Ухвала

іменем україни

4 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Хопти С.Ф., Закропивного О.В., Луспеника Д.Д.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «КПО Гарант» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 14 травня 2001 року його було призначено на посаду директора товариства з обмеженою відповідальністю «КПО Гарант» (далі - ТОВ «КПО Гарант») У подальшому він продав ОСОБА_5 частину належної йому частки в статутному капіталі і з цього часу його змушують звільнитися. Так, 30 січня 2013 року відповідач усно його повідомив про намір усунення його від виконання обов'язків директора і цього ж дня він передав печатку товариства за актом на користь т.в.о. директора ОСОБА_6 У період з 1 лютого 2013 року по 27 лютого 2013 року він перебував на лікарняному. 25 січня 2013 року відповідач усунув його від виконання посадових обов'язків директора товариства. Протоколом ТВО «КПО Гарант» від 12 липня 2013 року його було поновлено на посаді директора з 1 жовтня 2013 року та зобов'язано з'явитись цього дня о 9 год. 00 хв. на робочому місці за адресою: м. Київ, вул. Старонаводницька, 13, секція Б, для прийому справ від ОСОБА_6 та початку виконання обов'язків директора. Цим же протоколом його оголошено догану без відібрання у нього будь-яких пояснень та без видачі наказу про оголошення догани. Вказаний протокол був отриманий ними 5 жовтня 2013 року, а тому він не мав можливості з'явитись у визначених у протоколі день на робоче місце для виконання обов'язків. 9 січня 2014 року він отримав лист відповідача з додатками, серед яких був і наказ від 23 грудня 2013 року № 23 про його звільнення з посади директора за прогул без поважних причин.

Вважав своє звільнення незаконним та таким, що порушує його трудові права та просив визнати його звільнення незаконним та скасувати наказ товариства від 23 грудня 2013 року № 23 про його звільнення; поновити його на посаді директора товариства з моменту звільнення, а саме з 20 грудня 2013 року; стягнути на його користь з відповідача невиплачений заробіток з березня 2013 року по дату ухвалення рішення у справі, виходячи із розміру посадового окладу, який складає 5 600 грн на місяць, за кожен місяць невиплати, що станом на момент подачі позову становить 95 200 грн; стягнути на його користь з відповідача моральну шкоду у розмірі 50 % від посадового окладу за місяць, за весь час її невиплати з березня 2013 року по дату прийняття судом рішення у справі, яка станом на день подачі позову складає 47 600 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що позивача було звільнено з підстави, передбаченої п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул) з дотриманням трудового законодавства; вчинення прогулу з боку позивача роботодавцем доведено.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переписування та переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), а посилань на порушення норм права немає та їх не встановлено.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судами норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 жовтня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 16 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В. Закропивний

Д.Д. Луспеник