Ухвала

іменем україни

12 лютого 2015 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Дьоміної О.О., Штелик С.П.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: Красноокнянська селищна рада Одеської області, орган опіки та піклування Красноокнянської районної державної адміністрації, Красноокнянського районного сектора Головного управління Державної міграційної служби України в одеській області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку; за зустрічним позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, треті особи: орган опіки та піклування Красноокнянської районної державної адміністрації, ОСОБА_8, приватний нотаріус Красноокнянського районного нотаріального округу Одеської області ОСОБА_9, державний нотаріус Великомихайлівської державної нотаріальної контори Одеської області Трофімова Світлана Олександрівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 30 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її матері ОСОБА_11 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1. Оскільки між смертю її матері та отриманням нею правовстановлюючих документів на квартиру пройшов тривалий час, то рішенням Красноокнянської селищної ради було прийняте рішення від 18 липня 2011 року № 114-УІ «Про передачу під охорону спадкового майна» було надано право тимчасового користування зазначеною квартирою до встановлення спадкоємців або власників квартири. Після отримання позивачем правовстановлюючих документів на вказану квартиру вона неодноразово пропонувала відповідачам добровільно звільнити належну їй квартиру, однак вони продовжують безпідставно в ній проживати, після чого вона звернулася до Красноокнянської селищної ради за допомогою, так як саме на підставі вищезазначеного рішення селищної ради відповідачі вселилися у її квартиру. Красноокнянською селищною радою 01 листопада 2012 року прийняте рішення № 318-УІ «Про звільнення квартири, що перебуває у тимчасовому користуванні», яким зобов'язано відповідачів звільнити квартиру, однак відповідачі продовжують там проживати.

Не погоджуючись із позовом ОСОБА_4, у лютому 2013 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що 17 листопада 2000 року ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу придбала квартиру АДРЕСА_1. Зазначена квартира фактично була придбана на кошти ОСОБА_7 та ОСОБА_5, однак оформлена була на ОСОБА_7 через нестійкі шлюбні відносини ОСОБА_5, яка у 2002 році розірвала шлюб зі своїм чоловіком, після чого 11 липня 2003 року ОСОБА_7 зареєструвала останню та неповнолітню ОСОБА_6 у вказаній квартирі, де вони і проживали до 2005 року. Потім ОСОБА_5 через сімейні обставини виїхала до м. Донецька, а свою неповнолітню дитину тимчасово залишила із бабою ОСОБА_7 Повернувшись на початку літа 2006 року у смт. Красні Окни, їй стало відомо, що її мати ОСОБА_7 без її відома продала вказану квартиру, порушивши права неповнолітньої дитини, закріплені у Законі України «Про охорону дитинства», Законі України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей», Конвенції «Про права дитини», та за відсутності відповідного дозволу органу опіки та піклування, тому, на її думку, вказаний правочин відповідно до ст. 224 ЦК України є нікчемним.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 30 вересня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_6 усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні вказаною квартирою шляхом виселення їх із зазначеної квартири без надання іншого житла.

У задоволенні іншої частині позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині визнання ОСОБА_5 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування квартирою скасовано та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

В іншій частині рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Зокрема, правильним і таким, що підтверджується наявними у справі доказами, є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири у 2006 році права дитини на користування цією квартирою порушені не були, так як дитина фактично нею не користувалася.

Крім того, суд дійшов правильного висновку, що факт реєстрації ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у вказаній квартирі немає будь-якого правового значення, адже після відчуження квартири власником ОСОБА_7 у квітні 2006 року вони фактично виїхали з квартири на інше місце проживання та протягом понад 5 років, до жовтня 2011 року цією квартирою не користувалися.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, отже, рішення ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 30 вересня 2014 року у нескасованій частині та рішення апеляційного суду Одеської області від 01 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

О.О. Дьоміна

С.П. Штелик