РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2015 року м. Мукачево Справа №303/6049/14-ц

2/303/3742/15

Номер рядка стат. звіту 38

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі: головуючого судді Кость В.В.

при секретарі Прокоп Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мукачево цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до відповідача ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: реєстраційна служба Мукачівського міськрайонного управління юстиції

про визнання права власності на майно,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 сільської ради Мукачівського району про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок №87, що знаходяться в с. Великі Лучки Мукачівського району по вул. Шевченка (надалі - Будинок).

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що позивач, на підставі заповіту від 26.10.2010 року, є спадкоємцем всього майна, зокрема і Будинку, належного померлій ОСОБА_3Ю, тому, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на Будинок, просить вирішити це питання у судовому порядку.

Позивач у судове засідання не зявився, натомість заявив клопотання про розгляд справи без його участі на підставі наявних у матеріалах доказів. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задоволити, посилаючись також на відсутність заперечень з боку відповідача відносно заявленого позову.

Відповідач подав до суду заяву (а.с. 89) про розгляд справи без його участі, при цьому не заперечив щодо задоволення позовних вимог позивача.

Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне.

Дані свідоцтва про смерть серії І-ФМ №153481 від 21.03.2013 року (а.с. 32) свідчать про те, що ОСОБА_3 померла 21.03.2013 року.

Поряд з цим, померла, на підставі заповіту від 26.10.2009, заповіла все своє рухоме та нерухоме майно позивачу (а.с. 31).

Відповідно до довідки виданої 08 вересня 2014 ОСОБА_2 сільською радою Мукачівського району Закарпатської області за №3630, на день смерті ОСОБА_3, головою домоволодіння в с. Великі Лучки Мукачівського району згідно з даними погоспордарської книги була ОСОБА_3 (а.с. 28).

В матеріалах справи також міститься технічний паспорт на домоволодіння за предметом позовних вимог, виготовлений на замовлення ОСОБА_1 (а.с. 21-24, 25, 26), з відображеними в ньому технічними характеристиками вказаного обєкта нерухомості, до якого входять: житловий будинок (літ. А), літня кухня (літ. Б), сарай (літ. В), вбиральня (літ. Е), огорожа (№1, 2), яке знаходиться в користуванні позивача.

З урахуванням вищевказаних фактичних обставин справи, суд приймає до уваги також наступне.

Згідно зі ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у ст. 16 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З урахуванням п. 1 частини другої ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту порушеного права є його визнання.

У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Виходячи з міжнародно-правових зобовязань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.

Статтею 1 протоколу №1 Конвенції передбачено, що: «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».

Частинами першою, другою та четвертою ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтями 1218, 1222 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Оцінюючи фактичні обставини по справі на предмет їх відповідності вищевказаним нормам цивільного законодавства суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Як свідчать дані довідки ОСОБА_2 сільської ради від 08.09.2014 (а.с. 11) головою домоволодіння, що розташоване в с. Великі Лучки Мукачівського району по вул. Шевченка, 87 була ОСОБА_3, яка померла 21.03.2013. В свою чергу, ОСОБА_3 заповіла дане домолодіння позивачу ОСОБА_1, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія заповіту від 26.10.2010 (а.с. 14).

Також суд приймає до уваги те, що роком забудови Будинку та інших житлових та господарських споруд є 1971 рік.

По відношенню до наведених фактичних обставин слід зазначити, що відповідно до частини третьої ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

Як вбачається із матеріалів цивільної справи та заповіту від 26.10.2010 року, позивач ОСОБА_1 є спадкоємцем за померлою ОСОБА_3, однак не може реалізувати своє право на отримання свідоцтва про прийняття спадщини на Будинок, його право щодо вільного користування та розпорядження даним майном ніким не оспорюється, про свідчить зокрема і листи уповноваженого представника відповідача про визнання позову, тому враховуючи те, що право власності є непорушним, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Позовні вимоги про визнання права власності за позивача на Будинок визнані відповідачем безумовно та підтверджені належними доказами, а тому підлягають задоволенню без зясування і дослідження інших обставин справи (абзац третій пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Також за результатами судового розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав, свобод та інтересів інших осіб, внаслідок ухвалення судом саме такого судового рішення.

Пленум Верховного Суду України у частині у другій п. 15 постанови від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначив, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Наявність у довідці ОСОБА_2 сільської ради від 08.09.2014 №3631 (а.с. 11) даних щодо проживання та реєстрації у Будинку внука померлої ОСОБА_4, а також проживання без реєстрації дружини внука та правнуків ОСОБА_3, за відсутності у матеріалах справи інших фактичних даних щодо права цих осіб на спадкове майно, не можуть свідчити про можливість отримання вказаними особами майнових прав у порядку спадкування за померлою.

За таких обставин, позов слід задоволити.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 8, 41, 124, 129 Конституції України, ст.ст. 1, 2, 8, 10, 11, 14, 60, 209, 212-215, 223, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, с. Великі Лучки Мукачівського району, вул. Гагаріна, буд. 38, і.к. НОМЕР_1) право власності, в порядку спадкування, на житловий будинок під №87, що знаходиться за адресою: с. Великі Лучки Мукачівського району Закарпатської області, вул. Шевченка.

3. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали учать у справі але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Кость