АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1488/15 Справа № 205/8306/14 Головуючий у 1 й інстанції - Скрипник К.О. Доповідач - Григорченко Е.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2015 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Григорченка Е.І.

суддів - Кочкової Н.О., Повєткіна В.В.

при секретарі -Левцунові І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та повернення сторін в первісний стан,

встановив:

ОСОБА_2 звернулася з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року, де ставлять питання про скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 27.10.2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування домоволодіння АДРЕСА_1, який прийняла у дар ОСОБА_3/а.с.65-66/.

Враховуючи встановлені обставини, вимоги законодавства, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не довела, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом помилки, неправильного сприйняття позивачем суб'єкта, предмету або інших істотних умов правочину, яке вплинуло на його волевиявлення і за відсутності якої, за обставинами справи, можна вважати, що правочин не був би укладеним.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, апеляційний суд не находить підстав для задоволення скарг та скасування рішення суду з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку. Висновки суду підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями свідків та самих сторін.

При вище наведених обставинах справи, суд першої інстанції, відповідно до ст. ст. 229, 717 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довела, що оспорюваний договір дарування був укладений під впливом помилки.

Приведені в апеляційній скарзі доводи, що оспорюваний правочин укладений під впливом помилки, не можуть бути прийняті до уваги та бути підставою для задоволення позову, оскільки позивач повинна була довести у відповідності до ст. 10 ЦПК України, за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 57-59 цього ж Кодексу, зазначені нею обставини.

Проте будь-які належні та допустимі докази, які б підтверджували в установленому законному порядку, що договір дарування був укладений під впливом помилки, і що позивач мала намір на укладення договору довічного утримання з відповідачем, яка є її внучкою, суду не надані.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно оспорюваного договору дарування позивач усвідомлював природу правочину, значення своїх дій, також , що договір дарування відповідає дійсним намірам, волі і не носить характеру удаваного тощо/а.с. 65/.

З матеріалів справи вбачається, що сторони виконали умови договору дарування, позивач передала будинок відповідачу, яка проживала в будинку та зареєструвала на себе права власності /а.с. 13, 52/.

При нотаріальному посвідченні договору дарування позивачем надано нотаріусу витяг з реєстру власників нерухомого майна, який отриманий з метою укладення саме договору дарування (а.с. 33 звор.).

Отже, колегія вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивач не довела укладення оспорюваного договору дарування під впливом помилки.

Посилання апелянта на те, що суд не взяв до уваги квитанції про сплату комунальних послуг, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки зазначені квитанції на ім'я відповідача/а.с. 15-18/.

Враховуючи викладене, не можуть бути підставою для скасування рішення суду та задоволення позову посилання апелянта на те, що позивач, у зв'язку з похилим віком та станом здоров'я, не в повній мірі усвідомлювала значення своїх дій, оскільки зазначене апелянтом не є доказом укладення договору під впливом помилки, так як дії позивача були спрямовані на укладення з онучкою, саме договору дарування.

Інші доводи, приведені в апеляційних скаргах, не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки вони зводяться до іншої оцінки фактичних обставин справи, яка відрізняється від зробленої судом першої інстанції оцінки і висновків суду не спростовують.

Справа судом 1-ї інстанції розглянута в межах заявлених вимог та на підставі наданих суду доказів.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

СУДДІ: