Провадження №2/761/2250/2015
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

03 лютого 2015 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Вітріщаку Р. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Фінвесткор", Приватного підприємства "Шансор" про визнання недійсним договору,-

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства "Фінвесткор", Приватного підприємства "Шансор" про визнання недійсним договору, в якому просив визнати недійсним договір № 101054 від 12 листопада 2014 року та додатки № 1 та № 2 до договору, що укладений між ОСОБА_1 та Приватниймпідприємством "Фінвесткор", а також стягнути з Приватного підприємства "Шансор" на користь позивача 3 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 листопада 2014 року між ОСОБА_1 (далі - позивач) та ПП «Шансор» ( надалі - відповідач1) було укладено Договір № 101054, за умовами сплатила страховий платіж у розмірі 3 000 грн. 12 листопада 2014 року між ОСОБА_2 та ПП «Фінвесткор» (надалі - відповідач2) було укладено Договір № 101054. Вказані договори позивачем були укладені з метою отримання кредитних коштів, натомість виявилось, що відповідачі кредитних коштів не надають. Позивач зазначає, що діяльність відповідачів ввела її в оману, оскільки програма «City Credit» формується виключно на коштах учасників, без залучення коштів відповідача1, крім того, ОСОБА_1 мала на меті отримати позику, а не інформаційно-консультаційні послуги. Таким чином, позивач вважає, що діяльність відповідачів є пірамідальною схемою та нечесною підприємницькою практикою, а тому укладені договори не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

У судове засідання позивач не з'явився, на адресу суду направив заяву, у якій розгляд справи просить проводити без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач 1, 2 у судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

Суд, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і це вбачається із матеріалів справи, що 12 листопада 2014 року між ОСОБА_1 (за змістом Договору - Замовник) та ПП «Шансор» (за змістом Договору - Виконавець) було укладено Договір № 101054.

За цим Договором Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе зобов'язання за зумовлену плату надати інформаційні, консультаційні послуги та послуги з пошуку інформації (п. 1 Договору).

Вартість плати за надання послу Виконавця погоджена Сторонами і складає 3 000 грн.

Як вбачається із квитанції № 14 від 12 листопада 2014 року та акту здачі-прийняття робіт від 12 листопада 2014 року ОСОБА_1 сплатила 3 000 грн. згідно умов Договору.

12 листопада 2014 року між ОСОБА_1 та ПП «Фінросткор» укладено Договір № 101054, за яким Підприємство за згодою Учасника зобов'язується від його імені вчинити певні дії, спрямовані на надання безготівкової позики, зазначеної у Додатку № 1 до цього Договору на умовах програми «City Credit», що міститься у Додатку № 2 до цього Договору (п.п. 1.1).

Позивач просить визнати Договір недійсним з огляду на те, що останній укладений у результаті введення позивача в оману, адже ОСОБА_1, укладаючи Договір, мала на меті отримати позику, а не інформаційно-консультаційні послуги.

За ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в п. п. 2, 12 постанови від 28.04.78 N 3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" роз'яснив, що угода може бути визнана недійсною лише на підставі та з наслідками, передбаченими законом. В кожній справі про визнання угоди недійсною суд має встановити ті обставини, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною, та настання визначених юридичних наслідків.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За п. 2 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживача» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

У відповідності до п. 4.7 Договору учасник заявляє, що отримав усі пояснення від представника Підприємства, уважно прочитав та зрозумів усі визначення, умови та зміст даного Договору і Додатків до нього, що засвідчує своїм підписом.

Таким чином, підписуючи договір, позивач підтвердив свою згоду на його умови та реалізував право на вільний вибір контрагента та визначення умов договору.

Аналіз п.7 ч.3 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" дає підстави для висновку, що поняття "пірамідальна схема" у розумінні цієї норми має такі обов'язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.

Таким чином, для кваліфікації "пірамідальної схеми" необхідна наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак виключає можливість визнання схеми як "пірамідальної", тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України. Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів.

Згідно п.п.1.3 Договору Учасник доручив Підприємству використовувати суми платежів для формування Фонду Учасників та його розподілу, а також здійснювати надання безвідсоткової позики на користь Учасників Програми «City Credit».

Умовами даного Договору передбачено лише надання Учасникам безвідсоткової позики за рахунок коштів Фонду Учасників. Придбання будь-якого товару на користь учасника за рахунок Фонду учасників за умовами даного Договору неможливе.

За п. 5.1 Додатку № 2 до Договору № 101054 від 12 листопада 2014 року підприємство надає безвідсоткову позику у безготівковій формі на розрахунковий рахунок, наданий Учасником, який отримав Рішення про надання безвідсоткової позики, протягом 30 (тридцяти) банківських днів після того, як Учасником будуть виконані всі вимоги цієї статті.

У відповідності до п.4.1 Додатку № 2 до Договору № 101054 від 12 листопада 2014 року у відповідності до статті 1 Договору Підприємство організовує Захід з розподілу Фонду Учасників, коли Фонд Учасників є достатнім.

Так, укладений договір не є утворенням та розвитком пірамідальних схем у розумінні п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", оскільки відповідач1 надає учасникам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі угод з учасниками групи є отримання позики всіма учасниками, а учасники сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається в процесі її виконання. Крім того, кожний учасник отримує позику відповідно до платежів, здійснених ним самим. Таким чином, відсутні підстави вважати, що діяльність відповідачів є пірамідальної схемою, а отже, відсутні підстави для застосування положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

З огляду на зазначене, суд не вбачає у діях відповідача при укладенні Договору № 101054 використання нечесної підприємницької практики та ведення позивача в оману, а тому не може керуватися положеннями ч. 6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», як на підставу визнання кредитного договору недійсним.

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин, суд приходить до висновку про незаконність, необґрунтованість та безпідставність позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 169, 212, 213, 215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Фінвесткор", Приватного підприємства "Шансор" про визнання недійсним договору - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: