Справа № 367/2296/15 Головуючий у І інстанції Чернов Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/4092/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 20 23.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Голуб С.А.,

суддів: Воробйової Н.С., Приходька К.П.

при секретарі Ромашині І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про визнання недійсними договорів дарування,

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2015 року позивач пред'явила в суді названий позов.

В позові посилалась на те, що 12 жовтня 2005 року між нею та відповідачем був укладений договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 Київської області та договір дарування двох земельних ділянок: площею 4783 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства та площею 1500 кв.м. за будівництва та обслуговування житлового будинку за цією ж адресою, в якому вона виступала дарувальником, а відповідач обдарованою.

Договір нею був укладений внаслідок помилки, оскільки вона мала на меті укладати договір довічного утримання, а не договір дарування. Позивач зазначала, що вона ніколи не мала на меті безоплатно відчужити належний їй на праві власності житловий будинок та земельні ділянки . Відповідач є дочкою позивача. Відповідач переїхала проживати в будинок, який отримала за договором дарування, а позивач переїхала проживати в належну їй на праві власності квартиру в м.Києві. Деякий час відповідач надавала їй допомогу, забезпечувала його продуктами харчування, відвідувала та здійснювала догляд.

Після того як відповідач відмовилась надавати їй допомогу, позивач мала намір розірвати договір, але виявила, що вона уклала не договір довічного утримання, а договір дарування.

Позивач просила суд визнати договір дарування будинку та земельних ділянок недійсним.

Рішенням Ірпінського міського суду київської області від 05 червня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. В доводах апеляційної скарги зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт наголошує на тому, що відповідач у своїх запереченнях на позов також вказувала про те, що спочатку вона здійснювала догляд позивача та утримувала її, а тому ці обставини не підлягали доказуванню. Ці обставини, на думку позивача, доводять те, що позивач помилилась в правовій природі правочину, оскільки вважала, що за договором дарування відповідач зобов'язана надавати їй утримання.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін та перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги й обговоривши доводи апелянта вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 215 ЦПК України описова частина рішення суду складається з узагальненого викладу позиції відповідача, пояснень осіб, які беруть участь у справі, інших доказів, досліджених судом, а мотивувальна частина має містити в собі встановлені судом обставини справи і визначені відповідно до них правовідносини, мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішення нормативно-правові акти.

Вказаним нормам права рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 жовтня 2005 р. між сторонами було укладено договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1, Київської області (а.с.7), а також земельних ділянок розміром 4783 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства та площею 1500 кв.м. за будівництва та обслуговування житлового будинку за цією ж адресою (а.с.8).

Будь-яких інших обставин, що мають значення для справи, суд першої інстанції у рішенні суду не зазначав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірними договорами дарування не встановлено обов'язку обдарованого довічно утримувати дарувальника.

При цьому суд першої інстанції не обґрунтував свого рішення, не вказав мотивів, з яких він вважав встановленою відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позивача.

Тобто рішення суду є взагалі не обґрунтованим.

Усуваючи такі недоліки судового рішення, на які посилалась також позивач в апеляційній скарзі, судова колегія на підставі наявних у справі доказів перевіряє правильність висновків суду.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Позивач оскаржувала договір з тієї підстави, що договір вчинений внаслідок помилки, оскільки позивач помилялась у правовій природі договору дарування, не розуміла, що за цим договором вона передає належне їй майно у власність відповідача безоплатно без будь-якого обов'язку вчиняти на користь позивача будь-які дії майнового або немайнового характеру.

Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Оскаржуючи договір з підстав укладення його внаслідок помилки щодо безоплатності цього правочину, тобто відсутності з боку обдарованого будь-яких обов'язків щодо дарувальника, позивач мала довести ці обставини, а саме те, що під час підготовки та оформлення договору дарування їй не було роз'яснено наслідки укладання такого договору, що підписуючи договір вона не розуміла, що безоплатно і без будь-яких обов'язків з боку обдарованого відчужує належне їй майно відповідачу.

Позивач, доводячи обставини справи якими вон обгрунтовувала свої позовні вимоги, надала лише копії договорів дарування. Однак ці докази не давали суду підстав встановити обставини щодо помилки позивача щодо природи правочину.

Жодного іншого доказу, який би міг підтвердити її позовні вимоги, позивач суду не надала.

Сторони є матір'ю і дочкою. Будинок, який був подарований відповідачу, не являвся єдиним житлом позивача, оскільки вона також має житло в м.Києві, куди і виселилась після укладання договору дарування. Відповідач же, в свою чергу, переселилась до будинку. Тобто договір був виконаний, майно за договором було передано обдарованому.

Та обставина, що відповідач у своїх запереченнях на позов визнавала, що вона допомагала матері, відвідувала її, але позивач залишається незадоволеною, не може свідчити про те, що сторони погоджували між собою, що договір не є безоплатним. Допомога матері похилого віку є обов'язком дочки, а тому твердження позивача про те, що надання такої допомоги свідчить про наявність між сторонами домовленості про взяття на себе обдарованою обов'язків за договором дарування є голослівним.

Враховуючи наведене, судова колегія вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм процесуального права в частині його змісту і обґрунтованості. Судова колегія замість суду першої інстанції обгрунтувала, з яких підстав позов не підлягав до задоволення, зазначила мотиви, з яких відхиляються доводи позивача, тобто виклала мотивувальну частину рішення.

Відповідно до ч.3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, але висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову є правильними, а тому рішення суду не підлягає скасуванню.

На підставі ч.3 ст. 203 ЦК України, ст.ст. 229, 717 ЦК України, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 316 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 05 червня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції .

Головуючий:

Судді: