Справа №484/1203/15-ц 13.07.2015 13.07.2015 13.07.2015
Провадження №22ц/784/1693/15 Головуючий у суді 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія 48 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
У Х В А Л А

іменем України

13 липня 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів Серебрякової Т.В. та Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Харитоновою І.В.,

з участю:

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

представника відповідача - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2015 року, ухваленого у цивільній справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про поділ майна, -

у с т а н о в и л а :

30 березня 2015 року ОСОБА_3 предявила первісний позов до ОСОБА_6, який обґрунтовувала наступним.

20 вересня 1997 року між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб (а.с. - 3), який рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 листопада 2014 року розірвано (а.с. - 4).

За час перебування у шлюбі вона та ОСОБА_6 за спільні кошти придбали автомобіль НОМЕР_1, вартість якого становить 165 550 гривень.

Угоди, про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, між ними не досягнуто.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_3 просила поділити майно, що є її з відповідачем спільною сумісною власністю, а саме: автомобіль НОМЕР_1, залишивши його у власності ОСОБА_6, стягнувши з відповідача на її користь компенсацію вартості 1/2 частини зазначеного автомобіля у розмірі 82 775 гривень.

12 травня 2015 року ОСОБА_6 пред'явив до ОСОБА_3 зустрічний позов.

В обгрунтування свого позову зазначив, що під час проживання у шлюбі ними придбано чотирьох корів, одну з яких вони продали ще перебуваючи у шлюбі, а інші три - залишилися у колишньої дружини.

З огляду на це, просив поділити зазначених корів, виділивши одну з них йому, а саме, корову Української червоно-рябої молочної породи на прізвисько "Маня", ідентифікаційний номер UA НОМЕР_2, робочий номер 7515, а дві інші корови - залишити ОСОБА_3, стягнувши з неї на його користь половину вартості однієї з них у розмірі 6 000 гривень.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник вимоги первісного позову підтримали, проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували, зазначивши що всі чотири корови були продані ще під час перебування сторін у шлюбі, а гроші отримані з продажу використані на потреби сім'ї.

ОСОБА_6 та його представник свій зустрічний позов підтримали, проти задоволення первісних позовних вимог заперечували, зазначивши, що автомобіль НОМЕР_1, був проданий під час шлюбу за згодою ОСОБА_3, а всі гроші з його продажу пішли на потреби сім'ї.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2015 року в задоволені первісних та зустрічних позовних вимог відмовлено в повному обсязі у зв'язку з їх недоведеністю.

ОСОБА_3 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати в частині відмови в задоволені її позовних вимог, і ухвалити в цій частині нове, яким ці вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалась на невідповідність рішення дійсним обставинам справи та положенням чинного сімейного, цивільного та цивільно-процесуального законодавства.

Апеляційну скаргу слід відхилити і залишити без змін рішення суду 1 інстанції, оскільки районний суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не довели належними та допустимими доказами обставини, на які посилаються на підтвердження своїх доводів та заперечень, хоча за законом то є їх обовязком, а тому з наведеної підстави і у первісному, і у зустрічному позовах слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом 1 інстанції, вважає їх доведеними, а висновки, щодо результату вирішення справи - вірними, обґрунтованими й законними.

Так, статтею 60 СК України презюмується, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, і кожен з них має рівні права на володіння, користування і розпоряджання нею, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СКУ).

Згідно зі статтями 65,68-69 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Таке викладення норми фактично презюмує наявність узгодженого волевиявлення подружжя, а відповідно, і дійсність договору.

Проте, передбачаючи можливість недобросовісної поведінки збоку одного з подружжя, законодавець визначив, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідченим.

Одночасно, з метою недопущення зловживань одним із подружжя при поділі сумісного майна, законодавець визначив і спосіб захисту від можливих зловживань.

Так, у ч. 2 ст. 65 СК України, він визначив, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою, уклавши про це, у разі поділу житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна нотаріально посвідчений договір.

Надаючи судового тлумачення наведеним нормам, Пленум Верховного Суду України в пунктах 19-21, 23-24, 30 своєї постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» ще раз наголосив, що - вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ст. 369 ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Сам же поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. При цьому, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Зокрема, спільною сумісною власністю подружжя, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб, а також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

З системно-логічного аналізу викладених норм та їх судового тлумачення вбачається, що у разі відчуження одним із подружжя спільного майна в період шлюбу презюмується, що воно продано за згоди іншого. Якщо інша сторона заперечує це, то належним способом захисту права на продане спільне майно є предявлення позову про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Ці ж правила діють і у разі поділу спільного майна подружжя.

Вирішуючи спори даної категорії, слід не тільки діяти у правовому полі виписаних вище норм, але і суворо дотримуватися положень чинного цивільно-процесуального законодавства.

Так, за Конституцією України, ст. 27 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку конституційного, цивільного, кримінального, адміністративного та господарського судочинств.

Відповідно до статей 1,3 ЦК України, 1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, слід зазначити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність - в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Відмова від такого права є недійсною.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

В силу статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтями 307, 308-311 ЦПК України і з'ясовує: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Як результат розгляду, апеляційний суд визначає підстави перегляду судового рішення, і відповідно до наданих йому повноважень формулює резолютивну частину своєї ухвали чи рішення.

Виходячи з викладеного вище, колегія суддів вважає, що оскаржене рішення районного суду ухвалено у повній відповідності з нормами чинного цивільного законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини, а тому є законним та обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів справи, дане рішення оскаржуються лише в частині вирішення первісного позову, а тому, відповідно до меж апеляційного розгляду справи, колегія вирішує правильність, обґрунтованість та законність рішення лише в заявлених особою, яка подала апеляційну скаргу межах.

Стосовно ж первісного позову, то, як вбачається з матеріалів справи 20 вересня 1997 року сторони взяли шлюб (а.с. - 3), а 19 листопада 2014 року його розірвали (а.с. - 4).

При цьому, до 5 листопада 2014 року вони проживали разом і вели спільне господарство, чого в апеляційній інстанції не заперечувала і ОСОБА_3

За час перебування у шлюбі вона та ОСОБА_6 за спільні кошти придбали автомобіль НОМЕР_1, зареєструвавши його на колишнього чоловіка. 31 жовтня 2014 року, тобто ще в період перебування сторін у шлюбі, відповідач за первісним позовом відчужив автомобіль своїй матері.

ОСОБА_3 цей договір не оспорила, а тому слід вважати, що презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у їх спільній сумісній власності, на час продажу автомобіля діяла, а відповідно, вважати, що він діяв за згодою другого з подружжя.

Недоведено позивачем за первісним позовом належними та допустимими доказами і її твердження про те, що виручені від продажу гроші відповідач потратив на себе, а не на сімю.

За такого, у первісному позові слід було відмовити за його недоведеністю.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Що ж до тверджень особи, яка подала апеляційну скаргу, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції даної цивільної справи, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307-308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 25 травня 2015 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Судді: