Провадження № 22-ц/780/3809/15 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 49 23.09.2015
РІШЕННЯ

Іменем України

23 вересня 2015 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Голуб С.А.,

суддів Воробйової Н.С., Приходька К.П.,

за участі секретаря Ромашини І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, що діє в інтересах відповідача ОСОБА_3 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2015 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів ,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 15 лютого 2011 року у цивільній справі № 2- 1174 присуджено стягнути з відповідача ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_4 на двох дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 6000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 26.01.2011 р. до досягнення дитиною повноліття.

Відповідачем аліменти не сплачуються. Відповідно до довідки МВ ДВС про заборгованость № 835 від 26.11.2014 р. року заборгованість станом на 01.11.2014 року становить 234 119,49 грн.

За розрахунками позивача неустойка (пеня) за несвоєчасну сплату аліментів станом на 01.11.204 року за період з 01.01.2014 року по 31.10.2014 року становить 89 040 грн. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів в сумі 89040 грн. та стягнути судові витрати згідно з квитанціями.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено .

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції представник відповідача подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи, внаслідок чого неправильно застосував норми матеріального права. Зокрема вважає, що суд не дав оцінки зміні сімейного та матеріального стану відповідача, а саме що у нього народилось двоє дітей в протягом 2013-14 років, він заходиться у відпусті по догляду за дитиною до досягнення дитиною трьох років, доходів не має. Вважає, що суд безпідставно виходив з того, що він є фізичною особою підприємцем, а отже має доходи.

Наголошує на тому, що його підприємницька діяльність зводилась лише до передання нерухомого майна в оренду. Але на це нерухоме майно банком звернуто стягнення, а отже доходу від підприємницької діяльності він не має.

Також вважає неправильним встановлені судом обставини щодо наявності у нього земельних ділянок та транспортних засобів. Вважає, що ті докази, які надала позивач, а саме договори дарування земельних ділянок від 02.10.2009 р. та копія постанови Білоцерківського ВДВС від 02 квітня 2012 року про розшук транспортних засобів є неналежними доказами, оскільки вони не доводять наявність у позивача майна.

Позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції врахував матеріальний та сімейний стан платника аліментів і погодився із розрахунками, які були надані позивачем.

Проте погодитись із такими висновками суду не можна, оскільки вони зроблені на підставі не повно встановлених обставин справи і з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2011 року з відповідача ОСОБА_3 були стягнуті аліменти на користь позивача на двох неповнолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, в твердій грошовій сумі в розмірі 6000 грн. щомісячно, починаючи з 26 січня 2011 року і до досягнення дітьми повноліття, та виданий виконавчий лист № 2-1174.

З пояснень позивача і наданих нею квитанцій та довідок суд встановив, що сини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебувають на її утриманні, періодично хворіють і потребують лікування.

З довідки виконавчої служби вбачалось, що за період з січня 2014 року по жовтень 2014 року кожного місяця замість присуджених 6000 грн. відповідач сплачував на двох дітей 700 грн., а тому станом на 01.11.2014 р. за ним рахується заборгованість по сплаті аліментів в сумі 234 119,49 грн.

Статтею 196 СК України передбачено, що при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

При розгляді судом даного позову суд мав перевірити розрахунки позивача в частині розміру пені. Однак суд першої інстанції фактично погодився із розрахунками позивача щодо розміру пені, хоча ці розрахунки зроблені не у відповідності із вимогами ст. 196 СК України.

Для нарахування пені закон передбачає обов»язкову наявність вини платника аліментів у несвоєчасній сплаті аліментів.

Протягом 2014 року відповідач аліменти сплачував у розмірі 700 грн. замість 6000 грн.

Предметом доказування в даній справі є наявність вини відповідача у несплаті аліментів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доводячи наявність вини відповідача у несплаті аліментів, позивач надала суду копії документів, які містились у виконавчому провадженні, а саме довідку державного виконавця про наявність заборгованості, копію виконавчого листа, виданого Сквирським районним судом Київської області 13 червня 2008 року на рішення Третейського суду від 28.05.2008 року відповідно до якого визнано за ОСОБА_3 право власності на житлову будівлю (авто майстерня) загальною площею 816,4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1; постанову державного виконавця про розшук майна боржника від 02 квітня 2012 року яка була винесена при виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на дітей, відповідно до якої розшукуються транспортні засоби, що належать ОСОБА_3 на праві власності у кількості трьох одиниць, два договори дарування земельних ділянок від 02.10.2009 року, відповідно до якого ОСОБА_3 прийняв в дарі дві земельні ділянки: 0.1830 га для ведення особистого селянського господарства та площею0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Тобто наданими доказами позивач доводила суду, що відповідач має у власності рухоме та нерухоме майно, а тому має можливість сплачувати аліменти на дітей.

Відповідач, заперечуючи наявність вини у несплаті аліментів надав суду копію свідоцтва про народження його сина ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3, а також дочки ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_4, копію наказу директора приватного підприємства «Мінімаксавто» відповідно до якого директору підприємства надана відпустка до догляду за дитиною до досягнення дитиною трьохрічного віку з 26 червня 2013 року, довідку з ПП «Мінімаксавто» про відсутність у ОСОБА_3 доходів, довідку Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради про отримання ОСОБА_3 допомоги по догляду за дитиною сином ОСОБА_7 протягом січня- червня 2014 року у розмірі 130 грн., копію виконавчого напису нотаріуса про стягнення з ОСОБА_3 2 634 859,29 грн. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки нежитлову будівлю по АДРЕСА_1, копії рішень судів.

Суд першої інстанції на підставі досліджених доказів встановив, що відповідач має у власності рухоме та нерухоме майно, а тому може за рахунок цього майна сплачувати аліменти, але не сплачує їх у присудженому судом розмірі, отже наявна його вина, що дає підстави для стягнення пені.

В цій частині судова колегія із рішенням суду погоджується.

Судова колегія не може погодитись із доводами апеляційної скарги про те, що надані позивачем докази є неналежними і ними не доводиться наявність у відповідача майна, доходів, а тому не доведена можливість відповідача сплачувати аліменти . Позивач надала суду докази, які вона мала можливість отримати, а саме із матеріалів виконавчого провадження. Доказів реєстрації за відповідачем конкретного майна, позивач суду не могла надати, оскільки доступ до реєстрів прав власності обмежений.

Разом із тим відповідач, заперечуючи проти наданих позивачем доказів, нехтуючи принципом змагальності процесу, свої заперечення не підтвердив, не надав суду витягу з реєстрів прав власників, до якого він мав доступ як власник, про відсутність у нього майна на яке вказувала позивач.

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач є приватним підприємцем, але не надав суду доказів відсутності у нього, як приватного підприємця доходів. Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він отримував дохід лише від здачі в оренду приміщення, яке у нього вилучається за виконавчим написом нотаріуса, також не доводиться матеріалами справи.

Таким чином вина відповідача у несплаті аліментів наявна, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині є правильним.

Однак судова колегія не може погодитись із розміром пені, який нарахував суд виходячи з такого.

Враховуючи, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується не на всю заборгованість, а на суму несплачених аліментів за той місяць, у якому не проводилось стягнення аліментів.

Пеня за один місяць прострочення сплати аліментів становить 1% від добутку простроченої суми аліментного платежу за місяць та загальної кількості днів прострочення.

Загальний розмір пені за прострочення сплати аліментів є сумою пені, нарахованої окремо за кожен місяць періоду, у якому було допущено прострочення сплати аліментів.

З урахуванням зазначеного, розрахунок пені, позивачем було проведено неправильно, оскільки 1% був нарахований судом на розмір заборгованості з наростанням, тобто постійно додавався до розміру заборгованості за попередній період, а не за кожен місяць окремо з додаванням лише окреміх розмірів пені за кожен місяць.

Як вбачається із довідки-розрахунку заборгованості станом на 01.11.14 р., виданої відділом ДВС Білоцерківського МРУЮ з січня 2014 року по листопад 2014 року щомісячний розмір аліментів становив 6000 грн. відповідач сплачував по 700 грн. Отже 6000-700= 5300 грн., на які нараховується пеня. Таким чином 1% від несплаченої суми = 53 грн. за кожен день прострочення окремо за кожен місяць, тобто якщо календарний місяць має 30 днів - пеня відповідно буде становити: 1% = 53 грн.х 30 дн. = 1590 грн .; якщо місяць має 31 день, то пеня буде становити 1% = 53 грн. х 31 дн. = 1 643 грн., за лютий 2014 року пеня буде становити 53 х 28 дн.= 1484 грн.

Таким чином пеня за період січень 2014 року - листопад 2014 року буде становити:

1643+1484+ 1643+1590+1643+1590+1643+1643+1590+1643= 16112 грн.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд правильно встановивши обставини справи, не правильно застосував норми матеріального права щодо розміру пені, в порушення норм процесуального права не перевірив розрахунку позивача внаслідок чого стягнув пеню у більшому розмірі, ніж вона має бути стягнута відповідно до вимог законодавства , а тому рішення суду підлягає зміні в частині розміру пені .

Керуючись ст..ст. 303, 307,309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 квітня 2015 року змінити в частині розміру пені, який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 та в частині стягнення судового збору.

Позов ОСОБА_4 про стягнення пені задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 16 112 грн.

Стягнути із ОСОБА_3 у дохід держави 161,12 грн. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: