Справа №487/5449/14-ц 17.02.2015 17.02.2015 17.02.2015
Провадження № 22ц-784/459/15 Головуючий у 1-й інстанції Корнешова Т.В.
Категорія 5 Доповідач апеляційного суду Кушнірова Т.Б.
Ухвала

Іменем України

17 лютого 2015 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого - Кушнірової Т.Б.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

при секретарі Яценко Л.В.,

за участю:

- позивача ОСОБА_2,

- представників позивача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

- відповідачки ОСОБА_5,

- представника відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року

за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_5

про

усунення перешкод у користуванні власністю, покладення обов'язку та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю, покладення обов'язку та стягнення моральної шкоди.

Позивач зазначав, що він являється власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Вказаний житловий будинок межує із земельною ділянкою, що розташована по АДРЕСА_2, власником якого є ОСОБА_5

Відповідачка в порушення будівельних норм без щонайменшого відступу 1 м від межі земельної ділянки побудувала дерев'яний сарай, який перешкоджає йому у обслуговуванні його майна.

Крім цього, відповідачка у 2009 році на межі їхніх земельних ділянок самовільно встановила паркан, який закрив раніше існуючий прохід вздовж стіни його будинку, перешкоджає доступ та обслуговування тильної частини будинку, а також затіняє подвір'я від сонячного світла та псує його зовнішній вигляд.

Посилаючись на наведене, позивач просив усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом знесення дерев'яного сараю літ.«Г» та самовільно побудованого паркану. А також, просив стягнути з відповідачки 5 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 07 червня 2010 року, виданого на підставі рішення Миколаївської міської ради № 32/46 від 30 січня 2009 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0215 га, розташованої за вказаною адресою (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд).

ОСОБА_5 являється власником житлового будинку АДРЕСА_2 та власником земельної ділянки площею 0,0152 га, розташованої за вказаною адресою на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 24 квітня 1997 року.

Вказані будинки сторін розташовані на суміжних земельних ділянках.

Зазначені державні акти на право власності на земельні ділянки, видані ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у встановленому законом порядку недійсними не визнавались.

Вирішуючи спір по суті в частині усунення перешкод шляхом знесення дерев'яного сараю літ.«Г» суд вважав, що для цього є передбачені законом підстави.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна.

Так, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 вказував, що внаслідок зведення відповідачкою деревяного сараю літ. «Г» з порушенням будівельних норм, порушуються його права, як власника будинку.

З витребуваної апеляційним судом цивільної справи № 2/1412/3680/12 вбачається, що 11 травня 2012 року ОСОБА_2 вже звертався з позовом до ОСОБА_5, виконавчого комітету Миколаївської міської ради про зобов'язання вчинити певні дії та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. Із змісту позовної заяви видно, що позовні вимоги ОСОБА_2 було обґрунтовано тим, що відповідачкою при будівництві сараю літ. «Г» без дотримання будівельних норм, порушуються його права, як власника будинку. В позові ОСОБА_2 крім іншого, просив зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом знесення господарської будівлі (дерев'яного сараю літ. «Г»), що знаходиться по АДРЕСА_2.

Із змісту копії рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2012 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 13 лютого 2013 року, видно, що в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено з посиланням на те, що останнім не надано доказів того, що дерев'яний сарай літ. «Г» порушує права позивача, як власника будинку № 69 (а.с.30,32).

Таким чином, дані позови виникли між тими ж самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Суд не звернув увагу на вказані обставини, зміст даної позовної заяви, а також положення вказаної норми процесуального закону і безпідставно вирішив спір по суті в частині позовних вимог щодо знесення сараю літ. «Г».

За такого, рішення суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення дерев'яного сараю літ. «Г» слід скасувати із закриттям провадження у справі в цій частині у зв'язку з наявністю рішення суду, яке набрало законної сили у справі за аналогічним спором на підставі ч. 1 ст. 310 ЦПК України.

Висновок суду про відмову в задоволенні позову в частині знесення паркану є обґрунтованим, виходячи з такого.

Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_2 вказував, що відповідачкою було самовільно зведено паркан на межі між їх будинками.

За правилами ч. 1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За змістом п. п. 5, 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що відповідно до вимог ст.. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого нерухомого майна належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст..391 ЦК України).

Відповідно до положень п.3.19 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», поверховість забудови, граничні розміри житлових будинків, площа забудови, вимоги до господарських будівель, їх складу, огорожі ділянок, благоустрою території встановлюється місцевими правилами забудови в залежності від розміру ділянок, умов інженерного обладнання, інсоляції будинків та територій, інших нормативних вимог, регіональних традицій.

Згідно зі змістом БН 441-72 «Вказівки по проектуванню огорож майданчиків і ділянок підприємств, будівель і споруд», розробка проектів огорож індивідуальних забудовників не вимагається.

Статтею 29 Закону України «Про планування і забудову територій» не передбачена видача дозволу на об'єкти, що не потребують розробки проекту.

Відповідно до вимог п.4.9 Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 273 від 05 грудня 2000 року, (наказ діяв до 13.02.2010 року) було визначено, що до переліку будівельних робіт, на які не вимагається дозвіл, відносяться тимчасові будівлі та споруди, зведення яких не потребує виконання робіт з улаштуванням фундаментів.

З огляду на наведене, розробка проекту і надання дозволу на зведення відповідачкою спірного паркану (огорожі) між її та сусідньою земельною не вимагалася.

Згідно наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України «Про внесення змін до пункту 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24 травня 2001 року за N 127, який набрав чинності 08 лютого 2006 року, (чинного на час вирішення даного спору), зведення паркану на земельній ділянці садибного типу не належить до самочинного будівництва.

За таких обставин, встановлення відповідачкою паркану не можна вважати самочинним. До того ж, при його зведенні ОСОБА_5 не було порушено меж суміжних земельних ділянок встановлених державними актами.

Крім цього, із змісту позовної заяви ОСОБА_2 випливає, що порушення своїх прав позивач обґрунтовує зменшенням інсоляції його подвір'я внаслідок зведення відповідачкою паркану з металопрофільних листів.

Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст..103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до п.5 СанПіН 2605-82 «Санітарні норми і правила забезпечення інсоляцією житлових і громадських будівель і територій жилої забудови» (далі - СанПіН), розміщення і орієнтація житлових кімнат та громадських будинків повинні забезпечувати тривалість безперервної інсоляції приміщень та територій для південної зони не менше 2 годин на день.

Правила розрахунку тривалості інсоляції житлових будинків визначені ДСТУ -НВБ.2.2-27:2010 «Будинки і споруди. Настанова з розрахунку інсоляції об'єктів цивільного призначення».

Згідно п.1.1,1.2 вказаних Правил розрахунок тривалості інсоляції визначається контролюючими організаціями та установами відповідно до санітарно-гігієнічних і будівельних норм.

За змістом ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Разом з тим, в порушення вищезазначених вимог, позивач не надав будь - яких доказів в підтвердження того, що має місце порушення норм інсоляції його подвір'я (розрахунок інсоляції, виконаний відповідною контролюючою організацією, або висновок органу державного санітарного нагляду з питання дотримання рівня інсоляції чи акт цієї установи про заміри тривалості інсоляції). А також доказів на підтвердження своїх доводів щодо наявності причинного зв'язку між спорудженням відповідачкою паркану і зниженням природного освітлення у житлових кімнатах позивача.

А тому, позов у цій частині не можна вважати доведеним.

Також, звертаючись з даним позовом, ОСОБА_2 зазначав, що зведений відповідачкою паркан закриває раніше існуючий прохід вздовж стіни його будинку та перешкоджає доступ та обслуговування тильної частини його будинку.

В силу положень ст.ст.21,24,41 Конституції України ст.ст. 319,321 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права власності; право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ст. 91 Земельного кодексу України визначено, що власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Із конфігурацій земельних ділянок, якими користуються сторони на підставі державних актів, що містяться в технічних документаціях, досліджених в суді апеляційної інстанції видно, що більшість споруд побудовані сторонами на межі земельних ділянок або без дотримання будівельних норм та правил щодо відстані від межі.

Захист прав позивача не може порушувати права відповідачки на користування земельною ділянкою.

Визначений позивачем спосіб захисту права, а саме знесення паркану, не є належним способом захисту права на обслуговування власного нерухомого майна, оскільки призведе до втрати господарського призначення цієї споруди, що відокремлює суміжні земельні ділянки, які відповідно до Державних актів знаходяться у власності сторін, забезпечить вільний доступ до земельної ділянки відповідачки та порушення її конституційного права володіти, користуватися своєю власністю.

За таких обставин суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 в частині знесення паркану.

Не можуть бути взяті до уваги доводи апелянта про те, що судом дана неналежна оцінка доказів по справі стосовно знесення паркану, оскільки відповідь Управління містобудування та архітектури Миколаївської міської ради від 19 січня 2012 року та адміністрації Заводського району м. Миколаєва від 13 червня 2014 року, на яку посилається апелянт, не свідчить про спричинення парканом порушення інсоляції житлового будинку; фотокартки не є належним і допустимим доказом зазначених позивачем обставин.

Оскільки рішення суду в частині знесення паркану ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то підстав для його скасування немає.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні власністю (домоволодінням) шляхом знесення деревяного сараю літ. «Г» скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.

В іншій частині рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 22 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді