Провадження № 2/742/1954/15
Єдиний унікальний № 742/4383/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2015 року року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області у складі: головуючого - судді Зарічної Л.А.,

при секретарі Геєць О.О.,

за участю представника відповідачів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Прилуках цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право на житло, а саме будинку №30 по вул.Шкільній в с.Подище Прилуцького району Чернігівської області вказуючи на те, що являється власником даного будинку. Разом з ним також були зареєстровані відповідачі по справі, які ніколи у вказаному будинку не проживали. Реєстрація відповідачів у даному будинку створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому майном. За таких обставин позивач позбавлений можливості вільно на власний розсуд розпоряджатися своєю власністю, а тому просить суд винести рішення про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.

В судовому засіданні ОСОБА_2 повністю підтримав заявлені вимоги із наведених вище підстав та надав відповідні пояснення з цього приводу.

Відповідачі та їх представник в судовому засідання заперечили проти задоволення вказаних вимог та вказали, що не проживають у даному будинку та не користуються ним через ряд обставин, основними із яких є те, що вони не можуть потрапити до даного будинку, оскільки позивач не надає від нього ключа, незважаючи на ті обставини, що в даному будинку знаходяться їх речі. Також відповідачі вказали, що жодним чином не втратили до вказаного будинку інтерес, оскільки здійснювали за ним догляд, обробляли земельну ділянку, в тому числі здійснювали сплату земельного податку щорічно, в тому числі і у 2015 році.

Суд, вислухавши пояснення та дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку:

Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їх вимог або заперечень .

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України.

Належність позивачу на праві приватної власності житла за адресою: с.Подище Прилуцького району Чернігівської області, вул. Шкільна, буд.30 підтверджується свідоцтвом про право а спадщину за заповітом від 13.04.2010 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с. 19-20).

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном., а відповідно до ст. 391 ЦК України він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України член сімї власника житла, який проживає разом з ним має право на користування цим житлом відповідно до закону та втрачає таке право у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла.

Згідно положень Житлового кодексу України до членів сімї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло права спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони проживають спільно з власником житла та ведуть спільне з ним господарство.

Як було встановлено в судовому засіданні, ОСОБА_4 є дочкою позивача, а шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було розірвано Прилуцьким міськрайонним судом від 29 вересня 2014 року, що вбачається із копії судового рішення (а.с.6).

Згідно з актами обстеження матеріально-побутових умов життя сім»ї ОСОБА_3 у будинку 30 по вулиці Шкільній в с.Подище від 27 березня 2014 року, 21 травня 2015 року, 25 серпня 2015 року, 21 жовтня 2015 року ОСОБА_3І, ОСОБА_4А, які зареєстровані за вказаною адресою, у вказаному будинку не проживають. Проживає лише один ОСОБА_2 (а.с.15-18).

В той же час, суд вважає за необхідне визнати такі документи неналежними доказами підтвердження позовних вимог ОСОБА_2 виходячи з наступного.

Із наданих до суду чотирьох актів обстеження матеріально-побутових умов життя сім»ї ОСОБА_2 в с.Подище по вул.Шкільній, 30, лише один акт від 24 березня 2015 року містить відмітку про реєстраційний номер та дату його складання. Інші три такої реєстрації не містять, що в даному випадку ставить під сумнів достовірності складення таких. В той же час, жоден із актів не свідчить про час, з якого саме відповідачі не проживають у даному будинку чи не користуються ним. Якщо брати до уваги первісний акт від 24.03.2015 року, яким зафіксовано не проживання відповідачів у даному будинку , то з часу його складання не минуло одного року.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вказали, що жодних свідчень (ні усних , ні письмових) на підставі яких було складено вказані акти Ладанській селищній раді чи то ОСОБА_2 не надавали. При обстеженні будинку присутні не були. Про наявність у банку належних відповідачам речей їм нічого не відомо. Окрім того вказані свідки зазначили, що відповідачі обробляли біля будинку земельну ділянку, здійснювали догляд за будинком., однак певний проміжок часу у ньому не проживають та ним не користуються, хоча точно з якого періоду та з якої причини вказати не змогли.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 вказали на ті обставини, що знають про теперішнє місце проживання відповідачів та підтвердили ті обставини, що відповідачка ОСОБА_3 неодноразово їздила до с.Подище, але потрапити до будинку не змогла.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенцію), а також Перший протокол та протоколи №№ 2, 4, 7 та 11 до цієї Конвенції. Певна увага приділена у Конвенції правам людини, що пов'язані з житлом. Так, п. 1 ст. 8 Конвенції встановлює, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Зокрема глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інший правочин, не заборонений законом. Але, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині й суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону.

Право на житло є одним з найбільш природних і невідємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиційне значення, якщо може бути реалізоване.

А право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується шляхом звернення до компетентних органів. І серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини найбільш поширеним є судовий захист.

Правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств та установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації та збереження.

Як зазначено у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи булла письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 ( v0009700-96 ) "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Однак відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних й кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»

члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Зважаючи на ті обставини, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 користувалися та були зареєстровані у даному будинку зі згоди його власника, що підтвердив у судовому засіданні позивач, як власник даного житла, але не проживають в даному будинку з поважних причин, оскільки відповідні перешкоди у цьому створює сам позивач, не надаючи ключі від даного житла, що не було ним спростовано в судовому засіданні, не втратили до будинку інтересу, що підтверджується як поясненнями відповідачів, свідків з обох сторін, так і наданими відповідачами квитанціями про сплату земельного податку, а надані позивачем акти не підтверджують у повному обсязі непроживання відповідачів понад 1 рік у вказаному будинку саме з поважних причин чи відсутність у даному житлі їх майна, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 163 ЖК України , ст.317,391,405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 213-215, 224, 226, 294 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право на користування житловим приміщенням відмовити у повному обсязі.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання протягом 10 днів апеляційної скарги до Апеляційного суду Чернігівської області через Прилуцький міськрайонний суд.

Суддя