АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця Б.Б., Мазурик О.Ф.

при секретарі: Прохоровій В.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою через представника ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

в с т а н о в и л а :

Справа 754/10727/14 Апеляційне провадження № 22-ц-796/3039/2015
Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
у жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири та зобов'язати останнього повернути їй квартиру.

В обґрунтування позову зазначала, що 31.01.2009 року вона придбала квартиру АДРЕСА_1. У вказаній квартирі за її згодою проживала її донька ОСОБА_4 13.04.2009 року на ім`я доньки вона видала довіреність, якою уповноважила останню продати цю квартиру. У цей же день відповідач відвіз доньку до приватного нотаріуса, де остання підписала договір купівлі-продажу спірної квартири, проте будь - яких коштів від продажу квартири не отримала, а квартиру продала примусово. Відповідач пообіцяв, що її донька зможе надалі проживати у цій квартирі, але на даний час він її виселив. Враховуючи те, що на момент укладення договору купівлі-продажу відповідач з нею не розрахувався, не виконав умови договору з купівлі-продажу квартири, а тому договір є недійсним на підставі ст. 215 ЦК України.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.12.2014 року у задоволенні позову відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, накладені ухвалою суду від 17.11.2014 року.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач через представника подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, суд не врахував, що відповідач не надав доказів про те, що він сплатив кошти за квартиру. Суд також не звернув уваги на те, що за довіреністю ОСОБА_4 не мала повноважень на отримання коштів, розрахунок мав бути проведений лише з власником квартири, а тому вона діяла з перевищенням повноважень.

У судовому засіданні апелянт, її представник ОСОБА_8 та третя особа - ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Відповідач та його представник ОСОБА_9 просили апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 подала заяву про розгляд справи без її участі.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 31.01.2009 року ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1.

13.03.2009 року ОСОБА_1 видала довіреність на ім`я ОСОБА_4, якою уповноважила останню продати на умовах і за ціною на її розсуд чи подарувати ОСОБА_3 спірну квартиру.

Цього ж дня між ОСОБА_4, яка діяла від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, та ОСОБА_3 був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5

Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу квартири від 13.03.2009 року продаж квартири вчинено за 40 000 грн., які покупець сплатив продавцю в особі представника до підписання цього договору. Підписання продавцем в особі представника цього договору, свідчить про проведення з нею повного розрахунку за продану квартиру в повному обсязі та відсутність з її боку будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з відсутності правових підстав для визнання договору недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим у справі обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 ЦК України дійсність правочину презюмується.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 7 та п.п. 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Обставини щодо яких помилялася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях одніє зі сторін правочину.

Позивач у позовній заяві зазначила як підставу визнання договору купівлі - продажу недійсним ст. ст. 215, 229, 230 ЦК України, тобто виходила з підстав недійсності правочину, вчинено під впливом обману, під впливом помилки, правочину не направленого на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, що є окремими та взаємовиключними підставами визнання правочину недійсним. За обставинами ж, викладеними у позовній заяві позивач вважає договір недійсним, оскільки покупець не виконав зобов`язань щодо оплати вартості проданої квартири.

Разом з тим, невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину не має значення при вирішенні питання щодо недійсності правочину. Питання стягнення з відповідача коштів за придбану квартиру не було предметом даного спору. Крім того, у п. 4 договору купівлі - продажу зазначено, що продаж вчинено за 40 000 грн. які покупець сплатив продавцю в особі представника до підписання цього договору. Підписання продавцем в особі представника цього договору, свідчить про проведення з нею повного розрахунку за продану квартиру в повному обсязі та відсутність з її боку будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця.

При укладенні договору купівлі - продажу квартири ОСОБА_4 діяла від імені позивачки на підставі нотаріально посвідченої довіреності, яка недійсною не визнавалася.

Відповідно до ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Відповідно до довіреності ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 продати на умовах і за ціною на її розсуд чи подарувати ОСОБА_3 спірну квартиру. Таким чином, ОСОБА_4 була уповноважена як на продаж спірної квартири так і на її дарування, а відтак мала всі повноваження як продавця, так і дарувальника лише з тими обмеженнями, що відчужувати спірну квартиру вона могла лише ОСОБА_3

ОСОБА_4 діючи від імені позивачки продала спірну квартиру ОСОБА_3, а не будь - якій іншій особі.

У разі неповернення ОСОБА_4 отриманого за договором, на вчинення якого вона була уповноважена, позивач не позбавлена права вирішувати питання про стягнення коштів з останньої.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, вірно встановив обставини справи на основі об'єктивної оцінки доказів, наданих сторонами та правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді