Справа № 278/81/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2015 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючої судді - Зубчук І.В.

секретаря с/з - Поліщук І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Високопічської сільської ради Житомирського району, третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання заповіту подружжя недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася в суд з позовом про визнання заповіту подружжя недійсним, посилаючись на те, що вона разом зі своїм чоловіком ОСОБА_7 12 грудня 2006 року на випадок своєї смерті заповідали все своє майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 Житомирського району своїм онукам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 по 1/3 частині кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року її чоловік ОСОБА_7 помер. Позивач вважає, що вона не усвідомлювала правові наслідки такого укладення заповіту, що в подальшому мали б місце у разі смерті одного з подружжя, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Позивач позов підтримала з підстав зазначених в ньому, подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Представник відповідача Високопічської сільської ради Житомирського району Житомирської області позов визнав та просив розглядати справу у його відсутність.

Треті особи позов визнали, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Таким чином, участь особи в судовому засіданні є її обов'язком, від якого особа за її клопотанням може бути звільнена судом. За наявності такого клопотання суд не вправі відкладати розгляд справи у зв'язку із неявкою цієї особи до суду.

З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи.

Дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що Железно-Балковською сільською радою міста Горлівка, Сталінської області 22 липня 1958 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с.7), яким на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 Житомирського району, Житомирської області, загальною площею 45,21 кв.м. (а.с.6).

ОСОБА_7 та ОСОБА_2 12 грудня 2006 року розпорядилися належним їм на праві власності майном заповівши його по 1/3 частині кожному ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, про що свідчить відповідний заповіт (а.с.4).

Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», посадові, службові особи органів місцевого самоврядування вправі посвідчують заповіти на підставі ст.7 Закону України «Про нотаріат».

ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с.Висока Піч Житомирського району помер ОСОБА_7, про що складено відповідний актовий запис №23 (а.с.5).

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем, а також заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

За ст. 37 Закону України «Про нотаріат» до нотаріальних дій, що вчиняються посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів віднесено і посвідчення заповітів.

У відповідності до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься в заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Таким чином, недійсність окремих частин заповіту не тягне недійсності його в цілому.

За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. Присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов'язковою. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус; особи, на користь яких складено заповіт; члени сім'ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Текст заповіту має містити відомості про особу свідків, а саме: прізвище, ім'я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.

З аналізу, як загальних норм ЦК України, які стосуються недійсності правочинів, так і спеціальних норм даного кодексу щодо недійсності заповіту, вбачається, що нікчемний правочин є різновидом недійсного правочину, підстави недійсності нікчемного правочину встановлені нормами ЦК України та іншими законодавчими актами. Визнання нікчемного правочину (заповіту) недійсним в судовому порядку не вимагається. Позов про визнання правочину (заповіту) недійсним має бути пред'явлено заінтересованою особою. Оскільки в силу ч. 2 ст. 1223 та ч. 4 ст. 1254 ЦК України у випадку визнання заповіту недійсним спадкування відбувається за законом, тому суд вважає, що заінтересованими особами у даному випадку є спадкоємці за законом.

З положень ст. 202 та ст. 1233 ЦК України заповіт є одностороннім правочином, тобто дією однієї сторони, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт, а також скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Відповідно до керівних роз'яснень п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229

ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину

недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а

також що вона має істотне значення.

Як встановлено судом, при оформленні даного заповіту були дотримані вимоги до форми заповіту, а саме, заповіт складено у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт особисто підписаний заповідачами ОСОБА_7 та ОСОБА_2 зворотного позивачами не доведено, при його складанні та посвідченні дотримано таємницю заповіту, відповідно до ст. 1255 ЦК України.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заповіт складений ОСОБА_7 та ОСОБА_2 на підставі помилки, а є підстави для визнання його недійсним, оскільки подружжя не усвідомлювали правові наслідки такого укладення заповіту у разі смерті одного з подружжя.

Керуючись ст.ст. 203, 229-233, 215-216, 1257 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 59, 60, 61, 214-215, 218 ЦПК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати заповіт ОСОБА_7 та ОСОБА_2 від 12 грудня 2006 року на користь ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, посвідчений секретарем Високопічської сільської ради Житомирського району Житомирської області, зареєстрований в реєстрі за №358 недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області протягом десяти днів з дня його проголошення через Житомирський районний суд Житомирської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: І. В. Зубчук