Справа № 734/3273/14 Провадження № 22-ц/795/559/2015 Головуючий у I інстанції -Бригинець М. М. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2015 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

при секретарі - Поклад Д.В.,

за участю позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

третьої особи ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Козелецького районного суду від 03 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Максимівської сільської ради Козелецького району про визнання права власності на спадкове майно за заповітом, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Козелецького районного суду від 03 лютого 2015 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 В іншій частині заявлених вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність судового рішення та ухвалення його з порушенням норм матеріального права, просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити її позов.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не прийняв до уваги довідку виконкому Максимівської сільської ради від 18 вересня 2014 року про те, що станом на 01 січня 1996 року ОСОБА_5 була головою іншого домогосподарства АДРЕСА_2, що підтверджує її вибуття з колишнього колгоспного двору, а саме із спірного домогосподарства.

Апелянт зазначає, що суд не зробив висновку, чи мала право ОСОБА_5 на частину спірного житлового будинку на день своєї смерті. Стверджує, що вказана особа втратила право на майно колишнього колгоспного двору, оскільки не витребувала своєї частки, що належала їй станом на 01 липня 1990 року та 15 квітня 1991 року, протягом 18 років до дня своєї смерті.

Також апеляційна скарга містить посилання на те, що судом не надано належної оцінки тій обставині, що спірний житловий будинок з 1983 року був зареєстрований на спадкодавця ОСОБА_6, яким вона володіла до ІНФОРМАЦІЯ_1 року - дня своєї смерті.

Крім того, апелянт вказує, що оспорюване рішення не може бути в подальшому підставою для реєстрації її речових прав, оскільки в його резолютивній частині незрозуміло зазначена частка житлового будинку, на яку за нею визначено право власності.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи частково позовні вимоги та визнаючи за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину житлового будинку, суд першої інстанції виходив з того, що спадкодавець ОСОБА_6 мала право лише на 1/2 частину домогосподарства, яке відносилось до категорії колгоспних дворів, членами якого станом на 01 липня 1990 року та 15 квітня 1991 року були ОСОБА_6 та ОСОБА_5, а доводи позивача, що остання втратила право на майно колишнього колгоспного двору в зв'язку з отриманням компенсації при його розподілі, були спростовані під час розгляду справи.

З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він повністю ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам законодавства, яким регулюються спірні правовідносини.

По справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6 (а.с. 10), яка за свого життя розпорядилась своїм майном, склавши 17 грудня 2007 року заповіт (а.с. 34). Вказаним заповітом вона заповіла все своє майно ОСОБА_1

05 грудня 2012 року державним нотаріусом Остерської районної державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_1 були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 12-14), що є підтвердженням прийняття позивачем у встановленому порядку спадщини після померлої ОСОБА_6 Спадщина, на яку видані вказані свідоцтва, складається з земельних ділянок площею відповідно 0,2500 га та 2,450 га, і грошового вкладу, який зберігається у ТВБВ № 10024/0217/030.

З довідок виконкому Максимівської сільської ради Козелецького району від 06 жовтня 2014 року №№ 157, 158 вбачається, що господарство, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 станом на 01 липня 1990 року та 15 квітня 1991 року відносилось до категорії дворів колгоспного типу, членами якого були ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (а.с. 23, 25).

З матеріалів справи також вбачається, що 16 жовтня 2014 року за заявою ОСОБА_3 відкрита спадкова справа після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5 Заявнику було видано свідоцтво від 05 грудня 2014 року про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай) у землі (а.с. 41-42).

Статтями 1216, 1217, 1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зважаючи на наведені норми, беручи до уваги роз'яснення п. 6 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 1995 року № 20 та дослідивши обставини справи в сукупності, суд першої інстанції правильно визнав за ОСОБА_1 право власності лише на 1/2 частину житлового будинку. Хоча у складеному на ім'я позивача заповіті померла ОСОБА_6 заповідала апелянту все належне їй майно, в тому числі і житловий будинок АДРЕСА_1 проте у спірному будинку їй належала лише 1/2 частина, оскільки домоволодіння мало статус «колгоспного двору» і на час припинення правового режиму його існування такий двір складався з двох осіб - ОСОБА_6 та ОСОБА_5, кожна з яких мала право на його частку. Викладене свідчить саме про обґрунтованість висновку районного суду про те, що на день своєї смерті ОСОБА_5 мала права на частину спірного будинку.

Посилання апелянта на те, що ОСОБА_5 була головою іншого домоволодіння по АДРЕСА_2, тому і втратила право на спірне майно колишнього колгоспного двору, є необґрунтованими і не можуть бути взяті до уваги колегії суддів.

З наявної в матеріалах справи довідки Максимівської сільської ради від 18 березня 2015 року № 42, яка надійшла на запит апеляційного суду, вбачається, що станом на 01 липня 1990 року та 15 квітня 1991 року домогосподарство за адресою АДРЕСА_2 відносилось до категорії «колгоспний двір». Голова та члени колгоспного двору були відсутні, оскільки його власник ОСОБА_7 померла та заповідала житловий будинок ОСОБА_5 Станом на вищевказані дати зареєстрованих осіб по даному господарству не було (а.с. 83).

Доводи апеляційної скарги про те, що померла ОСОБА_5 не витребувала протягом 18 років належну їй частину будинку, а отже втратила право на частку у майні колгоспного двору, не є підставою для скасування судового рішення в частині, оскільки витребування частки у майні колгоспного двору є правом особи, а не обов'язком, як про це зазначає апелянт. Сплив строку позовної давності судом рахується з часу, коли особа дізналась, або мала дізнатись про порушення її прав. Як вбачається з копії заповіту померлої ОСОБА_5 на ім'я ОСОБА_3 від 3 червня 2010 року (а.с. 42 зворот), остання заповідала племіннику саме домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, отже була переконана у належності їй даного будинку. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що права члена колгоспного двору померлої ОСОБА_5 за її життя порушувалось, вона про це була обізнана, проте не скористалась можливістю оформити своє право власності.

Вибуття ОСОБА_5 в 1996 році до господарства за іншою адресою у тому ж населеному пункті правового значення для вирішення спору не має, оскільки на вказаний період часу правовий режим майна «колгоспного двору» вже припинив своє існування, а отже переміщення особи до іншого місця мешкання не означало автоматичне припинення статусу члену колгоспного двору у попередньому господарстві.

Доводи апелянта про те, що ОСОБА_5 отримала компенсацію при виході з колгоспного двору ще до 1991 року, належними доказами не підтверджені, а отже є припущеннями, на яких не може ґрунтуватись судове рішення.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції було вірно застосовано приписи норм матеріального права відповідно до правовідносин, що виникли між сторонами.

Також є безпідставними доводи апеляційної скарги стосовно невірного визначення частки житлового будинку в резолютивній частині рішення.

Так, з оригіналу рішення Козелецького районного суду від 03 лютого 2015 року, яке наявне в матеріалах даної цивільної справи на а.с. 54-55, вбачається, що резолютивна його частина, так само як і мотивувальна, містять конкретне визначення розміру частки житлового будинку (1/2 частина), на яку, на думку суду, має право позивач в порядку спадкування. Вказана обставина підтверджується і журналом судового засідання від 03 лютого 2015 року (а.с.52-53), з прослуханого запису якого вбачається, що за ОСОБА_1 було визнано право власності саме на 1/2 частину спірного житлового будинку. Інших даних щодо невизначення частки майна позивача у судовому рішенні матеріали справи не містять.

Сукупність обставин справи приводить апеляційний суд до переконання, що судом першої інстанції правильно встановлені правовідносини між сторонами і їм надана вірна юридична оцінка. Оскаржуване рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених доказах, оцінка яких проведена у відповідності до положень ст.ст. 57-66 ЦПК України і доводи апеляційної скарги їх не спростовують та не містять передбачених законом підстав для скасування вірного по суті рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 315-317, 319, 324 ЦПК України, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Козелецького районного суду від 03 лютого 2015 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: