Провадження № 2/0202/339/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

14 січня 2015 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючої судді Зосименко С.Г.

при секретарі Котула А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпропетровська цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_1, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним кредитного договору та визнання договору поруки таким, що припинив свою дію,

ВСТАНОВИВ:

Позивач у липні 2013 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням суду від 06.08.2013 року позовні вимоги ПАТКБ «Приватбанк» були задоволені частково.

Ухвалою суду від 03.06.2014 року заочне рішення суду від 06 серпня 2013 року було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку.

В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві позивач посилався на те, що 25.01.2007 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DN/474, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 52500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 16,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 23.01.2012 року. Вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання договорів поруки: з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки від 20.10.2010 року, з відповідачем ОСОБА_2 договору поруки від 25.01.2007 року, з відповідачем ОСОБА_3 договору поруки від 25.01.2007 року, з відповідачкою ОСОБА_4 договору поруки від 25.01.2007 року. Відповідач ОСОБА_1 зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла заборгованість станом на 08.05.2013 року у розмірі 32713,06 доларів США, яка складається з наступного: 14328,23 доларів США - заборгованості за кредитом, 11166,96 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7217,87 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Просив стягнути з ОСОБА_1,, ОСОБА_2, ОСОБА_3,, ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № DN/474 від 25.01.2007 року у розмірі 31461,50 доларів США, що еквівалентно 251475 грн. 49 коп., судові витрати по справі; стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму у розмірі 10000 грн.; стягнути з ОСОБА_1 витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн.

ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ПАТ КБ «Приватбанк», ОСОБА_1 про визнання недійсним кредитного договору та визнання договору поруки таким, що кредитний договір, укладений між банком та ОСОБА_1 має бути визнаний судом недійсним, оскільки надання кредитних коштів за договором та їх повернення здійснювалося у доларах США. Крім того, він вважає, що договір поруки припинив свою дії, оскільки порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Кінцевий строк виконання основного зобов'язання - 23.01.2012 року. Банк звернувся до суду із позовом 15.07.2013 року. Просив визнати недійсним кредитний договір № DN/474 від 25.01.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 та визнати договір поруки, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 таким, що припинив свою дію.

Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Вважає, що визнання договору недійсним неможливе з підстав недодержання порядку вчинення валютних операцій, оскільки визнання недійсною операції з надання валютних цінностей не може мати наслідком визнання недійсним кредитного договору. Щодо визнання договору поруки недійсним суду пояснив, що боржником не виконано повністю зобов'язання перед банком, а тому зобов'язання, яке виникає внаслідок даного кредитного договору, не припинене, і як наслідок порука, яка забезпечує таке зобов'язання, теж вважається не припиненою.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не визнали, зустрічні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_1. ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилися. Причину неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги первісного позову підлягають частковому задоволенню, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 25 січня 2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № DN/474, відповідно до якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 52500 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 16,00% на рік на суму залишку заборгованості. Термін повного погашення кредиту - 23 січня 2012 року.

25.01.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір поруки в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором № DN/474 від 25.01.2007 року.

25.01.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір поруки в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором № DN/474 від 25.01.2007 року.

25.01.2007 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 було укладено договір поруки в забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором № DN/474 від 25.01.2007 року.

20.10.2010 року між позивачем та відповідачем ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № DN/474 від 25.01.2007 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язань боржником.

ОСОБА_1 порушував умови кредитного договору в частині своєчасної сплати за договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість за кредитним договором № DN/474 від 25.01.2007 року станом на 08.05.2013 року у розмірі 32713,06 доларів США, яка складається з наступного: 14328,23 доларів США - заборгованості за кредитом, 11166,96 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 7217,87 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Враховуючи те, що заявлені позивачем вимоги частково підтверджуються матеріалами справи, інших доказів на їх підтвердження надано не було, суд вважає позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» такими, що підлягають частковому задоволенню в частині стягнення солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN/474 від 25.01.2007 року у розмірі 31461,50 доларів США що еквівалентно 251475 грн. 49 коп. та в частині стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на користь позивача за кредитним договором № DN/474 від 25.01.2007 року у розмірі 10000 грн. В частині стягнення з відповідачів суми у розмірі 3200 грн. за надання юридичних послуг та витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги адвоката та фахівців в галузі права суд вважає можливим відмовити, оскільки дані витрати не підтверджені документально.

Щодо заявлених ОСОБА_2 зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору недійсним та визнання договору поруки таким, що припинив свою дію, суд вважає, що зустрічний позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадку і порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 здійснювані банко операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк не вимагають отримання індивідуальної ліцензії Національного банку.

Даний Декрет передбачає режим індивідуального ліцензування щодо конкретної валютної операції, та не пов'язує чинність цивільно-процесуального договору, на підставі якого проведено валютну операцію з дійсністю такого договору, оскільки діюче законодавство не містить прямих заборон щодо неможливості укладання кредитного договору між банком та клієнтом в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Згідно кредитного договору № DN/474 від 25.01.2007 року сума кредиту становить 52500 доларів США.

Згідно з п. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається з офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з п. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Статтею 19 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банк має право здійснювати банківську діяльність тільки після отримання банківської ліцензії, банківська ліцензія надається Національним банком України.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи 04 грудня 2001 року відповідачу Національним банком України видано банківську ліцензію № 22 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, та письмовий Дозвіл № 22-3 від 21 вересня 2009 року на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам та нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Відповідно до п. 5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року за № 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року за № 15-93.

Відповідно до п. «в» ч. 4 Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку України для надання кредитів в іноземній валюті, висновок позивача про обов'язковість отримання банком або позичальником індивідуальної ліцензії для кредитування в іноземній валюті незалежно від сум та термінів грошових коштів, які надаються банком, суперечить положенням ст. 19 Конституції України за якими правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відповідно до п. 2.3. вищевказаного Положення за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями по залученню та розміщенню іноземної валюти на валютному ринку України.

Згідно з п. 1.5. Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14.11.2004 року № 483, використання іноземної валюти на території України платежу як засобу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк.

Відповідно до ч.1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійним.

Суд не вбачає підстав для визнання кредитного договору № DN/474 від 25.01.2007 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбанк» недійсним, оскільки ОСОБА_2 у судовому засіданні не було надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач при укладанні вищевказаного кредитного договору не мав відповідного дозволу (ліцензії). Крім того, факт того, що ОСОБА_1 свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту саме в іноземній валюті, повністю розумів свої права та обов'язки, правові наслідки у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань за договором та погоджувався з ними, підтверджується умовами кредитного договору № DN/474 від 25.01.2007 року, підписаного позивачем добровільно.

З наведеного вбачається, що в момент вчинення правочину, тобто в момент укладання кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, порушень порядку здійснення операцій з валютними цінностями допущено не було. За відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. Погашення ОСОБА_1 кредитного зобов'язання в іноземній валюті не вимагає отримання ним чи іншим учасником операції індивідуальної ліцензії НБУ, оскільки у даному випадку відбувається погашення грошового зобов'язання, предметом якого є валютні цінності, надані в кредит. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання кредитного договору недійсним задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня останнього строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Враховуючи те, що порука - це договір, за яким до зобов'язання основного боржника додатково приєднується зобов'язання іншої особи, яка за нього ручається, тобто порука являється додатковим зобов'язанням, п. 1 договору поруки встановлюється, що позичальник зобов'язується погасити заборгованість перед банком до 23.01.2012 року. Цей строк є кінцевим терміном виконання основного зобов'язання та початком строку, з якого кредитор має право висунути вимоги до поручителя. Банком були заявлені вимоги до ОСОБА_2, як поручителя, тільки 15.07.2013 року. Доказів направлення ОСОБА_2, як поручителю, вимоги щодо погашення заборгованості за кредитним договором, банком надано не було. Тому суд вважає, що вимоги ОСОБА_2 щодо визнання договору поруки таким, що припинив свою дію.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню солідарно з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 2614 грн. 75 коп.

Керуючись ст. ст. 227, 257, 261, 267, 525, 526, 533, 553, 559, 627, 638 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. ст. 19, 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст.11, 15, 27, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN/474 від 25.01.2007 року у розмірі 31461,50 доларів США що еквівалентно 251475 грн. 49 коп.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DN/474 від 25.01.2007 року у розмірі 10000 грн.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 2614 грн. 75 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати договір поруки № DN/474-4 від 25.01.2007 року, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 таким, що припинив свою дію.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк, з дня проголошення рішення, апеляційної скарги.

Суддя С.Г. Зосименко