22-ц/775/247/2015(м)
Головуючий першої інстанції Степанова С.В.
Доповідач: Осипчук О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„19" лютого 2015 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Осипчук О.В.

суддів: Мироненко І.П., Супрун М.Ю.,

при секретарі: Одінцові Е.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант-АСІСТАНС» про стягнення суми індексації заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди,-

в с т а н о в и в:

В червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь індексацію заробітної плати за період з 01.04.2010 року по 31.03.2014 року в сумі 2786,51грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 квітня 2014 року по день винесення судом рішення, виходячи із середньоденної заробітної плати у сумі 100 грн. 24 коп., та 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 грудня 2014 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Гарант-АСІСТАНС» на користь ОСОБА_1 індексацію заробітної плати в сумі 2786 грн. 51 коп., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01 квітня 2014 року по 26 грудня 2014 року в сумі 410 грн., у відшкодування моральної шкоди 100 грн., а всього: 3296 грн., 51 коп. В решті позову відмовлено.

Не погодившись частково з рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку і моральної шкоди і задовольнити його вимоги у повному обсязі, Стягнувши з відповідача середній заробіток у сумі 18700 грн., та 2000 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, а саме на порушення судом вимог статті 117 КЗпП України, п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» і незастосування п. 2 постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення». Суд безпідставно зменшив суму середнього заробітку за час затримки розрахунку і не зважив на те, що відповідач визнає невиплату йому при звільненні суми індексації у розмірі 2786,51 грн., яка була перерахована йому 30 грудня 2014 року у повному обсязі. В рішенні суду неправомірно застосовано розрахунок співмірності, що не передбачено ст. 117 КЗпП України. Крім того судом необґрунтовано частково задоволені вимоги про стягнення моральної шкоди.

Рішення суду в частині стягнення суми індексації ніким із сторін не оскаржується, тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

В апеляційному суді ОСОБА_1 підтримав доводи скарги у повному обсязі.

Представник відповідача до апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом використання факсимільного зв'язку.

Апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню з ухваленням нового рішення з таких підстав.

У відповідності зі ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач з 01 квітня 2010 року по 31 березня 2014 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Гарант-АСІСТАНС». За цей період позивачеві нараховувалася та виплачувалася заробітна плата. Розмір заборгованості з індексації заробітної плати перед позивачем за період з 01.04.2010 року по 31.03.2014 року становить 2786,51 грн.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив порушення трудових прав позивача, а саме не виплатив належні йому при звільненні суми у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а тому дійшов висновку про стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 410 грн.

При цьому розмір зазначеного середнього заробітку у сумі 410 грн., суд визначив з урахуванням того, що сума індексації в розмірі 2786,51 грн., дорівнює лише 2,19% від нарахованої позивачу суми заробітної плати, яка підлягала індексації за весь період трудових відносин з відповідачем (18700 грн.х2,19 :100), тобто з урахуванням спірної суми, на яку позивач мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та принципів розумності, справедливості і співмірності.

Задовольняючи частково вимоги про відшкодування моральної шкоди суд керувався вимогами ст. 237-1 КЗпП України, п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» і виходив з того, що відповідач порушив право позивача на отримання повного розрахунку, який на час ухвалення рішення не проведений, чим спричинив моральну шкоду.

Проте апеляційний суд не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Не можна вважати спором про розмір сум, належних до виплати при звільненні, спір про відрахування із заробітної плати (на відшкодування матеріальної шкоди, на повернення авансу тощо), оскільки він вирішується в іншому встановленому для нього порядку.

Результат аналізу наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиконання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст. 117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Довід скарги про неправомірне зменшення судом суми середнього заробітку та посилання апелянта на те, що поряд з принципом співмірності, який викладено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судом надумано застосовано принципи розумності та справедливості є правомірним.

Також є обґрунтованим довід скарги про безпідставне застосування судом пропорційності задоволення відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки застосування наведеної судом формули не передбачено діючим законодавством.

Позивачем при поданні позову було заявлено про невиплату на його користь відповідачем суми індексації заробітної плати за період з 01.04.2010 року по 31.03.2014 року у сумі 2786 грн., 51 коп. та надано розрахунок цієї суми.

Із наявних в справі заперечень відповідача на позов та на апеляційну скаргу ( а.с.64, 140) вбачається, що вимоги стосовно стягнення суми індексації у розмірі 2786,51 грн., відповідачем визнавалися в повному обсязі з посиланням на те, що була проведена службова перевірка за результатами якої були притягнути до дисциплінарної відповідальності співробітників бухгалтерії за порушення норм трудового законодавства внаслідок не нарахування та невиплати індексації.

Апеляційним судом перевірено розмір не нарахованої та невиплаченої позивачеві суми індексації заробітної плати і її розмір 2786,51 грн., визначений позивачем та визнаний відповідачем є вірним. Відповідач вказану суму визнав, не оспорює рішення суду в цій частині і вже виплатив суму індексації на користь позивача. Фактичний розрахунок відбувся 30 грудня 2014 року, коли відповідач поштовим переказом перерахував на користь ОСОБА_1 суму індексації у розмірі 2786 грн. 51 коп.( а.с. 131).

З огляду на наведене апеляційним судом не приймається до уваги заперечення відповідача про умисне затягування позивачем строку отримання суми індексації і неможливість сплати позивачу цієї суми раніше внаслідок ненадання останнім реквізитів свого рахунку, оскільки після ухвалення рішення судом першої інстанції відповідачеві нічого не завадило перерахувати належну позивачеві суму індексації поштовим переводом. Крім того, в апеляційному суді позивач взагалі заперечував той факт, що відповідачем були вжитті будь-які заходи для виплати належної йому при звільненні суми.

Враховуючи, що позивач був звільнений 31 березня 2014 року, який був його останнім робочим днем, розрахунок при звільненні отримав в цей же день, спору між сторонами щодо розміру суми індексації немає, то відповідно до ст. 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до вимог розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передували події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Апеляційний суд не погоджується з розрахунками суду при обчисленні середньоденної заробітної плати, оскільки місцевий суд не зважив на вимоги вказаного Порядку і взяв за основу розрахунку заробітну плату та кількість фактично відпрацьованих робочих днів за лютий та березень 2014 року і не врахував, що позивач звільнився 31 березня 2014 року, тому цей місяць не є таким, що передував події звільнення.

Приймаючи до уваги, що позивач звільнився 31 березня 2014 року, то при визначенні середньоденної заробітної плати необхідно враховувати заробітну плату за січень та лютий 2014 року (2000 грн. + 2000 грн. = 4000 грн., : 41( 21 у січні та 20 у лютому) робочих виходів за вказані місяці = 97,56 грн.)

Приймаючи до уваги, що графік роботи позивача за тиждень складався із 5 робочих днів та 2 вихідних, святкові дні - не робочі, то розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.04.2014 року по 30.12.2014 року складе 18 438 грн. 84 коп., виходячи із розрахунку 97,56 грн. х 189 робочих днів за вказаний період.

З урахуванням наведеного сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складе 18 438,84 грн., тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Між тим апеляційний суд не приймає до уваги доводи скарги про неправомірне зменшення судом суми у відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права ( наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин, які мають значення для правильного вирішення спору ( статті 3,4,11,31 ЦПК України).

Ураховуючи, що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у житті позивача, то висновок суду першої інстанції про часткове задоволення цих вимог і стягнення з відповідача на користь позивача 100 грн., є вірним і апеляційний суд з ним погоджується.

Апеляційний суд вважає, що незаконними діями відповідача позивачу було завдано моральної шкоди у вигляді необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя, однак вказаний позивачем розмір відшкодування у сумі 2000 грн., завищений тому висновок суду першої інстанції про часткове задоволення цих вимог і стягнення з відповідача на користь позивача 100 грн., є вірним і апеляційний суд з ним погоджується, оскільки судом враховано характер, тривалість та обсяг спричинених моральних страждань внаслідок невиплати суми індексації, вимушених змін в житті позивача, ступінь вини відповідача, оскільки судом з'ясовано наявність такої шкоди, протиправність діяння відповідача по невиплаті належних позиваці при звільненні сума, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

З огляду на наведене, рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку з ухваленням в цій частині нового рішення, а в частині стягнення моральної шкоди рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307,398,314,316 ЦПК України, апеляційний суд -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2014 року скасувати в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант-АСІСТАНС» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Гарант-АСІСТАНС» на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН НОМЕР_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 квітня 2014 року по 30 грудня 2014 року у сумі 18 438 (вісімнадцять тисяч чотириста тридцять вісім) грн., 84 коп.

Рішення суду в частині стягнення моральної шкоди залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: