Ухвала

іменем україни

18 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Ступак О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про перерахунок розміру часток у праві спільної власності на житловий будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, вимоги якого під час розгляду справи уточнив та остаточно просив визначити належні сторонам частки у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до реальних часток сторін у такому співвідношенні: позивачу - 23/25 частини вказаного житлового будинку; відповідачу - 2/25 частини вказаного житлового будинку, визнавши за кожним з них право на вказані частки нерухомого майна.

На обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначив, що він є власником 11/20 частки житлового будинку АДРЕСА_1, власником решти, 9/20 частки вказаного будинку, є ОСОБА_4 За будинком закріплено земельну ділянку площею 1 035 кв. м. Проте розмір часток, належних сторонам у праві спільної власності на жилий будинок, не відповідає дійсному співвідношенню площ, які фактично використовуються сторонами.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає наведеним нормам процесуального права, є законним та обґрунтованим.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 грудня 1997 року спадкоємцями майна ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, є син ОСОБА_6 та дочка ОСОБА_4 Спадкове майно складається з житлового будинку АДРЕСА_1 разом з господарськими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці площею 1 035 кв. м; Ѕ частки цього будинку згідно із записом реєстрової книги № 3/26 від 08 грудня 1997 року зареєстрована за ОСОБА_4

ОСОБА_6 здійснив відчуження успадкованої частини житлового будинку.

Згідно з договором купівлі-продажу від 25 травня 2005 року ОСОБА_3 придбав у ОСОБА_7 11/20 частки житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до технічного паспорта від 09 жовтня 2013 року № 3/26 на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_3 належить 11/20 частки цього будинку, а ОСОБА_4 - 9/20.

Рішенням Виконавчого комітету Запорізької міської ради від 06 січня 1955 року за вищевказаним житловим будинком закріплено земельну ділянку площею 1 035 кв. м.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 18 серпня 2014 року № 22/144 установлено, що розміри часток сторін у справі, які зазначені у правовстановлюючих документах, не відповідають реальним часткам у користуванні будинком АДРЕСА_1.

Так, ОСОБА_3 користується 23/25 частинами вказаного будинку замість 11/20, а ОСОБА_4 - 2/25 замість 9/20.

Частинами 3, 4, 5 ст. 357 ЦК України установлено, що співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна; співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності; поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того зі співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Статтею 41 Конституції України установлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з безпідставності вказаних позовних вимог, оскільки поліпшення частини будинку з господарськими будівлями і спорудами, які належать позивачу, і збільшення його вартості не є підставою для збільшення його частки у праві спільної часткової власності, адже добудовані приміщення є прибудовами, про що вказано у технічному паспорті, отже суд правильно керувався ч. 4 ст. 357 ЦК України, враховуючи встановлені обставини справи.

Апеляційний суд припустився помилки в застосуванні матеріального закону, оскільки не встановив обставин за наявності яких згідно з ч. 3 ст. 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві власності, що призвело до неправильного вирішення спору. Встановлена судом апеляційної інстанції невідповідність розміру часток співвласників, визначена у правовстановлюючих документах, реальним часткам у користуванні не є тією обставиною, з якою закон пов'язує право на збільшення частки співвласника у праві власності. Всупереч вимогам ст. ст. 303, 304, 316 ЦПК України суд апеляційної інстанції належним чином не з'ясував характеру і суті заявлених позивачем вимог, норм права, якими вони регулюються, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, на встановивши нових обставин, які б спростовували висновки суду першої інстанції, чи інших обставин, які у відповідності до ст. 309 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення, безпідставно скасував законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням рішення суду першої інстанції в силі з підстав, передбачених ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 грудня 2014 року скасувати, рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2014 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

І.К. Парінова

О.В. Ступак

С.П. Штелик