чим вважає за можливе первісний позов задовольнити.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

З урахуванням задоволення первісного позову, у відповідності до вимог ст.. 88 ЦПК України, суд вважає за доцільне стягнути з ОСОБА_3 судовий збір в сумі 1 720,50 грн.

Керуючись статтями 192, 509, 525, 526, 530, 533, 611, 612, 625, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст.. 1, 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.. ст.. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 - про стягнення заборгованості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 8 від 21.07.2008 року, яка станом на 16. 10. 2013 року становить 52 134,01 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 416 707,14 грн. та судовий збір у сумі 1720,50 грн., а всього 418 427, 64 грн.

Позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_3 - про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним залишити без задоволення.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - про визнання кредитного договору недійсним залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: