У Х В А Л А

Іменем України

22 липня 2015 року м. Токмак

Суддя Токмацького районного суду Запорізької області Петренко Л.В., розглянувши позовну заяву Публічного Акціонерного Товариства Дельта Банк в особі представника ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановила:

Представник ПАТ Дельта Банк ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою Токмацького районного суду Запорізької області від 07 липня 2015 року позовну заяву Публічного Акціонерного Товариства Дельта Банк в особі представника ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - залишено без руху та надано пять днів з дня отримання копії ухвали для усунення недоліків, зазначених в ухвалі. Зокрема в ухвалі вказувалося на необхідність сплати судового збору, оскільки позов предявлено ПАТ «Дельта Банк», а не уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а заявлені вимоги не пов'язані із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку, а випливають з цивільно-правових зобовязань між банком та фізичною особою. За таких обставин судовий збір повинен бути сплачений на загальних підставах.

21 липня 2015 року представник позивача подав до Токмацького районного суду заяву на виконання ухвали суду від 07 липня 2015 року, з якої вбачається що, частково недоліки позовної заяви були усунуті, проте судовий збір позивачем сплачено не було.

В даному випадку вимоги ухвали суду від 07 липня 2015 року представником позивача не виконані, він не надав доказів сплати судового збору, посилаючись на положення п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», вказував, що звільнений від сплати судового збору.

Разом з цим пунктом 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Пунктами 6, 16 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено поняття ліквідації банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства та тимчасової адміністрації - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим законом.

Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у звязку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, зокрема, випадки, коли окремі органи, здійснюючи надані їм законодавством повноваження, звільняються від сплати судового збору як позивачі. У вирішенні питання про те, чи здійснюють відповідні органи у спірних правовідносинах свої повноваження, суду слід виходити з норм законів та інших актів законодавства України, якими передбачено такі повноваження. Зокрема, наведене стосується здійснення Національним банком України та його органами функцій кредитора останньої інстанції для банків і організації системи рефінансування (пункт 3 статті 7 Закону України "Про Національний банк України") з наданням відповідних кредитів та здійсненням інших операцій, зазначених у статті 42 згаданого Закону, оскільки у пов'язаних з цим правовідносинах Національний банк України реалізує надані йому законом повноваження. Якщо ж згадані органи звертаються до суду не у зв'язку з виконанням своїх повноважень, або з вимогами, які не пов'язані з поданням позовів щодо яких їх звільнено від сплати судового збору, або коли їх звільнено від такої сплати лише як позивачів, а вони беруть участь у справі не як позивачі, то вони зобов'язані сплачувати судовий збір у загальному порядку.

Предметом спору в даній справі є стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відтак, дана справа не пов'язана зі здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації ПАТ Дельта Банк.

Крім того, відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року N 10, де зазначено, що статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, зокрема, випадки, коли деякі органи влади, здійснюючи надані їм законодавством повноваження, звільняються від сплати судового збору як позивачі.

Якщо ж згадані органи звертаються до суду не у зв'язку з виконанням своїх повноважень або з вимогами, не пов'язаними з тими, за подання позовів щодо яких їх звільнено від сплати судового збору, або якщо їх звільнено від такої сплати лише як позивачів, а вони беруть участь у справі не як позивачі, то вони зобов'язані сплачувати судовий збір на загальних підставах.

Як вказує ст. 119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

В порушення вимог ч. 5 ст. 119 ЦПК України до позовної заяви не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі.

З огляду, зокрема, на предмет спору у даній справі, повноваження уповноваженої особи Фонду та правову сутність процедури тимчасової адміністрації, приходжу до висновку про відсутність підстав для звільнення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від сплати судового збору у справі предметом якої є стягнення заборгованості за кредитним договором, а не здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Враховуючи те, що в установлений строк позивачем зазначені в ухвалі недоліки не усунені, а тому позовну заяву слід вважати неподаною і повернути позивачеві.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти' Франції від 16.12.1992 р.).

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства»від 28.10.1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд може бути обмежене державою, якщо це обмеження не завдає шкоди самій суті права. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року вказано, що обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, «якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою».

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Враховуючи те, що в установлений строк позивачем зазначені в ухвалі недоліки не усунені, зокрема не сплачено судовий збір, а тому заяву слід вважати неподаною і повернути позивачеві.

На підставі викладеного, керуючись ст. 121, 210 ЦПК України,

ухвалила:

Позовну заяву Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором вважати неподаною та повернути позивачеві.

Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала може бути оскаржена в 5-денний строк з дня її проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області через Токмацький районний суд Запорізької області. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя /підпис/

з оригіналом згідно

Суддя: