Справа № 462/1025/14 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н.М.
Провадження № 22-ц/783/475/15 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Курій Н.М., Павлишина О.Ф.,

секретаря Гацій І.І.,

з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_6, представника третьої особи ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_11 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, з участю третьої особи Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про демонтаж самочинного будівництва,-

встановила:

В лютому 2014 року позивачі ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_11 звернулися в суд з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_6, з участю третьої особи Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, в якій просили зобов'язати відповідачів знести самочинно збудовані по АДРЕСА_1 у м Львові веранду-терасу під літ. "а", сарай під літ. "Б", гараж-навіс під літ. "Г", огорожу по межі "А-Б" згідно державного акту на земельну ділянку, виданого на ім'я ОСОБА_8, від 20.01.2005 року, які збудовані на землях міськземфонду з порушенням будівельних норм та правил (т. 1 а.с. 2-5).

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що є власниками будинку у АДРЕСА_2. У 2007 році відповідачі придбали будинок по АДРЕСА_1 у м. Львові, який межує із їх будинком, при цьому захопили частину приватизованої ними земельної ділянки, а також частину земельної ділянки міськземфонду. На переконання позивачів, відповідачі провели самочинне будівництво огорожі, веранди тераси, сараю та гаражу-навісу з порушенням будівельних норм, санітарних та протипожежних вимог, порушивши їх права, оскільки огорожа відповідачами споруджена по межі А-Б згідно державного акту, виданого на ім'я ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11 на земельній ділянці, що належить позивачам, без їхнього погодження, яка перешкоджає у користуванні їх майном. Крім цього, відповідачі на межі та частково на території, що належить позивачам, добудували до будинку веранду-терасу без згоди, і таке будівництво проведено з порушенням норм ДБН-360-92. Покликаються на те, що відповідачі знищують зелені насадження, обприскують їх невідомою речовиною, викидають сміття та петарди на земельну ділянку, що належить позивачам. Збудований відповідачами гараж-навіс також порушує будівельні норми та інтереси позивачів, оскільки зведений на відстані 4,5 м. від будинку позивачів та на відстані 0,4 м. від прибудови позивачів. Дах споруди є односкатний, з нахилом у сторону позивачів та їхньої земельної ділянки, без облаштування водостічної системи. Враховуючи наведене просили позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_11 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, з участю третьої особи Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про демонтаж самочинного будівництва - відмовлено.

Рішення суду оскаржили позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11

В апеляційній скарзі зазначають, що оскаржуване рішення ухвалено без врахування норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та не ґрунтуються на належних доказах.

Звертають увагу на те, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 грудня 2008 року, на яке покликається суд, встановлено лише межі користування земельною ділянкою, а не надану таку у користування, власність чи в оренду ОСОБА_6, що залишилось поза увагою суду.

Власником земельної ділянки, яка належить до будинковолодіння по АДРЕСА_3 і на якій розташовані спірні споруди, є Львівська міська рада, а відповідачі фактично її використовують без правових на це підстав, що є самовільним захопленням земельної ділянки відповідно до ст. 1 ЗУ "Про державний контроль за використанням та охороною земель".

Крім цього, відповідачі не надали суду жодних документів щодо проекту забудови земельної ділянки, які погоджені у встановлений законом спосіб, не надали доказів щодо надання дозволу на початок будівництва, про повідомлення інспекції ДАБК у Львівській області про початок будівельних робіт, про прийняття в експлуатацію об"єктів самочинного будівництва.

Таким чином, за відсутності належних доказів щодо використання земельної ділянки та належних доказів прийняття в експлуатацію веранди-тераси під літ. "а", сараю під літ. "Б", гаражу-навісу під літ. "Г", відповідачами вчинено самочинне будівництво, яке підлягає демонтажу.

Додатково покликаються на висновок державної інспекції архітектурно-будівельного контролю від 31.05.2013 року, яким визнано самочинним будівництво відповідачів, оскільки здійснене на землях міськземфонду та з порушенням будівельних норм і прав сусідніх власників землі і будинку по АДРЕСА_2. Також інспекція ДАБК вважає, що питання самочинного будівництва має бути вирішено у відповідності до ч. 4 ст. 376 ЦК України шляхом знесення самочинного будівництва по АДРЕСА_1.

Просять рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та представника позивача ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_4, його представника ОСОБА_5. а також представника третьої особи ОСОБА_7 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачі не надали суду жодних доказів, що здійснене відповідачами будівництво порушує права інших осіб та інтереси суспільства, суперечать санітарно-технічним вимогам і правилам експлуатації, впливають на міцність і безпечність цього об"єкта. На противагу позиції позивачів, відповідачі надали суду докази того, що здійснена добудова не порушує права інших осіб та відповідає вимогам чинного законодавства.

Перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів апеляційної скарги відповідно до ст. 303 ЦПК України, судова колегія виходить з наступного.

Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_11 належить на праві власності будинок АДРЕСА_2 (Витяг про реєстрацію права власності № 2396922 від 23.12.2003 року, т. 1 а.с. 32).

Також, згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку Серія ЯА №200538 від 20.01.2005 року, позивачам належить на праві власності земельна ділянка по АДРЕСА_2 у м. Львові, площею 0,0555 га, цільове призначення зазначеної ділянки - обслуговування житлового будинку (т. 1 а.с. 6).

В свою чергу, відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 05.09.2005 року належить в рівних частках житловий будинок АДРЕСА_1

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Львові, що виготовлений ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" станом на 31.03.2014 року, на плані земельної ділянки вказаного будинку зазначені наступні будівлі і споруди: житловий будинок літ "А-1"; тераса літ. "а" (рік побудови - 2007); сарай літ. "Б" (рік побудови - 2007); навіс літ. "Г" (рік побудови - 2011); ворота № 1, № 2; огорожі № 3, № 4, № 5 (т. 1 а.с. 210-213).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Аналіз наведеної норми свідчить про те, що критеріями самочинного будівництва є: будівництво на земельній ділянці, яка не відведена для цієї мети; будівництво, здійснене без дозволу або проекту; будівництво, здійснене з порушенням норм і правил.

Під самочинним будівництвом необхідно розуміти як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт вже існуючих об'єктів нерухомості (ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність").

Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати від інших осіб усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Також, в пункті 24 постанови Пенуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)"роз'яснено, що відповідно до вимог статті 376 ЦК Україниправо на звернення до суду з позовом про знесення самочинного будівництва належить органу державної влади або органу місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб, право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (ст. 391 ЦК України).

У позовній заяві та апеляційній скарзі позивачі покликаються на те, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 самочинно збудували веранду-терасу під літ. "а", сарай під літ. "Б", гараж-навіс під літ. "Г", огорожу по межі "А-Б" і таке самочинне будівництво суперечить їх інтересам та порушує їхні права, суперечить нормам містобудування, оскільки веранда збудована на межі без їх дозволу, сарай та гараж-навіс збудовані без дотримання нормативної відстані (6 м.) до належного їм на праві власності житлового будинку), огорожа збудована без їх дозволу на межі земельної ділянки, а відтак просять зобов"язати відповідачів демонтувати такі. На підтвердження власних доводів надали листи начальника СзПНПД Залізничного РВ м. Львова ГУМНС України в Львівській області № 3/ко-2 від 29.02.2008 року, № 3/674 від 24.07.2010 року та № 10/218 від 27.04.2012 року (т. 1 а.с. 11-13).

Враховуючи зазначені обставини, колегія суддів вважає, що позивачі мають право на звернення до суду з позовом про знесення оспорюваного самочинного будівництва.

В свою чергу, право на будівництво нерухомого майна мають власники земельних ділянок (ст. 90 ЗК України), землекористувачі (ст. 95 ЗК України), особи, які набули права користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки (ст. 102-1 ЗК України) або з інших передбачених законом підстав.

Власником або землекористувачем земельної ділянки право на забудову реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством.

Право на забудову виникає в особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених ст.ст. 25-32 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності".

Судом першої інстанції встановлено, що самовільного захоплення земельної ділянки в діях відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 немає, оскільки 19.09.2012 року з даного питання проведена перевірка спеціалістами Державної інспекції сільського господарства у Львівській області, в результаті якої встановлено, що земельна ділянка по АДРЕСА_1 у м.Львові використовується відповідачем ОСОБА_6 відповідно до рішення Залізничного районного суду м. Львова від 26.12.2008 року у справі № 2-2011 2008 року, яким встановлено межі користуванні будинковолодіння на АДРЕСА_1 і земельною ділянкою будинковолодіння на АДРЕСА_2 у відповідності до межі "А-Б", яка визначена та погоджена у виданому на ім'я ОСОБА_2 державному акті на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_2 у м. Львові (т. 1 а.с. 90).

Проведеними обмірами спеціалістами Львівського міського відділу Львівської регіональної філії ДП "Центр ДЗК" встановлено, що обчислена площа землекористування згідно меж, встановлених рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26.12.2008 року складає 0,0447 га (в тому числі площа 0,0057га спірна частина земельної ділянки, на якій знаходиться частина будинку АДРЕСА_2 площею 0,0024га.) (т. 1 а.с. 93).

Відповідно до ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об'єктів загального користування.

Використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм (ст. 39 ЗК України).

Згідно із ч. 2 ст. 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (ст. 126 ЗК України).

Згідно довідки управління Держкомзему у м. Львові № 40/01-14/858 від 03.12.2012 року земельна ділянка по АДРЕСА_1 у м. Львові площею 0,0440 га обліковується за ОСОБА_6 За категорією земель дана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови (т. 1 а.с. 92).

Вказана довідка видана на підставі земельно-кадастрових даних, списку землекористувачів та землевласників Залізничного району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.1998 року за № 51 "Про інвентаризацію земель м. Львова", ухвали Львівської міської ради № 170 від 27.01.2011 року та постанови Галицького районного суду м. Львова від 05.12.2011 року.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, колегія суддів погоджується із висновоком суду першої інстанції про те, що самовільного зайняття відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_6 земельної ділянки по АДРЕСА_1 у м. Львові, немає.

Разом з тим, земельна ділянка за вказаною адресою співвласниками будинку не приватизована, в силу приписів ст. 83 ЗК України є комунальною власністю Львівської міської ради.

В свою чергу, проведеною інспекцією ДАБК у Львівській області перевіркою дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих і будівельних робіт ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (акт № 46/1/05-з від 20.05.2013 року) встановлено, що сарай під літ. "Б розташований на відстані 0,75м. до самочинно збудованої гр. ОСОБА_2 прибудови до житлового будинку по АДРЕСА_2 та 0,9-1 м до цегляної огорожі (в сторону господарських споруд) встановленої між будинковолодінням по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Тераса літ "а" та житловий будинок літ "А-1" розташовані по межі ділянки на АДРЕСА_1, АДРЕСА_4 та АДРЕСА_2 у м. Львові (згідно технічного паспорта ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" станом на 27.11.2012 р.).

В свою чергу, в акті № 46/105-з від 20.05.2013 року зазначено, що технічний паспорт на будинковолодіння АДРЕСА_1 у м. Львові станом на 27.11.2012 р. не містить відміток про самочинне будівництво (т. 1 а.с. 101-103).

У зазначених вище листах начальника СзПНПД Залізничного РВ м. Львова ГУМНС України в Львівській області № 3/ко-2 від 29.02.2008 року, № 3/674 від 24.07.2010 року та № 10/218 від 27.04.2012 року (т. 1 а.с. 11-13) вказано, що відстань між господарською будівлею ОСОБА_6 по АДРЕСА_1 та будинком і літньою кухнею по АДРЕСА_2 дорівнює 170 см, що суперечить вимогам додатку 3.1. ДБН 360-92, при цьому, що мінімальна нормативна відстань від існуючих будівель становить 6 м.

На час будівництва відповідачами у 2007 році тераси під. літ. "а" та сараю під літ. "Б" діяли Закон України "Про архітектурну діяльність" від 20 травня 1999 року №687-XIV, а також Закон України "Про планування і забудову територій" від 20.04.2000 року №1699-ІІІ, який втратив чинність на підставі Закону № 3038-VI від 17.02.2011 року "Про регулювання містобудівної діяльності".

Згідно із ст. 9 ЗУ "Про архітектурну діяльність" (в ред. від 29.08.2006 року) будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України "Про планування і забудову територій".

В свою чергу, відповідно до ст. 24 ЗУ "Про планування і забудову територій" право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та відповідно до містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки, встановлених згідно з вимогами цього Закону.

У ст. 29 ЗУ "Про панування і забудову територій" передбачалося, що дозвіл на виконання будівельних робіт - документ, що засвідчує право замовника та підрядника на виконання підготовчих (якщо підготовчі роботи не були виконані раніше відповідно до дозволу на виконання підготовчих робіт) і будівельних робіт, підключення об'єкта будівництва до інженерних мереж та споруд.

Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю.

Здійснення будівельних робіт на об'єктах містобудування без дозволу на виконання будівельних робіт або його перереєстрації, а також здійснення не зазначених у дозволі будівельних робіт вважається самовільним будівництвом і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Як в суді першої інстанції, так і під час розгляду апеляційної скарги відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 на надали суду дозвіл, виданий інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю, на виконання будівельних робіт по будівництву тераси під літ. "а", сараю під літ. "Б", а відтак вказані об"єкти вважаються самовільним будівництвом.

Також, в ході розгляду справи встановлено, що у 2011 році відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_4 зверталися із позовом до Залізничної адміністрації про погодження технічної можливості експлуатації тераси і сараю.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05.12.2011 року (справа №1309/2-1594/11), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області (т. 1 а.с. 224), відмовлено у задоволенні таких позовних вимог. Судами встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_4 самочинно провели реконструкцію господарської будівлі розміром 4,23м. х 5,20 м., а також тераси розміром 2,6 м. х 6,2 м. до житлового будинку, без відповідного дозволу органу місцевого самоврядування в установленому законом порядку.

Разом з тим, на час будівництва у 2011 році навісу під літ. "Г", окрім ЗУ "Про архітектурну діяльність", набрав чинності Закон України № 3038-VI від 17.02.2011 року "Про регулювання містобудівної діяльності".

Відповідно до ст. 26 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів.

Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

В свою чергу, відповідно до ст. 27 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" забудова присадибних, дачних і садових земельних ділянок може здійснюватися на підставі будівельного паспорта забудови земельної ділянки. Будівельний паспорт визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог до розміщення і будівництва індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку не вище двох поверхів (без урахування мансардного поверху) з площею до 300 квадратних метрів, господарських будівель і споруд, гаражів, елементів благоустрою та озеленення земельної ділянки.

Згідно із п. 2 Переліку об"єктів, будівництво яких здійснюється після подання повідомлення про початок будівельних робіт, затвердженого постановою КМУ № 466 від 13.04.2011 року, будівництво господарських будівель і споруд, зокрема гаражів, які розташовані на присадибних, дачних і садових земельних ділянках, здійснюється після подання повідомлення про початок будівельних робіт.

Цією ж постановою КМУ № 466 від 13.04.2011 року затверджено Порядок виконання будівельних робіт, відповідно до п. 2 якого будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, або договору суперфіцію та: подання замовником за формою згідно з додатком 1 повідомлення про початок виконання будівельних робіт Держархбудінспекції або її територіальному органу за місцезнаходженням об'єкта будівництва - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт, відповідно до переліку об'єктів, будівництво яких здійснюється після надіслання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

В ході розгляду справи в апеляційній інстанції встановлено, що проектну документацію на будівництво навісу під літ. "Г" відповідачі на виготовляли, такий проект у встановленому порядку не затверджувався, повідомлення про початок виконання будівельних робіт в інспекцію ДАБК у Львівській області вони не подавали, прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкту у встановленому порядку не відбулося.

З огляду на зазначені докази, колегією суддів беззаперечно встановлено, що тераса під літ. "а", сарай під літ. "Б", навіс під літ. "Г" є самочинним будівництвом, тому протилежне твердження відповідачів є голослівним.

За вище наведених обставин вбачається, що місцевий суд залишив поза увагою вимоги ч. 1 ст. 376 ЦК України, як норму матеріального права, яка регулює спірні правовідносини, а відтак необґрунтовано не застосував до спірних правовідносин приписи ч. 4 ст. 376 ЦК України, яка передбачає наслідки самочинного будівництва.

Що стосується цегляної огорожі, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ч. 1 ст. 28 ЗУ "Про регулювання містобудівної діяльності" огорожі відносяться до малих архітектурних форм, розміщення яких здійснюється відповідно до ЗУ "Про благоустрій населених пунктів".

Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 21 ЗУ "Про благоустрій населених пунктів", малі архітектурні форми є елементами благоустрою, до яких, зокрема, належать огорожі, ворота, грати.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об'єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

В свою чергу, відповідно до п.п. 5.1, 5.2 „Положення про порядок влаштування огорож у м. Львові", затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 834 від 09.09.2011 року, особа, яка має намір влаштувати огорожу, повинна отримати дозвіл (розпорядження голови районної адміністрації) на проведення таких робіт, а згідно із п. 2.1, 2.2, 2.3 цього Положення, у випадку влаштування огорожі між суміжними земельними ділянками окремих землекористувачів, конструкція якої передбачає часткове втручання на суміжну земельну ділянку, необхідно отримати нотаріально завірену згоду власника суміжної земельної ділянки.

Проте, відповідно до п. 4 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №834 від 09.09.2011 року, дія цього Положення не розповсюджується на забудовників, які здійснили влаштування огорожі до його прийняття без порушень діючих на той час нормативів.

Враховуючи те, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6 збудували оспорювану огорожу у 2008 році, при цьому відомості про порушення під час будівництва огорожі діючих на той час нормативів в матеріалах справи відсутні, вимога позивачів про демонтаж такої огорожі не підлягає до задоволення.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене у зв"язку із невідповідністю висновків суду обставинам справи в частині відмови у задоволенні позовних вимог демонтувати самочинно збудовані по АДРЕСА_1 у м. Львові терасу під літ. "а", сарай під літ. "Б", навіс під літ. "Г", підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення позову. Врешті рішення залишити без змін.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України необхідно стягнути в рівних частинах з відповідачів в користь позивачів судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2014 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 демонтувати самочинно збудовані по АДРЕСА_1 у м. Львові терасу під літ. "а", сарай під літ. "Б", навіс під літ. "Г" - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_11 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, з участю третьої особи Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради про демонтаж самочинного будівництва задовольнити частково.

Зобов'язати відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_6 знести самочинно збудовані по АДРЕСА_1 в м. Львові терасу під літ. "а", сарай під літ. "Б", навіс під літ. "Г", відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 у м. Львові, виготовленого Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" станом на 31.03.2014 року.

Врешті рішення залишити без змін.

Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 в користь ОСОБА_2, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 182 (сто вісімдесят дві) грн. 70 коп. судового збору за подання позовної заяви та 91 (дев"яносто одну) грн. 35 коп. за подання апеляційної скарги.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Н.М. Курій

О.Ф. Павлишин