АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа №619/2013/14ц Головуючий 1 інст. - Овсянніков В.С.
Провадження №22-ц/790/822/15
Категорія: житлові Доповідач - Гуцал Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2015 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - Гуцал Л.В.,

суддів -Коростійової В.І., Крилової Т.Г.,

за участю секретаря - Литвин О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 серпня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Дергачівський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом.

Просив визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування кімнатами АДРЕСА_1, з підстав передбачених ст.ст.71,163 ЖК України.

Посилався на те, що з листопада 2010 року він є власником житлового будиноку АДРЕСА_1. Будинок має статус гуртожитку, є єдиним цілим і не має окремих квартир, а має тільки кімнати.

ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі НОМЕР_1 (кімнати НОМЕР_3) вказаного будинку. Проте цими кімнатами вона фактично не користувалась, а займала спочатку кімнату №30, а з січня 2011 року оселилась в кімнатах НОМЕР_2 того ж будинку.

Реєстрація відповідача в квартирі НОМЕР_1 порушує права позивача як власника будинку.

Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 05 серпня 2014 року позов задоволено, ОСОБА_1 визнано такою, що втратила право користування кімнатами НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1; вирішено питання про судові витрати.

Ухвалою того ж суду від 05 вересня 2014 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 серпня 2014 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав доведеними; порушення норм матеріального і процесуального права.

ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

У суді апеляційної інтанції ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав рішення суду першої інстанції законним та обгрунтованим.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

У силу статей 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Судовим розглядом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1, у якому зареєстрована та проживає відповідач, раніше перебував на балансі Державного підприємства «Пересувна механічна колона № 5 тресту «Харківагробуд».

На підставі рішення Господарського суду Харківської області від 18 червня 2009 року право власності на гуртожиток визнано за ТОВ «Галлан ЛТД».

09 листопада 2010 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 придбав у ТОВ «Галан ЛТД» цей житловий будинок у власність. Будинок має статус гуртожитку.

ОСОБА_1 зареєстрована в гуртожитку з 01 грудня 1999 року в квартирі НОМЕР_1 (кімнати НОМЕР_3).

Позивач стверджує що відповідач за місцем реєстрації не проживає тривалий час, про що 03 лютого 2011 року було складено акт депутатом Дергачівської міської ради. Відповідно до цього акту ОСОБА_1 зареєстрована в кімнатах НОМЕР_3, але фактично проживає в самовільно зайнятій кімнаті НОМЕР_4 цього ж гуртожитку (а.с.5).

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2014 року було залишено без змін рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2013 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні ним права власності, шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з кімнат НОМЕР_2 в житловому будинку АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення. Цим же рішенням встановлено, що ОСОБА_1 фактично мешкає в кімнаті НОМЕР_1 (а.с.9).

У березні 2014 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про відстрочку виконання рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2013 року щодо її виселення. Посилалась на те, що вона є інвалідом другої групи довічно, обмежена в русі та іншого житла крім кімнати в гуртожитку немає. У задоволенні цієї заяви суд відмовив (а.с.10,27).

Задовольняючи позов суд вважав встановленим факт непроживання відповідача за місцем реєстрації понад встановлені ст.71 ЖК України строки без поважних причин.

При цьому суд зазначив, що цей факт пітверджується актом депутата Дергачівської міської ради від 03 лютого 2011 року, рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 листопада 2013 року та визнається відповідачем, яка у письмовій заяві просила суд про відстрочку виконання судового рішення про її виселення з кімнати НОМЕР_4.

Судова колегія з таким висновком не погоджується, оскільки суд дійшов його за неповно встановлених обставин у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, тягар доказування обгрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого ст. 10 ЦПК України.

Вирішуючи спір, суд зазначених вище вимог закону не врахував, а визнавши той факт, що відповідач більше шести місяців не проживає в спірних кімнатах, не з'ясував у позивача те, що в квартирі НОМЕР_1, де зареєстрована ОСОБА_1, проживають інші особи, які не є членами сім'ї відповідача.

Той факт, що в квартирі НОМЕР_1 проживають інші особи, позивач підтвердив в суді апеляційної інстанції особисто, а відтак цей факт не потребує доказування.

Зазначене свідчить про неможливість проживання ОСОБА_1 за місцем реєстрації, що, в свою чергу, є поважною причиною її відсутності.

Посилання позивача, як на доказ, на зазначені вище рішення Дергачівського районного суду Харкіської області від 21 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2014 року, є безпідставним. Так, цими судовими рішеннями ОСОБА_1 було виселено з кімнати НОМЕР_4, в якій вона проживала без реєстрації, при цьому факт непроживання відповідача в квартирі НОМЕР_1 без поважних причин судом не встановлювався.

Не є належним доказом і ухвала Дергачівського районного суду Харківської області від 10 квітня 2014 року про відстрочку виконання судового рішення про виселення ОСОБА_1 з кімнати НОМЕР_4, на яку також посилається позивач як на доказ.

Ця ухвала була скасована 11 червня 2014 року судом апеляційної інстанції і в задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочку виконання рішення - відмовлено (а.с.27).

Не може свідчити про неповажність причин непроживання відповідача за місцем реєстрації і акт депутата Дергачівської міської ради від 03 лютого 2011 року.

Отже надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог не спростовують заперечень ОСОБА_1 щодо поважності причин непроживання за місцем її реєстрації в квартирі НОМЕР_1, а відтак, передбачені ст.71 ЖК України підстави для визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування спірним житлом - відсутні.

З інших підстав позов не заявлявся.

У суді апеляційної інстанції позивач послався також на те, що відповідач порушує його права власника, ухиляючись від укладання з ним договору найму спірної квартири. Такі доводи не є підставою для задоволення позову про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ст.71 ЖК України.

Проте, ОСОБА_2, як власник, не позбавлений можливості поновити своє право в інший, встановлений законом спосіб.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не можна визнати законним і обгрунтованим, таке підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ч. 1 ст.303, ст.304, п.3 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, ст.ст. 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 05 серпня 2014 року скасувати.

У позові ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді