Справа №577/2987/15-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1622/15 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

15 вересня 2015 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Левченко Т. А. , Лузан Л. В. ,

з участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 02 липня 2015 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Купер Прайс»

про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а:

11 червня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, мотивуючи його тим, що 05 листопада 2007 року між ним та ЗАТ "ОТП Банк" (правонаступник - ПАТ "ОТП Банк") був укладений кредитний договір № PL - С00/72/2007, згідно якого йому строком до 05 листопада 2012 року був наданий кредит в розмірі 11200 грн., в т.ч. 10000 грн. - на споживчі цілі, 1500 грн. - на оплату комісії банку, зі сплатою 3% за кожний календарний місяць користування кредитом. При цьому перед укладенням договору банк всупереч вимогам ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" не надав йому в письмовій формі необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію, у т.ч. про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Переддоговірну роботу банк з ним не проводив, запропонував укласти договір за ануітетною схемою, котра, як в подальшому зясувалося, є найбільш дорогою для нього і відповідно вигідною для банку. Банк взагалі не повідомив його про сукупну вартість кредиту, чим ввів його в оману щодо істотних умов договору, навмисно не надавши йому необхідну інформацію, що дало банку можливість приховати неправомірне завищення загальної вартості кредиту. Крім того, банки не мають право встановлювати платежі, які споживач має сплатити їм за дії, які банк здійснює на власну користь. Але ПАТ «ОТП Банк» зобовязало його сплатити комісію в сумі 1500 грн. та страхування - 1115,50 грн. До того ж оспорюваний договір не містить умов відповідальності банку за неналежне виконання (невиконання) умов договору, що суперечить п.9. ч.1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Банк не попередив його про те, що надані послуги явно не задовольнятимуть його інтересам і що вартість кредиту може істотно зрости, чого не очікувалось під час укладення договору. Наслідком укладання договору стало обмеження його можливості мати не заборонені законом цивільні права, що суперечить Конституційним нормам та обмежує його свободи. Так, в п.2.3.5 договору передбачене письмове повідомлення про зміну місця проживання кредитодавця, а п.2.3.6 договору заборонено отримувати кредити в інших фінансових установах без письмової згоди банку, п. 2.4 визначені умови страхування протягом всього часу дії договору у страховика, визначеного банком, що є порушенням ч.2 ст.6 Закону України "Про страхування". Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника. Кредитний договір розроблявся банком, тому відповідальність щодо його змісту покладається безпосередньо на банк, що свідчить про явні ознаки обману з метою отримання банком прихованого додаткового прибутку. ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним кредитний договір №РL-С00/72/2007 від 05 листопада 2007 року укладений між ним та ПАТ «ОТП Банк».

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 02 липня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

На зазначене рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд не звернув увагу, на те, що в кредитному договорі №PL-С00/72/2007 від 05 листопада 2007 року немає відомостей про детальний розпис загальної вартості кредиту, відсутні умови, які відповідно до п.п.3.2, 3.4 розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року мають бути передбачені у цьому договорі обовязково. Вважає, що в порушення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.6 Закону України «Про фінансові послуги», ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк не надав позивачу, як споживчу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного законодавства. Також доводить, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обовязків в сторону погіршення становища споживача, а відповідно і підставою для визнання такого договору недійсним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи 05 листопада 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк" та ОСОБА_3 (позичальник) був укладений кредитний договір № PL - С00/72/2007, що є змішаним договором, в якому містяться елементи різних договорів (кредитного та страхового). Згідно договору банк надав позичальнику кредит, а позичальник прийняв кредит в розмірі 11500 грн., в тому числі 1500 грн. - на оплату комісії банку, 10000 грн. - на споживчі цілі, на строк до 05 листопада 2012 року (п.п.1,2). Сторони домовились, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватись фіксована процентна ставка 3% за кожен календарний місяць користування кредитом (п.3). Сума кредиту та нарахованих процентів щомісяця погашається рівними частинами на протязі всього строку дії кредитного договору. Графік платежів підписується обома сторонами, є невідємною частиною до цього договору (додаток №1). Договір доручення - договір укладений між банком та страховиком, на підставі якого банк від імені та в інтересах страховика укладає з позичальниками договори страхування життя та здоровя позичальників, що отримали кредит в банку (п.4). Інші істотні умови цього договору викладені в частині №2, яка є невідємною частиною цього договору (п.5) Позивач підписав даний договір на кожній сторінці (а.с.7, 23).

Також 05 листопада 2007 року була укладена Частина №2 кредитного договору № PL - С00/72/2007, в якій зазначено, що банк надає позичальнику кредит в розмірі та валюті, визначених у Частині 1 цього договору, а позичальник приймає кредит, зобовязується належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобовязання, як вони визначені у цьому договорі (п.1.1).

Згідно п. 1.4.1.2 частини №2 кредитного договору проценти нараховуються кожного календарного місяця у день сплати процентів, але не пізніше дати повернення кредиту, визначеної у графіку платежів (додаток №1), на фактичну суму непогашених кредитних коштів і за фактичний час користування такими коштами, включаючи день видачі кредиту та виключаючи день повернення.

Сторони домовились, що протягом дії цього договору позичальник може зясовувати суми нарахованих процентів, що належать до сплати позичальником відповідно до умов цього договору, у приміщеннях банку-філії або відділенні банку, в якому позичальнику відкривався поточний рахунок (п.1.4.1.5).

Відповідно п. 1.5.1 частини №2 кредитного договору повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється позичальником щомісяця шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі та строки, визначені у графіку платежів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором.

Нараховані в порядку, передбаченому цим договором проценти сплачуються позичальником одночасно з погашенням відповідної частини кредиту та в строк, передбачений у графіку платежів. Якщо до сплати процентів з моменту надання кредиту залишається не більше 3 банківських днів, перше нарахування та сплата процентів здійснюється в наступному місяці (п.1.5.1.1).

Згідно п. 1.6.1 частини №2 кредитного договору позичальник зобовязаний повністю повернути банку суму отриманого за цим договором кредиту та нараховані проценти не пізніше остаточного повернення кредиту та відповідно до умов, встановлених п.1.5 (з підпунктами) цього договору.

За невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобовязань по цьому договору позичальник несе відповідальність в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, а саме: за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного зобовязання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору. За прострочення виконання боргових зобовязань понад 15 календарних днів позичальник, крім пені, передбаченої п.3.1.1 цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,01% від суми прострочених боргових зобовязань, але не менше 25 грн. За прострочення виконання боргових зобовязань понад 30 календарних днів позичальник, крім пені та штрафу, передбачених п.п.3.1.1, 3.1.2 цього договору, додатково сплачує на користь банку штраф у розмірі 0,02% від суми прострочених боргових зобовязань, але не менше 50 грн. За невиконання чи неналежне виконання п.2.3.8 цього договору позичальник сплачує на користь банку штраф у сумі 10% від розміру кредиту. Сплата штрафу не звільняє позичальника від виконання п.2.3.8 цього договору. Банк має право не вимагати виконання умов п.3.1.4 цього договору, виключно на власний розсуд. За нецільове використання кредиту позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, використаного не за цільовим призначення. Вказаний штраф сплачується додатково до інших сум, що підлягають сплаті згідно цього договору (п.п.3.1-3.1.5). ОСОБА_3 підписав частину №2 кредитного договорору на кожній сторінці (а.с.8-10,24-26).

ОСОБА_3 також був підписаний графік платежів, який є додатком №1 до кредитного договору № PL - С00/72/2007 від 05 листопада 2007 року, в якому визначені розмір та дата видачі кредиту, процентна ставка, дати першого та останнього погашення, розмір щомісячного платежу, комісія за видачу кредиту, супутні витрати позичальника при оформленні кредиту, страхування в ЗАТ «Американська компанія страхування життя АІГ життя». Даний графік теж був підписаний позивачем на кожній сторінці (а.с.31-33).

Відповідно до витягу зі статуту ПАТ «ОТП Банк» є правонаступником усіх прав та обовязків ЗАТ «ОТП Банк» (а.с.27).

Згідно договору факторингу № 04022011 від 04 лютого 2011 року, укладеного між ПАТ «ОТП Банк» (клієнт) та ТОВ «Фінансова компанія «ОСОБА_4Факторинг» (фактор), останній прийняв право грошової вимоги, що належить клієнту, і став кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржниками, в розмірі портфеля заборгованості. За цим договором фактор одержав право (замість клієнта) вимагати від боржників належного виконання всіх зобовязань за кредитними договорами (а.с.28-29).

У витягу з реєстру божників, що є додатком № 1 до договору факторингу № 04022011 від 04 лютого 2011 року, вказаний ОСОБА_3 (договір № PL - С00/72/2007 від 05 листопада 2007 року, заборгованість 8607,36 грн., 150 днів прострочення) (а.с.29 на звороті).

Згідно статуту ТОВ «Купер Прайс» товариство є правонаступником всіх прав та обовязків ТОВ «Фінансова компанія «ОСОБА_4Факторинг» (а.с.30).

03 червня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» (клієнт) та ТОВ «Купер Прайс» (фактор) також був укладений договір факторингу №03062011-1, згідно якого ТОВ «Купер Прайс» прийняв право грошової вимоги, що належить клієнту, і став кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржниками, в розмірі портфеля заборгованості, За цим договором фактор одержав право (замість клієнта) вимагати від боржників належного виконання всіх зобовязань за кредитними договорами (а.с.11).

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання кредитного договору недійсним, на які послався позивач в апеляційній скарзі немає, оскільки він укладений з дотриманням норм законодавства, права споживача не порушені, а протилежного позивач не довів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 статті 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла на час укладення договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

В ч. 1ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що нечесна підприємницька практика забороняється.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем, всупереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України, не надано належних та допустимих письмових доказів на підтвердження своїх позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що у кредитному договорі немає відомостей про детальний розпис загальної вартості кредиту, а умови кредитного договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності є безпідставними, оскільки як вбачається з додатку №1 до кредитного договору, був складений графік платежів, а в частині 2 кредитного договору зазначені плата користування кредитом, порядок боргових зобовязань, права та обовязки сторін, на які позивач погодився та власноручно їх підписав.

Інші доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, висновків суду також не спростовують і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 02 липня 2015 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -