Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.02.2015 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого-судді -Бенца К.К.,

при секретарі - Вайда Я.П.

за участю

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_4 про виселення з будинку АДРЕСА_1 в м. Ужгороді без надання іншого житлового приміщення. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі - продажу від 17.08.1993 року, зареєстрованого в Ужгородському МБТІ від 20.08.1993 року є власником житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Ужгороді. Після реєстрації шлюбу 25.12.1993 року з відповідачем по справі ОСОБА_4 останній переїхав жити до вказаного будинку та був зареєстрований у ньому як член сім'ї. Рішенням суду від 12.01.2001 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, однак відповідач по справі ОСОБА_4 залишився зареєстрованим за вказаною адресою та фактично проживає у будинку. Протягом останніх десяти років після розлучення, відповідач відмовляється в добровільному порядку виселитись з будинку, влаштовує там сварки, систематично порушує правила співжиття, створює їй нестерпні умови для проживання. Проживати з відповідачем стало неможливо, оскільки останній зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та знищує майно в будинку, постійно руйнує та псує належне їй помешкання. Вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, проте профілактичні бесіди проведені з відповідачем, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Зважаючи на таку поведінку відповідача, з посиланням на норми ст. ст. 116,157 ЖК УРСР, просить суд виселити відповідача ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Ужгороді Закарпатської області без надання іншого жилого приміщення.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що відповідач не порушував умови співжиття. Інших доводів, обгрунтувань не навів.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що він перебуває в родинних відносинах з позивачем. Останнім часом сторони проживають погано. Два чи три місяці тому ОСОБА_1 закликала його ввечері додому, прийшовши до них він побачив відповідача ОСОБА_4 який перебував у стані алкогольного сп'яніння, висловлювався нецензурною лайкою, вдарив позивача, пошкодив меблі на кухні, на що ОСОБА_1 викликала працівників міліції. Позивач боялася повернутися додому, на даний час проживає у матері, оскільки там нестерпні умови проживання. Вказує, що двічі був вдома у позивача та був очевидцем того як ОСОБА_1 викликала міліцію, оскільки відповідач наносив їй удари та погрожував.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення представника відповідача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 в м. Ужгороді належить ОСОБА_6 на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу від 17.08.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 3-8266 та зареєстрованого в Ужгородському МБТІ від 20.08.1993 року./а.с.8-9/.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 після одруження 25.12.1993 року з відповідачем ОСОБА_4 , змінила прізвище з ОСОБА_1 на ОСОБА_1, що стверджується свідоцтвом про шлюб виданим повторно 03.12.2007 року міським відділом Ужгородського МРУЮ Закарпатської області серії НОМЕР_1./а.с.10/

Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міського суду від 12.01.2001 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано, що стверджується випискою з рішення від 12.01.2001 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 виданим 15.12.2010 року відділом ДРАЦС по м. Ужгороду Ужгородського МРУЮ /а.с. 11-12/

В будинку проживає та зареєстрований відповідач ОСОБА_4 , який вселився в будинок з дозволу власника ОСОБА_1 у зв'язку з укладанням шлюбу та зареєстрований там, що підтверджується записами про реєстрацію у будинковій книзі .

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що проживання відповідача у належному їм житлі, створює їй нестерпні умови для проживання , оскільки подальше проживання з ним є неможливим, оскільки останній зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та знищує майно в будинку, постійно руйнує та псує належне їй помешкання, систематично порушує правила співжиття .

В зв`язку з такою поведінкою відповідача, позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до правоохоронних органів з заявами - 23.09.2014 року, 30.09.2014 року, 06.10.2014 року , 23.10.2014 року , 08.11.2014 року /а.с. 14-16,32 - 35/ Працівники міліції проводили з відповідачем бесіди профілактичного характеру, що стверджується численними висновками ДІМ Ужгородського МВ УМВС по зверненням ОСОБА_1, що містяться при матеріалах справи.

Судом встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_4 постановою Ужгородського міськрайонного суду від 26.12.2014 року був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( вчинення насильства в сім'ї) з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Крім того, як встановлено судом, ОСОБА_4 постановою Ужгородського міськрайонного суду від 29.12.2014 року був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( вчинення насильства в сім'ї) з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Правовою підставою даного позову ОСОБА_1 визначила ч. 1 ст.116 , ст. 157 ЖК України і неможливість спільного проживання з відповідачем, який систематично руйнує та псуює житло та порушує правила співжиття.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно зі ст. 156 ЖК припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі і в порядку, передбачених законом.

Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК України.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення.

Виходячи з аналізу змісту наведеної норми ст. 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення:

а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення;

б) використання його не за призначенням;

в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку.

Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів.

Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).

Позивач на підтвердження позовних вимог надала суду докази, а саме висновки ДІМ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області від 25.09.2014 року, 03.10.2014 року, 07.10.2014 року, 27.10.2014 року, 10.11.2014 року виготовлені на підставі її численних звернень до Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області на систематичне порушення відповідачем ОСОБА_4 правил співжиття що робить неможливим для неї проживання з ним в одному будинку та систематичне руйнування та псування відповідачем належного їй жилого приміщення та постанови Ужгородського міськрайонного суду від 26.12.2014 року та 29.12.2014 року про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сім'ї.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом за розглядом неодноразових звернень ОСОБА_1 до органів правопорядку відносно неправомірних дій відповідача по місцю проживання, встановлені в діях відповідача ОСОБА_4 ознаки адміністративного правопорушення та повідомлено про притягнення ОСОБА_4 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП.

Як встановлено судом, неодноразові заходи попередження застосовувані органами внутрішніх справ з приводу протиправної поведінки відповідача , виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції,) останній продовжував антигромадське поводження, і така поведінка відповідача носила систематичний характер.

Аналізуючи докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами довела , що відповідач своєю поведінкою та своїми діями створює для неї неможливість спільного проживання в одному будинку; систематичність характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження і продовження відповідачем негідної поведінки.

За таких обставин , на переконання суду позивачем доведено необхідність захисту її прав шляхом виселення відповідача із належного їй будинку.

З урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, cуд приходить до переконання , що позовні вимоги є обгрунтованими і такими, що підлягають до задоволення , оскільки позивач належними і допустимими доказами довела ті обставини на які посилалася, як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.41 Конституції України, та ст. ст. 9, 116, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215 ЦПК України , суд,-

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про виселення без надання іншого житлового приміщення - задовольнити.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 виселити з житлового будинку АДРЕСА_1 в м. Ужгороді Закарпатської області без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 сплаченого нею суми судового збору в розмірі 243,60 грн.(двісті сорок три гривні шістдесят копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду К.К. Бенца