Апеляційний суд міста Києва
Справа № 22-ц/796/8651/2015 Головуючий у 1-й інстанції - Каліушко Ф.А.
Доповідач - Кабанченко О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2015 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Кабанченко О.А.

суддів - Желепи О.В.,

Рубан С.М.

при секретарі - Гарматюк О.Д.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом безпідставно не було взято до уваги те, що рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 січня 2013 року у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідачем ОСОБА_3 у повному обсязі не виконано, оскільки майно згідно переліку, зазначеному у виконавчому листі, було повернуте не в повному обсязі. Судом також не взято до уваги надані докази щодо розміру фактично понесених витрат на транспортування майна до місця його зберігання.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що у 2010 році ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві здійснювалось у зведеному виконавчому провадженні виконання за виконавчими листами, виданими Деснянським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь стягувачів коштів на загальну суму 131 035,25 грн.

Під час проведення виконавчих дій ВДВС Деснянського РУЮ у м. Києві 16 липня 2010 року було описано та арештоване майно ОСОБА_2 і передано на відповідальне зберігання на території Київського національного торговельно-економічного університету головному бухгалтеру університету ОСОБА_3

У грудні 2010 року вказане виконавче провадження закінчено, чинність арешту було припинено та скасовано інші заходи примусового виконання рішення. На адресу ОСОБА_3 було надіслано лист від 07 грудня 2010 року з вимогою про передачу майна, зазначеного в акті опису й арешту АА №266267 від 16 липня 2010 року та додатків АА №044114, АА №044113, АА №044109, АА №044112, АА №044108, АА №044111.

У зв'язку з неотриманням майна, яке було зазначено в акті опису та арешту, позивач ОСОБА_2 зверталась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, просила визнати неправомірними дії відповідача щодо вивозу її речей, зобов'язати останню повернути майно позивачу на адресу, з якої було вивезено - м. Київ, вул. Братиславська, 9А, кв .94, покласти на відповідача витрати щодо повернення майна (транспортні витрати, витрати на доставку майна), стягнути моральну шкоду.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 січня 2013 року у справі №2- 5132/12 (провадження №2/753/588/13) позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково та зобов'язано ОСОБА_3 повернути позивачу належне їй майно. В іншій їх частині в позові відмовлено.

22 жовтня 2013 року на виконання зазначеного рішення суду був виданий виконавчий лист, а 01 квітня 2014 року ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню рішення суду.

25 червня 2014 року відповідно до Акту державного виконавця ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві рішення суду від 18 січня 2013 року було виконано ОСОБА_3, майно згідно переліку, зазначеному у виконавчому листі, передано ОСОБА_2, яка у той же день за власні кошти доставила його до місця свого проживання, що підтверджується копією квитанції серії УНК №087264, за якою позивачем сплачено 25 червня 2014 року за вантажні перевезення 2 700 грн.

У січні 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_3 про відшкодування збитків. В обгрунтування позовних вимог позивач посилалась на те, що з грудня 2010 року відповідач безпідставно утримує належне позивачуна праві власності майно, в тому числі великогабаритні меблі та особисті речі. Протягом 2010-2012 років позивач неодноразово зверталась до відповідача з вимогами про повернення вказаного майна, про її звернення залишилися без реагування, у зв'язку з чим вона звернулася до суду з позовом до відповідача про витребування майна з чужого незаконного володіння, рішенням Дарницького районного суду м. Києва ці позовні вимоги задоволено та зобов'язано ОСОБА_3 повернути позивачу майно. Відповідач у добровільному порядку зазначене рішення суду про повернення майна за місцем проживання позивача не виконала, та лише 25 червня 2014 року під час примусового виконання рішення майно було повернуто позивачу. Оскільки позивачем була здійснена оплата у розмірі 2 700 грн за перевезення належного їй майна, яке, на її думку, незаконно утримувала відповідач, ці витрати є понесеними нею реальними збитками та підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Відповідач позов не визнала, у письмових запереченнях зазначала, що належне позивачу майно зберігала згідно акту опису та арешту майна від 16 липня 2010 року, рішенням суду від 18 січня 2013 року не встановлено незаконного володіння цим майном та відсутня вина відповідача у понесенні позивачем витрат на перевезення майна.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності.

Судова колегія погоджується з таким висновкам суду, вважає, що він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач неправомірно утримувала належне позивачу майно з посиланням на встановлені судовим рішенням від 18 січня 2013 року обставини, судова колегія відхиляє, зважаючи на те, що вказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, не було встановлено, що відповідач ОСОБА_3 діяла неправомірно, здійснивши перевезення майна, переданого їй на зберігання, з місця проживання на той час позивача, не встановлено, що відповідач чинила перешкоди позивачу у здійсненні її права власності на майно, з якого був знятий арешт, перешкоджаючи забрати це майно. Відповідно до резолютивної частини зазначеного рішення суду на відповідача не було покладено обов'язку здійснити перевезення майна з місця його зберігання до місця проживання позивача ОСОБА_3, отже не можна погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що відповідач ОСОБА_3 у добровільному порядку не виконала рішення суду від 18 січня 2013 року.

В апеляційній скарзі позивач посилається також на те, що актом державного виконавця Дарницького РУЮ у м. Києві від 25 червня 2014 року було встановлено факт неповного виконання ОСОБА_3 рішення суду у справі про витребування майна з чужого незаконного володіння, оскільки майно згідно переліку, зазначеному у виконавчому листі, було передано позивачу не в повному обсязі. Проте зазначена обставина не може бути підставою для скасування рішення суду, оскільки предметом розгляду в даній справі є вимоги про відшкодування транспортних витрат на перевезення майна, а не відшкодування вартості втраченого чи не повернутого зберігачем майна.

З огляду на наведене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді: