Справа № 2-5763/09 Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В.П.
Провадження № 22-ц/773/1703/15 Категорія: 50 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2015 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Осіпука В.В.,

з участю: секретаря - Губарик К.А.,

стягувача - ОСОБА_3,

боржника - ОСОБА_1,

представника боржника - ОСОБА_2,

державного виконавця - Жулибіної В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про скасування заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, за апеляційною скаргою стягувача ОСОБА_3 на ухвалу Луцького міськрайонного суду від 25 травня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про скасування заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, яку мотивував тим, що ухвалою Луцького міськрайонного суду від 22.06.2011 року було задоволено подання старшого державного виконавця Другого відділу ДВС Луцького МУЮ про його тимчасове обмеження у праві виїзду за межі території України, без встановлення терміну заборони.

Ухвала була мотивована тим, що він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішеннями суду за виконавчими листами Луцького міськрайонного суду № 2-5762 та № 2-5763 від 01.10.2009 року про стягнення з нього в користь ОСОБА_3 аліментів на утримання їхніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2. Загальна сума боргу станом на 01.06.2011 року складала 23 024,81 грн.

В заяві вказує на те, що у зв'язку з відсутністю у нього освіти, житла, тяжким економічним становищем у державі та відсутністю роботи, основним та єдиним джерелом його доходів є заробітчанство за межами України. Після заробітків він постійно повертався додому в Україну, зароблені кошти віддавав дружині. Коли між ними виникали суперечки, сплачував кошти на утримання дітей згідно квитанцій та розписок, відповідно до зобов'язань, встановлених вищезазначеними рішеннями суду. Оскільки періодично проживали разом, значну суму коштів давав ОСОБА_1 без квитанцій. Рішення суду про стягнення аліментів, постановлені з 2009 року, під час спільного проживання, а заочне рішення суду про розірвання шлюбу винесено у 2013 році. Поділ майна не проводився, все нажите в шлюбі майно залишилось в колишньої дружини. Борг виник, в тому числі, через надмірно нарахований судом розмір аліментів. У 2009 році при мінімальній заробітній платі 650 грн., з нього судом стягувались аліменти в розмірі 1300 грн., щомісячно. У грудні 2014 року, намагаючись виїхати в Росію на заробітки, він дізнався про наявність тимчасової заборони на право виїзду за межі України, що позбавило його можливості гідно існувати та утримувати їхніх дітей. Більш того, наявність заборони не тільки не сприятиме, а й перешкоджатиме подальшому виконанню рішень судів.

Сума боргу за виконавчими листами станом на час винесення ухвали про обмеження виїзду 23 024,81 грн. не відповідала фактичній сумі його заборгованості по аліментах, адже значну частину з зазначених коштів він сплачував стягувачу безпосередньо на рахунки, відкриті у банках, зокрема, у ПАТ "ПриватБанк" поза межами виконавчого провадження, про що стягувач не повідомляла виконавчу службу.

Крім того, використовуючи вищезазначену обставину, стягувач незаконно оформила соціальну допомогу держави на утримання їхніх неповнолітніх дітей. Відносно останньої обставини, Луцьким МВ УМВС порушена кримінальна справа відносно стягувача.

Станом на час звернення до суду, його заборгованість значно зменшилася, а сума боргу згідно розрахунків, наданих виконавчою службою при зверненні з поданням про тимчасове обмеження виїзду за межі України, не відповідає дійсності, і буде встановлена після розкриття руху коштів на рахунках ОСОБА_3 під час розслідування кримінального провадження стосовно останньої.

ОСОБА_1 вважає, що підстави, які мали місце та якими обґрунтовувалося застосування до нього заходів обмеження у праві виїзду за межі України, на даний час відпали, а наявність самого обмеження порушує його права та інтереси, а тому просить скасувати заходи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, встановлені ухвалою Луцького міськрайонного суду від 22.06.2011 року.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 25.05.2015 року заяву ОСОБА_1 про скасування заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задоволено.

Скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, встановлене ухвалою Луцького міськрайонного суду від 22.06.2011 року відносно ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга підлягає до задоволення, а оскаржувана ухвала - скасуванню, з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви, виходячи з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 та скасовуючи тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження, по якому було винесене ухвалу про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, не містить доказів умисного ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішеннями суду, а тому підстави для подальшого вжиття таких заходів відсутні.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи, не підтверджуються відповідними доказами та суперечать нормам процесуального права.

Відповідно до п. 5 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України, який має паспорт може бути тимчасово відмовлено у праві виїзду за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань.

Так судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Луцького міськрайонного суду від 22.06.2011 року, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 15 січня 2015 року, задоволено подання старшого державного виконавця Другого відділу ДВС Луцького МУЮ про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі території України, без встановлення терміну заборони.

Ухвала була мотивована тим, що заявник ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього рішеннями суду за виконавчими листами Луцького міськрайонного суду № 2-5762 від та № 2-5763 01.10.2009 року про стягнення з ОСОБА_1 в користь ОСОБА_3 аліментів утримання їхніх дітей: дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2. Загальна сума боргу станом на 01.06.2011 року складала 23 024,81 грн.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України "Про судову практику щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України" від 01.02.2013 року, про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов'язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону N 606-XIV, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

В оскаржуваній ухвалі місцевий суд як підставу для задоволення заяви посилається на те, що боржник, будучи обмеженим у праві виїзду за межі України, щомісячно, в міру можливості, сплачує аліменти на утримання дітей, що підтверджується квитанціями від 23.12.2014 року, 13.01.2015 року, 23.01.2015 року, 03.02.2015 року, 26.03.2015 року, 30.04.2015 року, від 22.05.2015 року, які містяться в матеріалах справи. Боржник умисно не ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього рішеннями судів, з'являється на виклики державного виконавця. Сума заборгованості за виконавчим провадженням суттєво зменшилася.

Проте, як вбачається із наданого державним виконавцем під час апеляційного розгляду справи розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 станом на 01.07.2015 року не зменшилася, а навпаки тільки збільшилася і становить 35087 грн. Дана обставина підтверджується також постановою державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 28.07.2015 року.

З наданих ОСОБА_1 розписок і квитанцій про сплату аліментів стягувачці (а.с.116, 119-125) вбачається, що після застосування щодо нього заходів обмеження виїзду за кордон, ним за період з листопада 2011 року і до квітня 2015 року всього сплачено аліментів на загальну суму 11005,54 грн., що становить менше половини суми заборгованості по аліментах, існуючої на момент звернення державного виконавця до суду з поданням про застосування зазначених заходів. Інші розписки і квитанції (а.с.117, 118, 119 зворот) підтверджують внесення вказаних платежів за проміжок часу з 24 листопада 2010 року і до 04 червня 2011 року, тобто до постановлення згаданої ухвали суду від 22.06.2011 року, не можуть братись до уваги при вирішенні питання щодо зміни поведінки боржника при виконанні рішення суду про стягнення з нього аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей і дружини.

З наведеного випливає, що обставини, які існували на час постановлення ухвали суду про обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, після ухвалення цього судового рішення не змінились в бік покращення ситуації щодо виконання боржником зобов'язань, покладених на нього згаданими рішеннями місцевого суду, а тому у останнього не було підстав для скасування вказаного обмеження.

Оскільки судом першої інстанції було вирішено питання з порушенням норм процесуального права, то у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України оскаржувану ухвалу суду слід скасувати і постановити нову про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду від 25 травня 2015 року скасувати і постановити нову ухвалу.

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України відмовити.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: