Справа № 372/4938/14 Головуючий у І інстанції Потабенко Л.В.
Провадження № 22-ц/780/5065/15 Доповідач у 2 інстанції Ігнатченко Н. В.
Категорія 46 22.09.2015
УХВАЛА

Іменем України

22 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Лащенка В.Д., Фінагєєва В.О.,

при секретарі : Нагорній Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області, треті особи: управління Держземагенства в Обухівському районі Київської області, Державна реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції Київської області про визнання рішення органу місцевого самоврядування незаконним та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, -

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вони є спадкоємцями ОСОБА_5, який мав у користуванні земельну ділянку. Рішенням Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 21 грудня 2004 року ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,250 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 Обухівського району Київської області, а 11 квітня 2006 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку.

На підставі рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, за кожним із позивачів визнано право власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 Обухівського району Київської області в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_5, а 26 березня 2013 року проведена державна реєстрація права спільної часткової власності на спадковий будинок, згідно з якою за кожним із них зареєстрована 1/4 частка у праві спільної часткової власності. Відповідачу ОСОБА_2 за цим же заповітом належить 1/2 частка вказаного житлового будинку.

Позивачі зазначали, що рішенням Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 21 грудня 2004 року та наявністю державного акта на право власності на земельну ділянку площею 0,250 га, порушуються їхні права на виділення земельної ділянки для обслуговування належних їм часток у праві власності на будинок, крім того, відповідач чинить їм перешкоди у користуванні належними їм частками житлового будинку. Тому просили визнати незаконним та скасувати рішення сільської ради від 21 грудня 2004 року в частині передачі ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,250 га, визнати недійсним державний акт на право власності на спірну земельну ділянку від 14 квітня 2006 року та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 грудня 2014 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 21 грудня 2004 року в частині передачі ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,250 га для будівництва, обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 Обухівського району Київської області. Визнано недійсним державний акт на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,250 га, виданий ОСОБА_2 14 квітня 2006 року, та скасовано його державну реєстрацію.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 березня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 липня 2015 року рішення апеляційного суду скасовано, справу передано на новий розгляду до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачі набули право власності на 1/4 частку житлового будинку кожний у порядку спадкування, тому оспорюваним рішенням сільської ради порушуються їх спадкові права, оскільки відповідно до ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на частину житлового будинку їм переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. При цьому у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди.

Разом з тим відповідачем не надано належних доказів того, що спадкодавець, ОСОБА_5, за життя відмовився від права користування земельною ділянкою, на якій розміщений належний йому на праві власності житловий будинок.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачі є онуками ОСОБА_5, а відповідач ОСОБА_2 його сином. 17 квітня 1998 року ОСОБА_5 склав заповіт, яким на випадок своєї смерті заповів належний йому будинок АДРЕСА_1 Обухівського району Київської області сторонам у справі, а саме: 1/2 частку сину ОСОБА_2, іншу 1/2 частку в рівних частинах онукам: ОСОБА_6 і ОСОБА_7

21 грудня 2004 року рішенням Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд передано у приватну власність ОСОБА_2, а 11 квітня 2006 року на підставі вказаного рішення сільської ради на ім'я останнього видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер і після його смерті відкрилась спадщина за заповітом на належне йому майно.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 лютого 2013 року, яке набрало законної сили, за ОСОБА_4 і ОСОБА_3 визнано право власності за кожною на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_1 Обухівського району Київської області в порядку спадкування за заповітом ОСОБА_5, а 26 березня 2013 року проведено державну реєстрацію права спільної часткової власності на спадковий будинок, згідно з якою за кожним із них зареєстрована 1/4 часткау праві спільної часткової власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

Поруч з цим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості слід враховувати наступне.

Частина 4 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Отже, діє принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Разом з тим при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року № 6-2цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З матеріалів справа вбачається, що позивачі звертались до Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області з заявами про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо отримання у власність земельної ділянки, на якій розташована їхня частина будинку, однак листом від 12 грудня 2014 року сільська рада відмовила їм, оскільки вся земельна ділянка площею 0,250 га. для будівництва, обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 Обухівського району Київської області перебуває у власності відповідача ОСОБА_2

Таким чином, житловий будинок на підставі свідоцтва про право власності від 23 жовтня 1997 року належав ОСОБА_5, а земельна ділянка на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 11 квітня 2006 року ОСОБА_2

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За правилами ч. 2 ст. 413 ЦК України право користування земельною ділянкою наданою для забудови може бути відчужене землекористувачем або передаватись в порядку спадкування.

Враховуючи наведене слід дійти висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що оскільки позивачі набули право власності на 1/4 частку житлового будинку кожний у порядку спадкування, то оспорюваним рішенням сільської ради порушуються їх спадкові права з урахуванням положень ст. 120 ЗК України, з яким у разі набуття права власності на частину житлового будинку їм переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. При цьому у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, будівлі або споруди.

Окрім цього, за правилом ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Ураховуючи вимоги ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В порушення вимог вказаних норм закону відповідачем не надано належних доказів того, що спадкодавець, ОСОБА_5, за життя відмовився від права користування земельною ділянкою, на якій розміщений належний йому на праві власності житловий будинок.

За таких обставин, виходячи з положень ст.ст. 1217, 1225 ЦК України, ст.ст. 116, 118, 120, 152, 155 ЗК України суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог шляхом визнання незаконним та скасування рішення Старобезрадичівської сільської ради Обухівського району Київської області від 21 грудня 2004 року в частині передачі ОСОБА_2 безоплатно у приватну власність земельної ділянки площею 0,250 га для будівництва, обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, що розташована по АДРЕСА_1 Обухівського району Київської області, визнання недійсним державного акту на право власності на вказану земельну ділянку площею 0,250 га, виданого ОСОБА_2 14 квітня 2006 року, та скасування його державної реєстрацію.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм ст. 120 ЗК України є власними тлумаченнями відповідачем спірних правовідносин, адже зазначивши, що позивачі згідно зі ст. 120 ЗК України мають право на частину земельної ділянки відповідно до частки у праві власності на будинок, відповідач навів суперечливі висновки про те, що це не є підставою для визнання незаконними та скасування оспорюваних рішення сільської ради та державного акта на право власності на земельну ділянку, не надавши йому належного правового обґрунтування.

При цьому ОСОБА_2 безпідставно посилається ся в апеляційній скарзі на судові рішення в порядку ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки в них спір йшов щодо права на спадкування, а предметом даного позову є незаконність рішення органу місцевого самоврядування й виданого на його підставі державного акта на право власності на земельну ділянку і, як наслідок, застосування положень ст. 120 ЗК України.

Інші докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 303, 307-308, 313 - 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: