Справа № 1320/553/12 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/783/1435/15 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3,

ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2014 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_6, Волосянська сільська рада Сколівського району Львівської області про встановлення на безоплатній основі безстрокового сервітуту на використання належної ОСОБА_4 на праві приватної власності земельної ділянки загальною площею 0,2016 га., розташованої у с. Волосянка Сколівського району Львівської області в урочищі "Обшар", для вільного доступу до належної йому та третій особі ОСОБА_6 на праві часткової власності земельної ділянки загальною площею 0,2500 га, розташованої у с. Волосянка Сколівського району Львівської області, призначеної для обслуговування житлового будинку, зокрема, права проходу шириною 1 м та довжиною 30 м.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позову відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Покликається на те, що підставою звернення з позовом про встановлення сервітуту на право проходу є те, що його земельна ділянка оточена з усіх сторін земельними ділянками, яку перебувають у власності відповідача та інших осіб землекористувачів, а тому йому необхідно їх пересікати при проході до населеного пункту.

Також апелянт просить врахувати, що докази, які взяв до уваги суд першої інстанції при ухваленні рішення, не підтверджують факт, що під"їздна дорога не була помилково передана у власність ОСОБА_7, оскільки в наданому позивачем плані земельних ділянок видно перебування під"їздної дороги в межах належної ОСОБА_7 земельної ділянки. Крім цього, вихід до вищезазначеної під"їздної дороги, переданої у власність ОСОБА_7, знаходиться на відстані приблизно одного кілометра від належної йому земельної ділянки.

Не відповідає дійсності твердження суду про наявність пішохідної дороги шириною 4 м, яка згідно довідки №2028 від 03.12.2012 року та усних пояснень представника Волосянківської селищної ради - землевпорядника ОСОБА_8, проходить між земельними ділянками відповідача та ОСОБА_9 та веде до належної апелянту земельної ділянки. Такої пішоходної дороги у вказаному місці немає, що стверджується висновком судово-технічної експертизи №2808 від 15.09.2014 року. З наведених підстав просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_4, її представника ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, що прохід до будинковолодіння позивача є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, належної на праві власності відповідачці, до якої позивач з приводу встановлення земельного сервітуту не звертався.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

За змістом ст. 98 ЗК України правом земельного сервітуту є право особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Згідно зі ст. 99 ЗК власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення земельних сервітутів, у тому числі, у вигляді надання права проходу та проїзду на велосипеді.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки для задоволення потреб інших осіб, що не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно - визначеній особі.

Таким чином, закон вимагає від позивача подання суду доказів того, що прохід до його будинковолодіння неможливий без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі є суміжними землевласниками, ОСОБА_2 та третій особі у справі, ОСОБА_6, на праві спільної часткової власності (по 1/2 ідеальній частині) належить земельна ділянка площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:015:0032 у с.Волосянка Сколівського району Львівської області для обслуговування житлового будинку, що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЛВ № 071514 від 22.03.2004 р. та копією договору дарування половини житлового будинку, господарських будівель і споруд та земельної ділянки від 24.05.2005 р., а ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка площею 0,2016 га, кадастровий номер :01:015:0593 в урочищі "Обшар" у с. Волосянка Сколівського району Львівської області для обслуговування житлового будинку, що підтверджується копією Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 428602 від 08.11.2007 р.

Судом також встановлено, що генеральним планом забудови села Волосянка до належної позивачу вищезазначеної земельної ділянки передбачена під'їзна дорога, що веде зі сторони присадибних ділянок навпроти центральної дороги і вже існує, є придатною для використання. Зазначені обставини стверджуються належно завіреною схемою розміщення земельної ділянки згідно генерального плану села Волосянка, належно завіреним абрисом земельних ділянок землекористувачів та землевласників по АДРЕСА_1, а також виконаними планово-картографічними матеріалами при виготовленні на замовлення відповідача ліцензованою установою технічної документації для одержання у власність належної їй на даний час земельної ділянки та самою належно завіреною технічною документацією з підготовки та видачі Державного акту на право власності на землю відповідачу. Зазначена вище дорога до належної позивачу та третій особі земельної ділянки була передбачена також і будівельним паспортом вказаної земельної ділянки, що сторонами не заперечувалось в суді.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивач безперешкодно може використовувати належну йому на праві спільної часткової власності земельну ділянку площею 0,2500 га у с. Волосянка Сколівського району Львівської області за її цільовим призначенням, маючи до неї вільний доступ шляхом проїзду та проходу по під'їзній дорозі, яка є дорогою загального користування, власником якої є Волосянківська сільська рада Сколівського району Львівської області.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції взяв до уваги висновок судової земельно-технічної експертизи № 2808 від 15.09.2014 р., згідно з яким необхідності у встановленні безстрокового земельного сервітуту на земельній ділянці площею 0,2016 га у с. Волосянка Сколівського району Львівської області для обслуговування житлового будинку, яка перебуває у приватній власності відповідачки, зокрема, на право проходу позивачу та третій особі до належної їм на праві спільної часткової власності земельної ділянки площею 0,2500 га у с.Волосянка Сколівського району Львівської області для обслуговування житлового будинку, немає.

Крім того судом встановлено, що позивач може користуватися пішохідною дорогою шириною близько 4 м, що розташована на землях сільської ради і проходить з центральної дороги до належної йому земельної ділянки та знаходиться між земельними ділянками ОСОБА_4 та ОСОБА_9, що підтверджується вищезгаданим висновком та довідкою виконкому Волосянківської сільської ради, провівши перед цим відповідні геодезичні роботи, а також роботи з вирубування дерев та вирівнювання рельєфу, що фізично є можливим і не становить істотної складності.

При цьому, суд вірно не взяв до уваги посилання представника позивача, на неможливість проходу його довірителя по вказаній пішохідній дорозі і належного облаштування такого проходу через значні, на його думку, затрати з цього приводу та необхідність одержання відповідних дозволів сільської ради і інших служб (наприклад для вирубування чагарників і дерев), а також через припущення зсуву ґрунту, так як такі не ґрунтуються на конкретних доказах, є припущенням, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України недоведені належними та допустимими доказами.

З урахуванням вищенаведеного, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивач, на порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України, не довів того, що прохід до його будинковолодіння неможливий без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки.

Крім цього, відповідно до ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови.

Разом з тим доказів на підтвердження намірів позивача, спрямованих на добровільне досягнення домовленостей із відповідачкою про встановлення земельного сервітуту, позивач суду не надав, що вірно врахував суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення суду.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального закону, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення суду.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 02 грудня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча: Шеремета Н.О.

Судді: Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.