МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
15.06.2015 року Справа № 370/379/15-ц
Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Тандира О.В., при секретарі Гребінській Н.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Макарів справу за позовом Прокурора Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним державних актів, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, -
В обґрунтування позову прокурор вказав, що у порушення вимог законодавства рішенням Копилівської сільської ради від 11.07.2006 року за №16-02-5, яке вказано як підстава видачі державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1, питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки а також передача її у власність відповідачу не вирішувалося. Крім того, в порушення ст. 118 ЗК України (в редакції закону станом на момент виникнення спірних правовідносин) під час відведення земельної ділянки у власність відповідачу розроблялася технічна документація, яка природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини не погоджувалася. Відповідно до інформації Копилівської сільської ради протягом 2005-2009 року відповідач до сільської ради із заявами щодо відведення земельних ділянок у власність не зверталася. Таким чином, прокурор вважає, що державний акт на імя відповідача є недійсний, як виданий без відповідної правової підстави.
Також прокурор вказав, що відповідно до ст. 228 ЦК України правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави. Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. вважається таким, що порушує публічний порядок, та є нікчемним, а тому договір дарування від 27.03.2007 року за №2521, який є підставою видачі державного акту ОСОБА_2, є нікчемним, і як наслідок недійсним є державний акт на право власності на землю, виданий на підставі цього договору.
Крім того, прокурор вказав, що відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК України , власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках, а тому спірну земельну ділянку слід витребувати на користь держави від ОСОБА_2
У судовому засіданні прокурор вимоги за позовом підтримав, просив його задовольнити із вказаних у позовній заяві підстав.
Відповідачі у судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у звязку із чим суд ухвалив заочно розглянути справу на підставі наявних у ній доказів.
Управління Держземагенства у Макарівському районі Київської області у судове засідання представника не направило, згоди на участь у справі у якості третьої особи не надавало, а тому відповідно до ст. 36 ЦПК України справа розглядається без участі цієї особи.
Заслухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
Згідно висновку експерта про ринкову вартість - вартість земельної ділянки становить 136881 грн.
Як встановлено судом, рішенням Копилівської сільської ради від 11.07.2006 року за №16-02-5 питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки відповідачу не вирішувалося. Вказаним рішенням вирішувалося питання затвердження технічної документації із землеустрою та передачу у власність земельних ділянок ОСОБА_3, та іншим, про що свідчить копія цього рішення, що у матеріалах справи (а.с. 7).
Як вбачається із технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_1, ця документація природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами не погоджувалася. Крім того, у вказаній технічній документації міститься рішення Копилівської сільської ради про надання дозволу ОСОБА_1, на виготовлення технічної документації із землеустрою, яке не містить ні номеру ні дати.
Відповідно до інформації Копилівської сільської ради від 13.10.2014 року за №158 протягом 2005-2009 року ОСОБА_1, до сільської ради із заявами щодо відведення земельних ділянок у власність не зверталася.
Вказані обставини не спростовані відповідачами.
Судом також встановлено, що 27.03.2007 року на підставі договору дарування ОСОБА_1, відчужив право власності на користь ОСОБА_2 Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Макарівського районного нотаріального округу ОСОБА_4, та зареєстровано у реєстрі за № 2521.
На підставі вказаного договору ОСОБА_2, 18.05.2007 року отримав державний акт серії ЯЕ №595530 на вказану земельну ділянку.
Згідно з ст. 12 Земельного кодексу України розпорядження землями територіальних громад належить до повноважень сільських, селищних, міських рад та здійснюється до вимог цього Кодексу.
Як зазначено у ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування.
Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Відповідно до ст. 118 ЗК України (в редакції закону станом на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної. Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідний орган місцевого самоврядування або орган виконавчої влади в місячний термін розглядає клопотання і надає дозвіл підприємствам, установам та організаціям на розробку проекту приватизації земель. Передача земельних ділянок у власність громадянам - працівникам державних та комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, а також пенсіонерам з їх числа провадиться після затвердження проекту приватизації земель у порядку, встановленому цим Кодексом. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно- епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.
У відповідності до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» до виключеної компетенції сільських, селищних, міських рад відноситься питання регулювання земельних відносин.
Таким чином, оскільки судом встановлено, що рішення сільської ради про передачу у власність ОСОБА_1, спірної земельної ділянки не ухвалювалося, суд приходить до висновку, що державний акт на право власності на земельну ділянку був їй виданий без відповідної правової підстави, а тому підлягає визнанню недійсним.
Як вказано у ст. 228 ЦК України, правочин, спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним, вважається таким, що порушує публічний порядок, та є нікчемним.
Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Зважаючи на те, що рішення сільської ради, як підстава передачі у власність земельної ділянки у даному випадку не ухвалювалося, державний акт на право власності на земельну ділянку на імя ОСОБА_1, визнається судом недійсним, тобто таким, що не створює правових наслідків з моменту його видачі, відповідач ОСОБА_1, розпорядився земельною ділянкою, яка йому не належала, а тому суд приходить до висновку, що договір дарування від 27.03.2007 року за №2521 є нікчемним відповідно до ст. 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок.
Водночас, підлягає визнанню недійсним і державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2, на підставі вказаного договору.
Щодо вимог прокурора про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, слід зазначити, що вказаний спосіб захисту порушеного права є належним з огляду на нижченаведене.
Так, відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно ст. 16 ЦК України, можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним а також інші способи, що встановлені договором або законом, наприклад, витребування майна з чужого незаконного володіння.
Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Наслідки недійсності правочинів встановлені ст. 216 ЦК України. Так недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд також може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано судом недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.
Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову відповідно до ст.ст. 387, 388 ЦК України.
Аналогічна правова позиція зазначена у п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де зазначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.
А згідно п.22 цієї постанови, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Верховний Суд України у своїй Постанові від 07.11.2012 р., у справі № 6-107цс12 вказує, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У вказаній постанові також підкреслено, що при встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобовязальний спосіб захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.
Тобто основним питанням при виборі із вказаних способів захисту порушених прав в даному випадку є факт перебування позивача з відповідачем у договірних відносинах. Оскільки позивач з відповідачами не перебував у договірних відносинах, відповідно суд визнає належним способом захисту порушеного права як віндикацію.
Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача тощо).
Незаконними володільцями в розумінні ст. 387 ЦК України вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися.
Щодо питання законності володіння відповідачем спірною земельною ділянкою слід зазначити наступне.
Як було встановлено судом, рішення про передачу у власність спірної земельної ділянки ОСОБА_1, сільська рада не ухвалювала, а тому останній незаконно заволодів вказаною земельною ділянкою, як і в подальшому відчужив її на користь ОСОБА_2
Враховуючи викладене, ОСОБА_2, є незаконним володільцем спірної ділянки в розумінні ст.387 ЦК України, оскільки набув майно не у власника, тобто у особи, яка не мала права ним розпоряджатися, а тому вимоги прокурора в частині витребування від нього майна підлягають задоволенню.
Стаття 388 ЦК України в даному випадку судом не застосовується, оскільки ОСОБА_2, набув майно безоплатно на підставі договору дарування.
Суд зазначає, що рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою як для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, так і підставою для скасування попередньої реєстрації права власності на таке майно.
Відповідно до ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати у разі задоволення позовних вимог прокурора підлягають стягненню з відповідачів у рівних частинах з кожного у дохід держави у сумі 1368,81 грн., судового збору.
Керуючись ст.ст. 15, 60, 79, 88, 209, 212-215, 223 ЦПК України, суд
Позовні вимоги Прокурора Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним державних актів, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте за заявою відповідача судом, що його ухвалив, протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Заочне рішення суду набирає законної сили в загальному порядку відповідно до ст. 223 ЦПК України.
Головуючий О.В. Тандир