Провадження № 22-ц/779/509/2015
Головуючий у 1 інстанції Бойчук О.В.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2015 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Пнівчук О.В., Мелінишин Г.П.,

секретаря Турів О.М.,

з участю: апелянта ОСОБА_2, представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, його структурного підрозділу - Будинкоуправління №1 Івано-Франківської КЕЧ району до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості по квартирній платі та комунальних платежах,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2012 року, -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2012 року позов військового прокурора Івано-Франківського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, його структурного підрозділу - Будинкоуправління №1 Івано-Франківської КЕЧ району до ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 про стягнення заборгованості по квартирній платі та комунальних платежах задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6, ОСОБА_2, ОСОБА_7 в солідарному порядку на користь Будинкоуправління №1 Івано- Франківської КЕЧ району 30043 грн. 09 коп. заборгованості по квартирній платі та комунальних платежах.

Стягнуто з відповідачів в солідарному порядку в дохід держави 300 грн. 43 коп. судового збору.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 23.01.2015 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

На вищезазначене заочне рішення суду ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що всупереч нормам процесуального права справу судом розглянуто без участі відповідачів, які не були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, повістки про виклик в судове засідання вони не отримували, а тому не відповідає дійсності зазначення судом про належне повідомлення відповідачів.

Також зазначає, що судом не взято до уваги важливу обставину, а саме: факт непроживання відповідачів за адресою: АДРЕСА_1, оскільки з 2008 року вона офіційно працевлаштована у м.Києві, а її син ОСОБА_7 в період з 2005 року по 2008 рік навчався у м.Києві, що підтверджується відповідними довідками. Тому саме з цього періоду вони не проживали у м.Івано-Франківську.

Крім того апелянт вказує, що вона та її чоловік ОСОБА_6 з 11.10.2000 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1. Згідно представленого акту звірки розрахунків за послуги, який датований 02.06.2006 року, сальдо на 01.01.2006 року становить 10989,52 грн., тобто вказана сума за межами встановленого чинним законодавством строку позовної давності. Із доданого позивачем акту не зрозуміло, за який період стягується заборгованість, нечітко вказаний процес здійснення нарахувань за ніби-то надані послуги. Також до матеріалів справи додано незрозумілий розрахунок без номера та дати, з якого вбачається, що заборгованість станом на 01.10.2010 року складає 30043,09 грн. і рішенням суду стягнуто заборгованість на вказану дату, хоча позовна заява датована 09.06.2010 року та направлена до суду 17.06.2010 року, це при тому, що у матеріалах справи відсутня заява про уточнення позовних вимог, проте заборгованість стягнуто станом на 01.10.2010 року. Разом з тим, суд у рішенні зазначив про задоволення збільшених позовних вимог. Тому апелянт вважає, що суд в даному випадку з власної ініціативи збільшив позовні вимоги. А враховуючи те, що позовна заява датована 09.06.2010 року, беручи до уваги встановлений законом трьохрічний строк позовної давності, право вимоги у позивача виникає з 09.06.2007 року, отже, реальна сума до стягнення становить 9535,66 грн.

Також апелянт зазначає, що між позивачем та її чоловіком ОСОБА_6 12.10.2000 року було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Проте вказаний договір втратив юридичну силу відповідно до ч.1 Прикінцевих положень Закону України "Про житлово-комунальні послуги", де зазначено, що договори про надання житлово-комунальних послуг, укладені до набрання чинності цим Законом, мають бути приведені у відповідність із ним до 01.01.2006 року. Договори, що не приведені у відповідність із цим Законом у зазначений строк, втрачають чинність. Враховуючи це, договір між позивачем та відповідачем втратив юридичну силу, відповідно між сторонами відсутні будь-які договірні зобов'язання, на підставі яких у позивача виникало б право нараховувати та стягувати плату за комунальні послуги.

Крім того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази про надання позивачем послуг відповідачам, натомість є ряд скарг та пояснень мешканців окремих квартир будинку про неякісне надання послуг зі сторони позивача.

Апелянт також вказує, що на підставі положень чинного законодавства та наданого їй законом права на несплату вартості послуг у зв'язку з тимчасовою відсутністю її та членів її сім'ї за місцем реєстрації, вона звернулась до позивача з відповідною заявою, на яку досі не отримала відповіді.

З наведених підстав просила оскаржуване рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в судове засідання не з'явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала з наведених у ній мотивів та просила її задовольнити.

Представники позивача заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення апелянта, заперечення представників позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Судом встановлено, що відповідачі користуються житлово-комунальними послугами, які надавались Будинкоуправлінням №1 Івано-Франківської КЕЧ району, оскільки згідно довідки №280 від 22.10.2009 року проживають в АДРЕСА_1 (а.с.6). Даний будинок до 01.01.2009 року знаходився на балансі Будинкоуправління №1 Івано-Франківської КЕЧ району, яке було виконавцем житлово-комунальних послуг. Згідно акту приймання-передачі, складеного 31.12.2008 року вказаний будинок, який належить до сфери управління Міноборони, було передано на баланс житлово-експлуатаційної організації №4(а.с.8).

Отже, відповідачі до 01.01.2009 року були споживачами наданих Будинкоуправлінням №1 Івано-Франківської КЕЧ району житлово-комунальних послуг.

Відповідно до п.5 ч.3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закону) споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом.

Згідно ж ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається із акту звірки розрахунків за послуги, заборгованість відповідачів по сплаті комунальних послуг та оплаті квартплати становить 30043 грн. 09 коп.

Даного розрахунку заборгованості відповідачами не спростовано.

Відповідно до ч.4 ст.19 Закону особливим учасником відносин у сфері житлово- комунальних послуг є балансоутримувач, який залежно від цивільно-правових угод може бути споживачем, виконавцем або виробником.

Згідно п.6 ч.1 ст.24 Закону балансоутримувач має право звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває на його балансі.

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що відповідачі, будучи споживачами послуг, які надавались позивачем, не сплачували за надані комунальні послуги, що призвело до виникнення заборгованості станом на 01.01.2009 року в розмірі 30043 грн. 09 коп., яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

З огляду на викладене, висновок суду про задоволення позову ґрунтується на матеріалах справи та відповідає нормам чинного законодавства.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, що стосуються пропущення позивачем строку позовної давності, не заслуговують на увагу, оскільки 18.07.2007 року Івано-Франкіським міським судом було видано судовий наказ №2н-1232/2007 року про стягнення заборгованості з оплати комунальних послуг та квартплати з ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на користь позивача, проте у серпні 2008 року даний судовий наказ міським судом було скасовано. Отже, такий факт свідчить про переривання строку позовної давності відповідно до 264 ЦК України, а тому даний позов пред'явлено в межах позовної давності.

Викладені в апеляційній скарзі доводи, що стосуються самовільного збільшення судом позовних вимог, є безпідставними, оскільки із матеріалів справи не вбачається, що позивачем було збільшено позовні вимоги, так як сума заборгованості у позовній заяві і доданому до неї акті звірки (а.с.7) та у наданому пізніше розрахунку (а.с.73-74) - завжди однакова.

Доводи апелянта, що стосуються непроживання її та ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1, що на думку апелянта, є підставою для відмови в задоволенні позову, посилаючись на п.6 ч.1 ст.20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", де передбачено право споживача на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному підтвердженні, колегія суддів відхиляє, оскільки надані апелянтом копії довідок (а.с.99, 100) не якісні та без печаток організацій, які їх видали, тому не можуть слугувати належним та допустимим доказом зазначеної обставини. Крім того, щодо відповідача ОСОБА_6 будь-які дані про його непроживання за адресою реєстрації відсутні. Із наведеного слід зробити висновок, що відповідачі зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 і цього відповідачами не спростовано.

Також вказаний факт не має правового значення для вирішення даного спору, оскільки квартира відповідачами приватизована ще у 1999 році (а.с.94-98), заяву про свою відсутність у квартирі в період 2005-2008 років на ім'я начальника Будинкоуправління №1 Івано-Франківської КЕЧ району ОСОБА_2 подала тільки 28.11.2014 року (а.с.122), проте всі ці доводи не звільняють відповідачів-співвласників квартири від утримання квартири, конструктивних елементів квартири та прибудинкової території.

Як вбачається із матеріалів справи, всі відповідачі зареєстровані за вищевказаною адресою і не повідомляли суд про зміну місця проживання та не зазначали іншої адреси для надсилання поштової кореспонденції, а тому судом дотримано вимоги процесуального законодавства щодо належного повідомлення відповідачів, і доводи апелянта про те, що відповідачів не було належно повідомлено про розгляд справи є надуманими та голослівними. Крім того, у матеріалах справи міститься повідомлення ОСОБА_2 про розгляд справи, на яких остання власноручно розписалась (а.с.39), що свідчить про обізнаність відповідачів щодо розгляду судом цивільної справи щодо них.

Що стосується доводів апелянта про те, що відсутні будь-які докази про надання позивачем послуг відповідачам, натомість є ряд скарг та пояснень мешканців окремих квартир будинку про неякісне надання послуг зі сторони позивача, то такі доводи не підтверджуються матеріалами справи і всупереч ч.1 ст.61 ЦПК України даних обставин апелянтом не доведено.

Інші доводи апелянта також не спростовують правильних висновків суду.

Рішення судом ухвалено з держанням норм матеріального і процесуального права, тому підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 01 березня 2012 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.В. Пнівчук

Г.П. Мелінишин